24 01 1846 The Day-Star Brev fra søster Harmon    
Portland, Me., <br>20. december, 1845. <br>Bro. Jakobs,     
Sådan som Gud har vist mig i et helligt syn adventfolkets rejse til den Hellige Stad, og den rige belønning der gives der som venter på deres Herres tilbagekomst, fra bryllupet, er det min pligt at give dig en kort skildring af hvad Gud har åbenbaret for mig. De kære hellige har haft mange trængsler at gå igennem. Men vore små prøvelser, som kun er for et øjeblik, udvirker en langt mere overmådelig og evindelig vægt af herlighed; medens vi ikke ser på de synlige ting, for de ting som er synlige er timelige, men de ting som ikke ses er evige. Jeg har prøvet at bringe en god efterretning tilbage, nogle få druer fra det himmelske Kanaan, som mange ville stene mig for, ligesom den store forsamling påbød stening af Kaleb og Josua for deres beretning, (3. Mos. 14,10.) Men jeg erklærer over for dig, min bror i Herren, det er et godt land, og vi er gode nok til at tage der til og tage det i besiddelse. Medens jeg bad ved familiealteret faldt Helligånden over mig og det var som om jeg rejste mig højere og højere op, lang over den mørke verden. Jeg vendte mig for at se adventfolket i verden, men jeg kunne ikke finde dem, da en stamme sagde til mig: Se en gang mere, og se lidt højere op. Da jeg så løftede mine øjne og så en lige og snæver sti, rejse sig højt op over verden. På denne sti drog adventfolket mod Staden, som var ved stiens fjerne ende. De fik et klart lys bag dem, fra stiens begyndelse, som en engel fortalte mig var Midnatsråbet. Dette lys skinnede op langs stien og gav lys for deres fødder så de ikke snublede. Og hvis de holdt deres øjne fæstnet på Jesus, som var lige foran dem, førte dem til Staden, så var de sikre. Men nogle blev hurtigt trætte, og sagde at Staden var lang vej borte, og de forventede at komme der ind lidt før. Så ville Jesus opmuntre dem ved at hæve sin herlige højre arm, og fra hans arm kom et herligt lys som fejede over Adventfolket, og de råbe, Halleluja! Andre fornægtede ubesindigt lyset bag dem, og sagde at det ikke var Gud som havde ledt dem så langt ud. Lyset bag dem gik ud, så deres fødder var i fuldstændig mørke, og de snublede og gik deres øjne bort fra mærket og mistede Jesus af syne, og faldt fra stien ned i mørket og den onde verden der nede. Det var lige så umuligt for dem at komme på stien igen og rejse til Staden, som hele den onde verden som Gud havde forkastet. De faldt hele vejen ned ad stien, den ene efter den anden, indtil vi hørte Guds røst som mange vande, som gav os dagen og timen for Jesu komme.     
De levende hellige, 144 000 i antal, kender og forstår røsten, medens de onde troede det var torden og et jordskælv. Medens Gud sagde tidspunktet, udgød han Helligånden på os, og vore ansigter begyndte at lyse op og skinne med Guds herlighed, ligesom Moses gjorde da han kom ned fra Sinajs Bjerg, (2. Mos. 34, 30-34.) På dette tidspunkt blev de 144 000 helt beseglet og fuldstændigt forenet. På deres pander stod der skrevet: Gud, det nye Jerusalem, og en herlig Stjerne indeholdt Jesu nye navn. I vor lykkelige og hellige tilstand, blev de onde oprevet, og ville fare op for at lægge hænderne på os, for at kaste os i fængsel, da vi ville række hånden ud i Herrens navn, og de onde faldt hjælpeløse til jorden. Så var det at Satans synagoge vidste at Gud havde elsket os, som kunne tvætte hinandens fødder, og hilse de hellige brødre med et helligt kys, og de tilbad for vore fødder. Snart blev vore øjne draget mod øst, og en lille sort sky viste sig, omkring det halve af en mands hånd, som vi alle vidste var tegnet på Menneskesønnen. Vi stirrede alle i højtidelig tavst på skyen idet den drog nærmere, blev lysere og klarere, herlig, og endnu mere herlig, indtil det blev en stor hvid sky. Bunden så ud som ild, en regnbue var over den, omkring skyen var ti tusinde engle, der sang den dejligste sang. Og på den sad Menneskesønnen, på hans hoved var der kroner, hans hår var hvidt og krøllet og nåede ned på hans skuldre. Hans fødder så ud som ild, og i hans højre hånd var et skarpt segl, og i hans venstre en sølvbasun. Hans øjne var som flammende ild, som ransagede hans børn igen og igen. Så blegnede alle ansigter, og dem som Gud havde forkastet samlede mørke. Så råbte vi alle: Hvem er i stand til at stå? Er min klædning pletfri? Så ophørte englene med at synge, og der var en tid med alvorlig tavshed, så talte Jesus: Dem som har rene hænder og rent hjerte vil kunne stå, min nåde er jer nok. Så lyste vore ansigter op, og glæde fylde alle hjerter. Og Englene slog en højere tone an og sang igen medens skyen drog endnu nærmere til jorden. Så lød Jesu sølvbasun, idet han steg ned på skyen, indpakket i ild flammer. Han så stift på gravene med de sovende hellige, og hævede sine øjne og hænder til himlen og råbte ud: Vågn op! Vågn op! Vågn op! I som sover i støvet, og stå op. Så kom der et mægtigt jordskælv. Gravene åbnedes, og de døde stod op iklædt udødelighed. De 144 000 råbte, Halleluja! idet de genkendte deres venner, som var blevet revet ud af dem fra døden, og i samme øjeblik blev vi forvandlet og taget fat sammen med dem, for at møde Herren i luften. Vi gik alle samlet ind på skyen, og steg i 7 dage op til glarhavet, hvor Jesus kom med kronerne og satte dem på vore hoveder med sin egen højre hånd. Han gav os guldharper og sejrspalmer. Her på glarhavet stod de 144 000 i en fuldstændig kvadrat. Nogle af dem havde meget strålende kroner, andre ikke så strålende. Nogle af kronerne var tungt belagt med stjerner, medens andre kun havde få. Alle var helt tilfredse med deres kroner. Og de var alle iklædt en strålende hvid kåbe fra deres skuldre til deres fødder. Der var engle helt omkring os, idet vi gik over glarhavet til Stadens port. Jesus hævede sin mægtige og herlige arm, tog fat i porten og svang den tilbage med sine gyldne hængsler, og sagde til os: I har vasket jeres klæder i mit blod, stået standhaftig for min sandhed, kom ind. Vi marcherede alle der ind og følte vi havde en fuldkommen ret i Staden.     
Her ser vi livets træ, og Guds trone. Ud fra tronen kom en ren vandflod, og på hver side af flod var livets træ. På den ene side af floden var en træstamme og en stamme på den anden side af floden, begge med rent gennemsigtigt guld. Først mente jeg, at jeg så to træer. Jeg så igen og så at de gik sammen i toppen til et træ. Således var det med livets træ på begge sider af livets flod. Dets grene bøjede sig til det sted hvor vi stod. Og frugten var herlig, som så ud som guld blandet med sølv. Vi gik alle ind under træet, og sad ned for at se på det herlige sted, hvor br. Fitch, og Stockman, som havde forkyndt evangeliet om guds rige, som Gud havde lagt i graven for at frelse dem, kom op til os og spurgte os om hvad vi havde gennemgået, medens de sov. Vi prøvede at fremkalde vore største trængsler, men de så, så små ud, sammen sammenlignet med den langt større overmådelige og evige vægt af herlighed som omgiver os, at vi ikke kunne tale om dem, og vi råbte alle Halleluja, himlen er god nok, og vi berørte vore herlige harper og fik himlens hvælvinger til at runge. Og idet vi så stift på stedets herligheder, blev vore øjne rettet opad til noget som så ud som sølv. Jeg spurgte Jesus om at få lov at se hvad der var inden for. På et øjeblik fløj vi opad og gik ind. Her så vi gode gamle fader Abraham, Isak, og Jakob, Noa, Daniel, og mange ligesom disse. Og jeg så et forhæng med tung sølvkant, og guld som en grænse nederst. Det var meget smukt. Jeg spurgte Jesus hvad der var inden for forhænget. Han oprejste den med sin højre arm, og bad mig se op. Der så jeg et herlig rom, belagt med ren guld, og den havde en herlig kant der lignede Jesu kroner. På den var der to strålende engle; deres vinger var spredt over arken, idet de sad på hver ende, med deres ansigter vendt imod hinanden, og så nedad. I arken neden under, var englenes vinger udbredt, var en guldkrukke med manna, med eg gyldent præg, og jeg så en stav, som Jesus sagde var Arons, jeg så at den spirede, blomstrede og bar frugt. -     
Jeg så to lange gyldne stave som hang bar på sølvtråde, og på trådende de mest herlige druefrugter. En klase var større end en mand kan bære. Og jeg så Jesus stå op og tage af mannaen, mandlerne, druerne og granatæblerne, og bar dem ind i staden, og satte dem på måltidsbordet. Jeg gik frem for at se hvor meget der blev taget bort, og der var lige så meget tilbage, og vi råbte Halleluja. Amen. Vi steg alle ned fra dette sted, ned i staden, og sammen med Jesus ved vort hoved steg vi alle fra staden ned til denne jord, på et stort og mægtigt bjerg, som ikke kunne holde Jesus oppe, og det delte sig i stykker, og der blev en mægtig slette. Så, så vi op og så og så den store stad med tolv grundpiller, tolv porte, tre på hver side, og en engel ved hver port, og alle råbte ud af staden, den store stad: den kommer, den kommer ned fra Gud, fra himlen, og den kom og blev placeret på det store sted hvor vi stod. Så begyndte vi at se på de herlige ting uden for staden. Der så jeg de herligste huse, som havde udseende sølv, understøttet fire piller, besat med perler der var herlige at se på, som skulle bebos af de hellige. I dem var en hylde af guld, jeg så mange af de hellige gå ind i husene, og tage deres glitrende kroner af sig og lagde dem på hylderne, og gik ad ud på marken ved husene, for at gøre noget med jorden, ikke som vi har noget gøre med jorden her; nej, nej. Et herligt lys skinne om hele deres hoveder, og de råbte hele tiden og gav rosen til Gud. Og jeg så en anden mark, fuld af alle slags blomster, og idet jeg plukkede dem, råbte jeg ud, de vil nu aldrig visne. Derefter så jeg en mark med højt græs, meget herligt at beskue. Det var levende grønt, og genspejlede sølv og guld idet det bølgede stolt for Kong Jesu ære. Så kom vi ind på en mark fuld af al slags dyr: Løven, lammet, leoparden og ulven, alle sammen i fuldkommen enighed. Vi gik ud midt i blandt dem, og de fulgte fredfuldt efter. Så kom vi ind i en skov, ikke som de mørke skove vi har her, nej, nej; men lys, og helt igennem herlige. Træernes grene svajede her og der, og vil råbte alle ud, vi vil bo sikkert i ørknen og sove i disse skove. Vi kom igennem skoven, for vi var på vej til Zions bjerg, idet vi rejste af sted mødte vi en gruppe som også så på stedets herligheder: Jeg bemærkede det råde som en kant på deres klæder. Deres kroner var funklende - deres dragter var helt hvide. Idet vi helse på dem, spurgte jeg Jesus, hvem de var? Han sagde at de var martyrerne som var blevet slået ihjel for ham. Sammen med dem var en utallig gruppe af ganske små, de havde også en rød kant på deres klæder. Zions bjerg var lige foran os, og på Bjerget lå det herlige Tempel, og omkring det var syv andre bjerge, hvorpå der voksede roser og liljer, og jeg så de helt små klatre, eller hvis de kunne vælge at bruge deres små vinger, og flyve op på toppen af bjergene, og plukke de aldrig visnende blomster. Der var alle slags træer omkring templet til at forskønne stedet. Buksbomen, fyrtræet, ædelgran, olietræet, myrten, granatæblet og figentræet, bøjede sig ned under vægten fra de modne figner, som gjorde stedet til at se helt herlig ud. Og idet vi var ved at gå ind i det hellige tempel, hævede Jesus sin elskelige røst og sagde: Kun de 144 000 må indtage dette sted, og vi råbte Halleluja. Vi velsigner Herren, bror Jakobs, det var et ekstra møde for dem som har den levende Guds segl. Dette tempel var understøttet af syv piller, og af gennemsigtigt guld, besat med de herligste perler. De herlige ting som jeg så her, kan jeg ikke begynde at beskrive. O, om jeg kunne tale i Kanaans sprog, så kunne jeg fortalle lidt om herligheden i den øvre verden; men er I trofaste vil I snart vide alt om det.     
Der så jeg borde af sten, hvori de 144 000's navne stod indgraveret med guldbogstaver. - Efter at vi havde set templets herlighed, gik vi ud. Så forlod Jesus os og gik til staden. Snart hørte vi hans elskelige stemme igen, og sagde: Kom mit folk; I er kommet ud af den store trængsel, og gjort min vilje, lidt for mig; kom ind til nadveren, for jeg binde op om mig selv, og tjene jer. Vi råbte halleluja, ære, og gik ind i staden, og jeg så et bord af rent sølv, det var mange mile langt, vore øjne kunne overskue det. Og jeg så frugten fra livets træ, manna, mandler, figner, granatæbler, druer og mange andre slags frugter. Vi alle satte os til bord. Jeg spurgte Jesus om lov til at spise af frugten. Han sagde: ikke nu. Dem som spiser af frugten fra dette land, går ikke mere tilbage til jorden. Men er I trofaste for en lille stund, skal I både spise af frugten fra livets træ, og drikke vand fra kilden, og han sagde: I må tage tilbage til jorden igen, og fortælle andre, hvad jeg har åbenbaret for jer. Så bar en engel mig blidt ned til denne mørke verden. Nogle gange tror jeg at jeg ikke kan blive her et stykke tid mere, alle jordens ting ser så triste ud. Jeg føler mig meget ensom her, for jeg har set et bedre land. O, om jeg havde vinger som en due, så kunne jeg flyve bort, og få hvile. Ellen G. Harmon     
N.B. Dette blev ikke skrevet til publicering; men til opmuntring for alle som kan se det, og bliver opmuntret af det.<br>E. G. H.  

14 03 1846 The Day-Star Brev fra søster Harmon    
Falmouth Mass., <br>15. februar, 1846. <br>Bro. Jacobs:     
Mit syn som du publicerede i Day-Star blev skrevet under en dyb fornemmelse af pligt over for dig, og forventede ikke at du ville publicere det. Havde jeg tænkt over at det blev spredt for mange læsere i dit blad, ville jeg have været mere nøjeregnende, og skrev nogle ting som jeg ville udelade. Idet Day-Stars læsere har set en del af det som Gud har åbenbaret for mig, og da den del som jeg ikke har skrevet er af umådelig betydning for de Hellige; anmoder jeg ydmygt om du også vil publicere dette i dit blad. Gud har vist mig følge, for et år siden i denne måned: - Jeg så en trone, og på den sad Faderen og hans Søn Jesus Kristus. Jeg så meget på Jesu ansigtsudtryk og beundrede hans elskelige person. Faderens person kunne jeg ikke se, for en sky med herligt lys dækkede om ham. Jeg spurgte Jesus om hans Fader har en for lige som ham selv; Sagde han at det havde han, men jeg kunne ikke se den; for, han sagde, hvis du en gang har set herligheden fra hans person, vil du ophøre med at eksistere. Foran tronen var Adventfolket, menigheden og verden. Jeg så en gruppe bøjet ned foran tronen, dybt interesseret medens de fleste stod uinteresserede og ubekymrede. Dem som havde bøjet sig ned foran tronen, vil sende deres bønner op og se på Jesus, så vil han se hen til sin Fader og vise sig i forbøn hos ham. Så kom et lys fra Faderen til sin Søn og fra ham til den bedende gruppe. Så, så jeg et overmådeligt klart lys komme fra Faderen til Sønnen og fra Sønnen bølgede det hen over folket foran tronen. Men få ville tage imod dette store lys. Mange kom ud fra det under det og modsatte sig det straks. Andre var uforsigtige og tog ikke lyset til sig, og det flyttede sig bort fra dem. Nogle tog det til sig og gik og bøjede sig ned foran tronen, med den lille bedende gruppe. Hele denne gruppe tog imod lyset, og glæde sig over det idet deres ansigtsudtryk skinnede af dens herlighed. Så så jeg Faderen rejse sig fra tronen og i en flammende stridsvogn tage til de Helliges hellige inden for forhænget, og sad der. Der så jeg troner som jeg ikke havde set før. Da rejste Jesus sig op fra tronen, og de fleste af dem som var bøjet sig ned rejste sig op sammen med ham. Og jeg så ikke en eneste lysstråle komme fra Jesus til den ubekymrede skare efter at han rejste sig op, og de blev overladt i fuldstændigt mørke. Dem som rejste sig op da Jesus gjorde det, holdt deres øjne fæstnede på ham, idet han forlod tronen, og ledte dem ud på en lille vej, så hævede han sin højre arm og vi hørte hans elskelige stemme sige: vent her, jeg tager til min Fader for at tage imod Riget. Hold jeres klæder pletfrie og for en lille stund vil jeg vende tilbage fra brylluppet, og tage jer til mig. Og jeg så en skyvogn med hjul som flammende ild. Engle var helt omkring vognen, idet den kom dertil hvor Jesus var; han trådte ind i den og blev båret til det Helligste, hvor Faderen sad. Så så jeg Jesus da han fra frem for Faderen som en stor Ypperstepræst. På kanten af hans klædning var en bjælde og et granatæble, en bjælde og et granatæble. Da viste Jesus mig forskellen mellem tro og følelse. Og jeg så dem som rejste sig op med Jesus, sendte deres tro op til Jesus i det Helligste, og bad: Fader giv os din ånd. Så ville Jesus udånde Helligånden over dem. I denne ånde var lys, kraft og megen kærlighed, glæde og fred. Så vendte jeg mig for at se den gruppe som stadig var bøjet sig for tronen. De vidste ikke at Jesus havde forladt den. Satan viste sig at være ved tronen, og prøve at gennemføre Guds værk. Jeg så dem se op på tronen og bede: Min Fader giv os din ånd. Så ville Satan udånde en uhellig påvirkning over dem. I den var der lys og megen kraft, men ingen liflig kærlighed, glæde og fred. Satans formål var at holde dem bedraget og trække dem tilbage og bedrage Guds børn. Jeg så den ene efter den anden forlade gruppen, som bad til Jesus i det Helligste, og tilslutte sig dem foran tronen og de tog straks imod Satans uhellige indflydelse.    
For omkring fire måneder siden, fik jeg et syn om begivenhederne, alt i fremtiden. Og jeg så trængselstiden som den aldrig har været, - Jesus fortalte mig at det var tiden for Jakobs kamp, og at vi skulle udfries af den ved Guds røst. Lige får vi gik ind i den, tog vi alle imod den levende Guds segl. Så så jeg fire engle slippe de fire vinde. Og jeg så hungersnød, pest og sværd, folk rejse sig imod folk, og hele verden var i forvirring. Så råbte vi til Gud efter udfrielsens dag og nat indtil vi begyndte at høre bjælderne på Jesu klædning. Og jeg så Jesus rejse sig op i det Helligeste, og da han kom ud hørte vi de ringende bjælder, og vidste at vor Ypperstepræst kom ud. Så hørte vi Guds stemme som rystede himlene og jorden, og gav de 144 000 dagen og timen for Jesu komme. Så blev de hellige sat fri, forenet og fuld af Guds herlighed, og han vendte deres fangenskab om. Og jeg så en flammende sky komme hvor Jesus stod, og aflagde sin præsteklædning og tog sin kongekåbe på, indtog sin plads på skyen som bragte ham til jorden, hvor den først viste sig for de hellige på jorden, en lille sort sky, som var tegnet på Menneskesønnen. Medens skyen kom fra det Helligste til østen som tog et antal dage,         ?? tilbad Satans synagoge for de helliges fødder.<br><i>Ellen G. Harmon</i>  

1 08 1849 The Present Truth Kære Brødre og Søstre    
1. August, 1849. Kære brødre og søstre<br>Herren har vist mig at det er min pligt at fortælle jer, hvad Herren har åbenbaret mig angående den nærværende sandhed, vor prøvede, adsprede og fristende situation, og vore pligter med henblik på Guds kommende domme.    
Sabbatten d. 24. Marts, 1849, havde vi et lifligt, og meget interessant møde med brødrene i Topsham, Me. Helligånden blev udgydt over os, og jeg blev taget bort i Ånden til den levende Guds stad. Der fik jeg vist at Guds bud, og Jesu Kristi vidnesbyrd, i forhold til den lukkede dør, ikke kan holdes adskilte, og at tiden for at Guds bud skinner ud, i sin fulde betydning, og for Guds folk der prøves på sabbatssandheden, blev da dørene åbnet til det Allerhelligeste i den himmelske helligdom, hvor Arken er, med de ti bud inden i sig. Denne  dør blev ikke åbnet før Jesu mellemkomst var afsluttet, i helligdommens hellige del i 1844. Da rejste Jesus sig op og lukkede døren til det hellige, og åbnede døren til det Allerhelligeste, og gik ind bag det andet forhæng, hvor han nu står ved arken; og hvor Israels tro nu rækker.    
Jeg så at Jesus havde lukket døren til det Hellige og intet menneske kan åbne den;  og at han havde åbnet døren til det Allerhelligeste og intet menneske kan lukke den; (Se Åb. III, 7.8) og da Jesus har åbnet døren til det Allerhelligeste, som indeholder Arken, budene som har skinnet ud til Guds folk, og de bliver testet på sabbatsspørgsmålet.    
Jeg så at den nuværende test på sabbaten ikke kunne komme, før Jesu mellemkomst i det hellige blev afsluttet; og han var gået ind bag det andet forhæng; derfor, kristne, som faldt i søvn, før døren til det Allerhelligeste blev åbnet, da  midnatsråbet blev afsluttet, på den syvende måned 1844; og ikke havde holdt den sande sabbat, hviler nu i håbet; for de fik ikke lyset  og prøven på sabbaten, som vi nu har, eftersom døren blev åbnet. Jeg så at Satan fristede nogle af Guds folk på dette punkt. Fordi så mange gode kristne var faldet i søvn i troens sejre, og ikke overholdt den sande sabbat, betvivlede de nu om de var en test for os nu.    
Jeg så at fjenderne til den nuværende sandhed har forsøgt at åbnet døren til det Allerhelligeste, som Jesus har lukket; og lukke døren op til det Allerhelligeste sted, som han åbnede i 1844, hvor at den arken indeholder de to stentavler, på hvilke de ti bud er skrevet, af Jehovas finger.    
Satan bruger nu al sin list i denne beseglingstid, til at holde Guds folks fra den nuværende beseglende sandhed; og få dem til at vakle. Jeg så en beskyttende Gud, som drog over sit folk, for at beskytte dem i trængslstiden; og enhver sjæl som er besluttet for sandheden, og var ren i hjerte, skal dækkes med den Almægtige Guds beskyttelse.    
Dette vidste Satan, og arbejdede i mægtig kraft, for at holde på flest mulige menneskers tanker ubefæstede, og vakle på sandheden. Jeg så at den mystiske banken i N. Y. og andre steder, var Satans kraft; og at sådanne ting ville  være mere og mere almindelige, iklæde en religiøs klædning, for at forlokke de bedragede til større sikkerhed; og drage tankerne hos Guds folk, om muligt, til de ting og få dem til at betvivle læren, og Helligåndens kraft.    
Jeg så at Satan arbejdede gennem agenter, på et antal måder. Han virkede gennem prædikanter som har forkastet sandheden, og er overgivet til stærke bedrag, at tro en løgn, at de må blive fordømt. Medens de forkyndte, eller bad ville nogle falde bevidstløse og hjælpeløse om; ikke ved Helligåndens kraft, nej, nej; men ved Satans åndet på disse agenter gennem dem på folk. Nogle bekendende adventister, som har forkastet den nærværende sandhed, har brugt mesmerisme, under forkyndelsen, bønnen eller i samtale for at vinde tilhængere, og folk vil glæde sig over dens indflydelse, for de tror det var Helligånden. Og nogle som har brugt det, var så langt nede i Djævelens mørke og bedrag, at de mente det var Guds kraft, de havde fået at udøve. De havde i det hele taget gjort Gud  en som dem selv; og de havde regnet Hans kraft som en værdiløs ting.    
Nogle af disse Satans agenter påvirkede nogle af de helliges kroppe; dem som de ikke kunne bedrage og drage bort fra sandheden ved en satanisk indflydelse. Oh! om alle ville få syn for det som Gud har åbenbaret mig, så de kan kende mere til Satans snarer, og være på vagt. Jeg så at Satan var i gang på disse veje for at distrahere, bedrage og drage Guds folk bort, netop nu i denne beseglingstid. Jeg så nogle som ikke stod standhaftigt for den nærværende sandhed. Deres knæ skælvede, og deres fødder gled; fordi de ikke var fast plantet i sandheden, og den Almægtige Guds beskyttelse kunne ikke komme over dem, så længe de skælvede sådan.    
Satan forsøgte med ethvert kneb at holden hvor de var, indtil beseglingen var forbi, og beskyttelsen kom over Guds folk, og de var udenfor, uden et skjold fra Guds brændende vrede, fra de syv sidste plager.    
Gud er begyndt at drage denne beskyttelse over sit folk, og den vil meget snart drages over alle som skal have en beskyttelse på blodbadets dag. Gud vil virke med sin kraft over sit folk; og Satan også få lov til at virke.    
Jeg så at de mystiske tegn og under, og falske reformatorer vil vokse og spredes. Reformatorerne der blev vist mig, var ikke reformatorer fra vildfarelse til sandhed; men fra dårligt til værre; for dem som bekendte at have et forandret hjerte, havde kun pakket dem ind i en religiøs indpakning, som dækkede om et ondt hjertes misgerning. Nogle så ud som at være virkelig omvendte, så at Guds folk bedrages; men hvis man kunne se deres hjerter, ville de se aldrig have set så sorte ud.    
Min ledsagende engel bad mig se efter sjælekvaler for syndere som det plejede at være. Jeg så, men kunne ikke se det; for tiden for deres frelse er forbi.    
Ved begyndelsen af den Hellige Sabbat, (5. jan.) gik vi i bøn sammen med Bro. Belden-familien i Rocky Hill, Ct., og Helligånden faldt over os. Jeg blev taget bort i et syn til det Allerhelligeste, hvor jeg så Jesus i stadig forbøn for Israel. I bunden af hans klæde var en klokke og et granatæble, en klokke og et granatæble. Da så jeg at Jesus ikke ville forlade det Allerhelligeste, før alle sager var afgjort, enten til frelse eller til fortabelse: og at Guds vrede ikke kunne komme før Jesus havde afsluttet sit arbejde i det Allerhelligeste - aflagt sit præsteklæde og iklædt sig selv med hævnens klæder. Da vil Jesus træde ud imellem Faderen og mennesket, og Gud vil ikke længere være tavs; men udgyde sin vrede over dem, som har forkastet hans sandhed. Jeg så at nationernes vrede, Guds vrede, og tiden til at dømme døde, var forskellige begivenheder, den ene fulgte efter den anden. Jeg så at Mikael ikke havde stået frem, og at trængselstiden, som aldrig før var, endnu ikke var begyndt. Nationerne bliver nu frede, men når vor Ypperstepræst har afsluttet sit arbejde i Helligdommen, vil han stå op, påtage sig hævnens klæde, og så vil de syv sidste plager udgydes. Jeg så at de fire engle ville holde de fire vinde, indtil Jesu arbejde var udført i Helligdommen, og så vil de syv sidste plager kommer. Disse plager gjorde de onde mod de retfærdige rasende, og de mente at vi havde udgydt dem over dem, og hvis de kunne befri jorden for os, så ville plagerne vare ved. Et dekret gik ud om at ihjelslå de hellige, som fik dem til at råbe dag og nat efter befrielse. Dette var tiden for Jakobs trængsel. Da råbte alle de hellige i åndspine, og blev udfriet ved Guds Røst. Da sejrede de 144 000. Deres ansigter blev oplyst af Guds herlighed. Da fik jeg vist et kompani som råbte af smerte. På deres klæder stod skrevet med store bogstaver: "Du er vejet på vægten, og fundet for let." Jeg spurgte hvem dette kompagni var. Englen sagde: "Disse er dem, som tidligere har holdt sabbaten og har opgivet den." Jeg hørte dem råbe med en høj røst: "Vi har troet på dit komme, og lært den med kraft." Og medens de talte, faldt deres øjne på deres klæder og så skriften, og da ville de jamre sig højt. Jeg så at de havde drukket af de dybe vande, og besmittede resten med deres fødder - trådte sabbaten under fode, og det er derfor de er vejet på vægten og fundet for lette. Da førte min ledsagende engel mig til Byen igen, hvor jeg så fire engle flyve til Byens port, og overbragte netop guldkortet til englen ved porten. Så så jeg en anden engel hurtigt flyve fra retningen af den største herlighed, og råbte med høj røst til de andre engle, og vinkede med noget op og ned i sin hånd. Jeg spurgte min ledsagende engel om en forklaring for hvad jeg så. Han fortalte mig at jeg ikke kunne se mere end det, men han ville snart vise mig hvad de ting jeg så betød.    
Sabbats eftermiddag blev en af vore syg, og spurgte om forbøn som han kan blive helbredt. Vi forenede os alle i bøn til den Læge som aldrig mistede et tilfælde, og når den helbredende kraft kom ned, og den syge blev helbredt, faldt Ånden over mig, og jeg blev taget bort i et syn. Jeg så fire engle som havde et arbejde at gøre på jorden, og var på deres vej til at udrette det. Jesus var iklædt præsteklæder. Han så med medynk på restfolket, og løftede så sine hænder opad, og med en stemme i dyb medynk råbte: "Mit blod, Fader, mit blod, mit blod, mit blod. Da så jeg et overmådeligt klart lys komme fra Gud, som sad på den store hvide trone, og blev spredt helt omkring Jesus. Da så jeg en engel med en opgave fra Jesus, flyve hurtigt til de fire engle, som havde et arbejde at gøre på jorden, og vinkede med noget op og ned i sin hånd, og råbte med høj røst: "Hold inde! Hold inde! Hold inde! Hold inde! indtil Guds tjenere er beseglede på deres pander." Spurgte min ledsagende engel hvad det betød det som jeg hørte, og hvad de fire engle var i gang med at gøre. Han viste mig at det var Gud som holdt kræfterne tilbage, og at han gav sine engle ordrer over alle ting på jorden, og at de fire engle fik kraft fra Gud til at holde de fire vinde, og at de var ved at lade de fire vinde få løb, og når de begyndte at lade dem få løb, så Jesu barmhjertige øjne på det restfolk som ikke beseglede, da løftede han sine hænder til Faderen og bad med ham, at han havde spildt sin blod for dem. - Da blev den anden engel hvervet til at flyve hurtigt til de fire vinde, og bad dem holde dem tilbage indtil Guds tjenere var beseglede med den levende Guds segl på deres pander.    
Jeg har set den ømme kærlighed som Gud har for sit folk, og at den er meget stor. Jeg så en engel over hver enkelt af de hellige, med deres vinger spredt om dem: og hvis de hellige græd af skuffelse, eller var i fare, ville den engel der fulgte dem, flyve hurtigt opad for at berette dette, og englene i Byen ville holde op med at synge. Da vil Jesus hverve en anden engel til at sige ned og opmuntre, vove og forsøge at holde dem gående på den snævre sti: men hvis de ikke gav agt på disse engles vagtsomme omsorg, og ikke ville trøstes af dem, og fortsætte med at gå på vildspor, ville englene se bedrøvet på og græde. Så vil de berette dette deroppe, og englene i byen vil græde, og vil da med høj røst sige: Amen. Men hvis de hellige holdte deres øjne rettet mod skatten foran dem, og ærede Gud ved at prise ham, så vil englene frembære glade beretninger til Byen, og englene i byen vil slå på deres guldharper og synge med en høj røst - Halleluja! og de himmelske ærkeengle vil ringe med deres smukke sange. Her vil jeg sige, at der er fuldstændig orden og harmoni i den hellige By.    
Alle engle der er hvervet til at besøge jorden, har en guldkort som de giver englene ved porten til Byen, når de går ind og ud. Himlen er et godt sted. Jeg længes efter at være der, og beskue min elskede Jesus, som gav sit liv for mig, og blive ændret til hans herlige billede. Oh! hvilket sprog skal der til, for at udtrykke den strålende verdens herlighed som kommer. Jeg tørster efter levende strømme, som gør vor Guds by glad.    
Herren har givet mig et syn om andre verdener. Jeg fik vinger, og en engel fulgte mig fra Byen til et sted der var klart og herligt. Græsset på stedet var levende grønt, og fuglene der sang en liflig sang med deres triller. Beboerne på dette sted var af alle størrelser, de var ædle, majestætiske og yndige. De bar Jesu udtrykte billede, og deres ansigter strålede af hellig glæde, udtrykte frihed og stedets lykke. Jeg spurgte en af dem, hvorfor de var meget mere lykkelige end dem på jorden. Svaret var: "Vi har levet i absolut lydighed mod Guds bud og er ikke faldet ved ulydighed, ligesom den på jorden. Der så jeg to træer, et af den lignede meget livets træ i Byen. Frugterne fra begge så skønne ud; men af et kunne de ikke spise af. De havde ikke magt til at spise af begge, men blev forbudt at spise af det ene. Da sagde min ledsagende engel til mig: "Ingen på dette sted har smagt af det forbudne træ; men hvis de spiser deraf vil de falde." Da blev jeg taget til en verden som havde syv måner. Der så jeg gode gamle Enok, som var blevet forvandlet. I hans højre arm havde han en palme, og på hvert blad stod skrevet "sejr". Omkring hans hoved var en forblændende hvid tåge, blade i tågen, og i midten af hvert blad stod skrevet "renhed"; og omkring bladet var stene af forskellige farver, som skinnede klarere end stjerner, og kastede genskin på bogstaverne, og fremhævede dem. På den bagerste del af hans hoved var en buge der afgrænsede tågen, og på den buge stod skrevet "hellighed". Over tågen var en smuk krone der skinnede klarere end solen. Jeg spurgte ham om dette var stedet han blev taget til fra jorden. Han sagde: "Det er det ikke; men Byen er mit hjem, og jeg er kommet for at besøge dette sted." Han gik rundt omkring på stedet lige så godt der hjemme. Jeg bad min ledsagende engel om at lade mig blive på dette sted. Jeg kunne ikke holde tanken ud at komme tilbage til denne mørke verden igen. Da sagde englen: "Du må tilbage, og hvis du er trofast, skal du sammen med de 144 000 få privilegiet at besøge alle verdenerne og beskue Guds hånds arbejde."    
16. dec. gav Herren mig et syn om himmelens rystende kræfter. Jeg så at når Herren sagde "himlen" (når tegnes gives, som de står i Matt., Markus og Lukas,) så mener himlen, og når han sagde "jorden" så mens jorden. Himlens kræfter er solen, månen og stjernerne: de skal herske i himlene. Jordens kræfter er dem som har herskermagten på jorden. Himlens kræfter vil rystes ved Guds røst. Da vil solen, månen og stjerne bevæges ud af deres steder. De vil ikke gå bort, men rystes ved Guds røst.    
Mørke, tunge skyer kom op, og tørnede sammen mod hinanden. Atmosfæren delte sig og rullede bagud, og så kunne vi se op gennem åbningen i Orion, hvorfra Guds stemme kom. Den Hellige By vil komme ned gennem denne åbning. Jeg så at jordens kræfter nu rystedes, og at begivenhederne kommer i rækkefølge. Krig, og krigsrygter, - sværd, hungersnød og vederstyggeligheder, skal først ryste jordens kræfter, da vil Guds stemme ryste solen, månen og stjerne og denne jord også. Jeg så at de rystende kræfter i Europa er ikke (som nogen lærer) himlens rystende kræfter, men det er de vrede nationers rystelse. <br>E. G. White  

1 12 1849 The Present Truth Med hensyn til broder Rohdes    
<i>1. december, 1849 Med hensyn til broder Rohdes</i><br>Efter Hiram Edsoms beretning. <br>I et syn pegede englen mig hen til jorden , hvor jeg så Bro. Rhodes i tykt mørke; men han bar endnu mere Jesu billede. Jeg så at det var Guds vilje at brødrene Edsom og Ralph skulle gå efter ham. Så fik jeg vist Bro. Rhodes' tidligere arbejde i Adventsagen; da han var mægtig i ord og i gerning. Jeg så ham stå frem for folk, med bibelen i sin hånd, og en strøm af lys komme fra hans mund, som fandt sin vej til folks hjerter. Nogle blev galde, medens andre, som var i mørke, var trængte. Jeg så at han proklamerede genkomsten med stor tillid, og fik vist sin tro ved sine gerninger, og da tiden var forbi, var skuffelsen stor. Nogle sårede nogle bekendende adventister hans hjerte, og jeg så ham overvældet af skuffelse, og sorg, idet han forlod den lille hjort, og trak sig tilbage til ørknen.    
Jeg så at Jesus gik i indtrængende forbøn for Bro med sit blod. Rhodes, og den engel var parat til at indtegne hans navn, ligeså snart han var kommet ud af det mørke sted, og stå for hele den nærværende sandhed. Englen pegede mig hen til Satans Snare som bandt ham; og jeg så at han tænkte at der ikke var noget håb, ingen barmhjertighed for ham; og der ville ikke være brug for ham i prøvelse. Jeg så brødrene Edson og Ralph ville få ham til at tro at der var håb, og barmhjertighed for ham, og rive ham bort, så han ville være iblandt hjorden; og så englene ville følge dem på deres rejse. Jeg hørte en engel sige: "Kan I ikke se sjælens værdi? Træk ham ud af ilden." Jeg så dette i Bro. Rohdes' mund har der ikke været svig af tale imod den nærværende sandheden, med hensyn til sabbaten, og den lukkede dør. Jeg så også at Herren havde lagt sig på bro: Rhodes' sag hvilede tungt på Bro. Edson.  

1 09 1849 The Present Truth Kære brødre og søstre    
<i>1. September, 1849 Kære brødre og søstre</i><br>I denne trængselstid, behøver vi opmuntring, og trøst af hinanden. Satans fristelser er større nu, end nogen sinde før; for han ved at hans tid er kort, og at alle sager meget snart vil være afgjort, enten for liv eller for død. Der er ingen tid til at synke ned i modløshed, prøvelser nu; men vi må løfte os op under alle vore trængsler, og stole helt på den mægtige Jakobs Gud.    
Herren har vist mig at hans nåde er tilstrækkelig for alle vore trængsler; og selvom de er større end nogen sinde før, kan vi, hvis vi stoler helt på Gud, overvinde alle trængsler, og gennem hans nåde komme sejrrige ud.    
Hvis vi vinder sejr over vore prøvelser og Satans fristelser, så udholder vi vor tros tid, som er mere kostbar end guld, og er stærkere og bedre forberedt til at møde den næste. Men hvis vi synker ned og giver efter for Satans fristelser, vil vi blive svagere, og vi vil ikke få nogen løn for prøvelsen eller være godt forberedt til at møde den næste. På denne måde vil vi blive svagere og svagere, indtil vi bliver taget til fange af Satan, når han vil. Vi må have Guds fulde rustning på og være forberedt hvert øjeblik til en konflikt med mørkets magter. Når fristelser og prøvelser kommer over os, så lad os gå til Gud og kæmpe med ham i bøn. Han vil ikke sende os væk tomhændede; men han vil give os nåde og styrke til at sejre og kraft til at bryde fjendens magt. Om dog alle kunne se disse ting i deres sande lys og udholde besværligheder som Jesu gode soldater. Så vil Israel gå fremad, stærk i Gud og i hans krafts styrke.     
Gud har vist mig at han gav sit folk et bitter bæger at drikke af, for at rense dem. Det er en bitter drik, og de kan gøre det endnu mere bittert ved at knurre og beklage sig. Dem som tager det sådan, må få en anden drik; for den første har ikke sin tiltænkte virkning på hjertet. Og hvis den anden ikke påvirker hjertet, så må de få en anden, indtil den har sin tiltænkte virkning, ellers vil de efterlades snavsede og urene i hjertet. Jeg så at dette bitre bæger kan forsødes med tålmod, udholdenhed og bøn, og at det har sin tiltænkte virkning på deres hjerter som tager i mod den på den måde, og Gud vil æres og forherliges. Det er ingen lille ting at være en kristen, og være ejet og anerkendt af Gud. Herren har vist mig nogle som bekender sig til den nærværende sandhed, hvis liv ikke svarer til deres bekendelse. De har i det hele taget fået sat fromhedens standard for lavt, og kommer ikke langt nok til bibelsk hellighed. Nogle involverer sig i nyttesløs og upassende samtale; og andre giver plads for selvhævdelse. Vi må ikke forvente at kunne behage os selv, leve og handle ligesom verden, og få dens fornøjelser, og nye selskab med dem som er af verden, og regere med Kristus i herlighed.    
Vi må have del i Kristi lidelser her, hvis vi vil dele hans herlighed herefter. Hvis vi søger vore egne interesser, hvordan vi bedst kan behage os selv, i stedet for at søge Guds behag og fremme hans dyrebare og lidende sag, skal vi vanære Gud, og den hellige sag vi bekender os til.    
Vi har kun lidt tid tilbage til at arbejde for Gud. Intet er for dyrebart at ofre, for Jesu spredte og sønderrevne hjordts frelse. Dem som gør en pagt med Gud ved ofre nu, vil snart samles hjemme for at dele en stor belønning, og besidde det nye rige for evigt og altid.    
O, lad os leve helt for Herren, og vise ved et velordnet liv, og gudfrygtig omgang at vi har været hos Jesus, og er hans sagtmodige og ydmyge efterfølgere. Vi må arbejde så længe dagen er der, for når nattens trængsler og pinsler kommer, vil det være for sent at arbejde for Gud. Jesus er stadig i sit hellige tempel, og vil nu acceptere vore ofre, vore bønner og vore bekendelser af fejl og synder, og vil nu tilgive alle Israels overtrædelser, så vi kan være slettet ud før han forlader helligdommen. Når Jesus forlader helligdommen, da vil han som er hellig og retfærdig, stadig være hellig og retfærdig; for alle deres synder vil være udslettede, og de vil besegles med den levende Guds segl. Men dem som er uretfærdighed og snavset, vil stadig være uretfærdig og snavset; for så vil der ikke være en præst i helligdommen til at ofre deres ofre, deres bekendelser, og deres bønner for Faderens trone. Derfor, hvad der er gjort for at redde sjæle fra den kommende vredesstorm, må gøres før Jesus forlader det allerhelligeste i den himmelske helligdom.    
Herren har vist mig at dyrebare sjæle vansmægter og dør af mangel for den nærværende og beseglende sandhed, måltidet i rette tid; og at hurtige budbringere bør skynde sig på deres vej, og ernære hjorden med den nærværende sandhed. Jeg hørt én engel sige: "Skynd jer hurtige budbringere, skynd jer, for alle sjæles sag vil snart være afgjort, enden for liv eller for død."    
Jeg så at dem som havde midler, blev bedt om at skynde på disse budbringere, da Gud havde kaldt til arbejde i hans sag, og da de tog fra sted til sted, ville de være sikre mod de udbredte bylder og pest. Men hvis nogen gik uden at være sendt fra Gud, ville de være i fare for at blive slået med bylder og pest; derfor bør alle søge alvorligt efter opgaven, og være sikker og handle efter Helligåndens anvisning.    
Hvad vi har set og hørt af bylder og pest, er kun begyndelsen af hvad vi vil se og høre. Snart vil der være død og dødsfald rundt omkring os. Jeg så at nogle vil blive så forhærdede, at de endog spottede Guds domme. Da vil Herrens nedslagtning ske fra den ene ende af jorden, til den anden; de vil ikke beklage sig, samle sig, eller begraves; men deres dårlige smag vil komme frem af hele jordens overflade. Kun dem som har den levende Guds segl, vil få læ fra vredens storm, som snart vil falde på deres hoveder, som har forkastet sandheden.<br>I håbet, E. G. White.  

1 03 1850 The Present Truth Mine kære brødre og søstre.    
<i>1. Marts. 1850. Mine kære brødre og søstre. </i> <br> Dette er en megen betydningsfuld time vi har. Satan er kommet ned med stor magt, og vi må stride hårdt, og frembryde vor vej til riget. Vi har en mægtig fjende at kæmpe imod; men en almægtig ven beskytter og styrker os i kampen. Hvis vi er fast fæstnede på den nærværende sandhed, og har vort håb, ligesom et anker for sjælen, kastet inden for det andet forhæng, kan de forskellige falske læresætningers og vildfarelsers vinde ikke røre os. Disse dages uro og falske reformatorer bevæger os ikke, for vi ved at husets Mesteren stod op i 1844, og lukkede døren til den første afdeling i det himmelske tabernakel; og nu forventer vi at de vil "gå med deres hjorte," "for at opsøge Herren; men de skal ikke finde ham; han har trukket sig selv tilbage (inden for det andet forhæng) fra dem." Herren har vist mig at den magt som er hos dem blot er menneskelig indflydelse, og ikke Guds kraft.    
Dem som har udgivet "Watchman" har flyttet landemærker. Jeg så for to måneder siden, at deres tid var gået; og så ville nogle sjæle, som er blevet bedraget af denne tid, have en chance for at tage imod sandheden. Jeg så at de fleste af dem som forkynder denne nye tid ikke tror det selv. Jeg så at vort budskab ikke var til hyrderne som har ledt hjorten på vildspor, men til de stakkels hungrende og spredte får. <br><i>I håbet, E. G. White. </i>  

1 04 1850 The Present Truth Til den "Lille flok."    
<i>1. april. 1850. Til den "Lille flok." </i><br>Kære brødre. - Herren gav mig et syn, den 26.januar, som jeg vil berette om. Jeg så at nogle af Guds folk var dumme og sløve, og var kun halvt vågne, og indså ikke den tid vi nu lever i; og at "manden" med "støvkosten" var kommet, og at nogle var i fare for at blive fejet bort. Jeg bønfaldt Jesus om at redde dem, for at spare dem lidt længere, og lad dem se deres overhængende fare, så de kunne blive parat før det var helt for sent. Englen sagde: "Udslettelsen kommer som en mægtig hvirvelvind." Jeg bønfaldt englen om medynk og redde dem som elskede denne verden, og blev knyttet til deres ejendomme, og var ikke villig til afskære forbindelsen til dem, og ofre dem til at hjælpe budbringerne på deres måde med at give den hungrende føde, som ved at gå til af mangel på åndelig føde.    
Idet jeg betragtede fattige sjæle dø af mangel på den nærværende sandhed, og nogle som bekendte at tro sandheden lod dem dø, ved at tilbageholde de nødvendige midler for at fremføre Guds værk, var dette syn så smerteligt at jeg bad englen indstændigt at fjerne det for mine øjne. Jeg så at da Guds sag krævede noget af deres ejendomme, ligesom den unge mand kom til Jesus, [Matt. 16-22,] gik de sorgfulde bort; og at den oversvømmende plage snart ville komme og feje deres ejendomme helt bort, og så vil det være for sent at ofre jordisk gods, og samle det op i himlen.    
Jeg så da den herlige Forløser, skøn og elskelig, da han forlod herlighedens rige, og komme til denne mørke og forladte verden, for a give sit dyrebare liv og dø, den retfærdige for den uretfærdige. Han bar den grusomme bespottelse og hån, og bar kronen beklædt med torne, og liflige store bloddråber i haven; medens byrden af hele verdens synder var over ham. Englen spurgte: "Af hvilken grund?" O, jeg så og vidste at det var foran os; for vore synders skyld led han alt dette, så han ved sit dyrebare blod kunne genløse os til Gud.     
Da blev de igen holdt frem for mig, som ikke var villig til at gøre det af med denne verdens goder for at frelse fortabte sjæle, ved at sende dem sandheden, medens Jesus står foran Faderen, går i forbøn med sit blod, sine lidelser og sin død for dem; og medens Guds budbringere venter, parat til at bringe dem den frelsende sandhed, at de kan blive beseglet med den levende Guds segl. Det var hårdt for nogle, som bekendte at tro den nærværende sandhed, at endog gøre så lidt som at række budbringerne Guds egne penge, som han havde lånt dem som forvaltere.    
Da blev Jesu lidelser, hans offer og kærlighed så dyb, at han gav sit liv for dem, fremholdt for mig; og deres liv, som bekendte at være hans efterfølgere, som havde denne verdens goder, og betragtede det for en stor ting at hjælpe frelsens sag. Englen sagde: "Kan disse gå ind i himlen?" En anden engel svarede: "Nej, aldrig, aldrig, aldrig. Dem som ikke er interesseret i Guds sag på jorden, kan aldrig synge de genløstes kærligheds sang der oppe."    
Jeg så det hurtige arbejde som Gud gør på jorden, snart vil afkortes i retfærdighed, og at de hurtige budbringere må fremskynde deres vej for at opsøge den spredte hjord. Og englen sagde: "Er alle budbringere? Nej, nej, Guds budbringere har et budskab."    
Jeg så at Guds sag var blevet forhindret, og vanæret af nogle omrejsende som ikke havde et budskab fra Gud. Disse har et regnskab at aflægge for Gud for enhver doller de har brugt på at rejse, hvor det ikke var deres pligt at tage der til; for de penge som har hjulpet Guds sag, og for manglen på samme. Sjæle har hungret og hentæret af mangel på åndelig mad, som de kunne have fået af Guds kaldte og udvalgte budbringere, hvis de havde haft midlerne.    
Den mægtige rystelse er begyndt, og vil fortsætte, og alle vil blive rystet bort, som ikke er villig til at gribe fat og stå ubøjelig for sandheden, og ofre til Gud og hans sag. Englen sagde: "Tænk om nogen bliver tvunget til at ofres. Nej. Nej. Det må være et frivilligt offer. Det vil få alle til at købe marken." - Jeg råbte til Gud om at spare hans folk, nogle af dem var ved at sulte og dø.    
Jeg så at dem, som har styrke til at arbejde med deres hænder, og hjælpe med at understøtte sagen, var ligeså ansvarlig for de kræfter, som andre var for deres ejendomme.    
Jeg så at Gud den almægtiges domme kom hurtigt. Jeg bad indstændigt englen om at tale på sit sprog til folket. Han sagde: "Al Sinaj bjergets torden og lynild vil ikke bevæge dem, som ikke vil bevæges af Guds ords klare sandheder; en engels budskab vil heller ikke kunne vække dem."    
Jeg beskuede da Jesu skønhed og ydmyghed. Hans klædning var hvidere end det hvideste sne. Intet sprog kan beskrive hans herlighed og ophøjede skønhed. Alle, alle som holder Guds bud, vil gå ind gennem byens porte, og have ret til livets træ, og vil altid være i elskelige Jesu nærhed, hvis ansigt skinner klarer end solen om middagen.    
Jeg blev da peget hen til Adam og Eva i eden. De tog del i det forbudne træ, og flammesværdet blev sat omkring livets træ, og de blev drevet ud fra Haven, for at de ikke skulle få del i livets træ, og blive til udødelige syndere. Livets træ skulle sikre evigt liv. Jeg hørte en engel spørge: "Hvem i Adams familie har kommet forbi dette flammesværd, og fået del i livets træ?" Jeg hørte en anden engel svare: "Ikke nogen af Adams familie har kommet forbi flammesværdet, og fået del i livets træ; derfor er der ingen udødelige syndere. Sjælen der synder skal dø en evig død; en død der vil vare evigt, hvor der ikke vil være håb om opstandelse; og Guds vrede vil være stilnet."    
Jeg så at de hellige vil hvile i den hellige by, og regere som konger og præster et tusinde år; så vil Jesus stige ned med de hellige på Oliebjerget, og bjerget vil deles ad, og blive en mægtig slette for at Guds paradis kan hvile på jorden. Resten af jorden vil ikke renses før de døde onde har rejst sig op (ved slutningen af de tusinde år) og samle sig omkring staden; for de ondes fødder vil aldrig vanhellige den nye jord. Så vil der komme ild ned fra Gud fra himlen og opsluge dem; brænde dem op rod og gren. Satan er roden, og hans børn er grenene. Den samme ild der opsluger de onde, vil rense jorden. <br><i>Jeg håber på evigt liv ved Jesu tilsynekomst, E. G. White. </i>  

1 05 1850 The Present Truth Eli Curtis    
<i>1. maj, 1850 Eli Curtis. </i><br>Det er mange af vore brødre velbekendt, at Eli Curtis har publiceret mange af mine syner. Han har handlet selvmodsigende i den sidste tid; og hans indflydelse på sandhedens sag er sådan for øjeblikket at jeg ser det som min opgave at sige til brødrene at jeg ikke tror på hans handlemåde; og at han har publiceret mine syner i modsætning til mine ønsker, også efter at jeg har bedt ham om at ikke publicere dem. <br><i>E. G. White. </i>  

1 11 1850 The Present Truth Kære Brødre og Søstre    
<i>1. november, 1850 Kære Brødre og Søstre. </i><br>Jeg ønsker at jeg kunne give jer en kort skildring af hvad Herren for nylig har vist mig i et syn. Jeg fik vist Jesu elskelighed, og den kærlighed som englene har for hinanden. Englen sagde: Kan I ikke se deres kærlighed? - og følge den. Præcis sådan må Guds folk elske hinanden. Lad der hellere falde skam over dig selv end over en bror. Jeg så at ingen havde givet budskabet "sælg hvad du har og giv almisse", i sit klare lys; da det sande formål i vore frelsers ord ikke var blevet vist klart. Jeg så at formålet med at sælge ikke var at give til dem som kan arbejde og underholde sig selv; men til at sprede sandheden. Det er en synd at understøtte og føje dem, som er i stand til at arbejde, i dovenskab. Nogle har været nidkære for at følge møderne; ikke for at ære Gud, men for "brødene og søstrene." For disse var det meget bedre om de var hjemme og arbejdede med deres hænder, "ting der er gode," for at forsørge deres familier, og få noget at støtte den dyrebare nærværende sandhedssag med.    
Jeg så at nogle havde fejlet ved at bede om helbredelse for syge, i ikke-troendes påhør. Hvis nogen blandt os er syge, og beder de ældste menigheden om at bede for dem, ifølge Jakob v. 14,15, bør vi følge Jesu eksempel. Han tager de ikke-troende ud af lokalet, så helbreder den syge; så vi søger adskillelse fra deres vantro som ikke har tro, når vi beder for syge iblandt os.    
Da blev jeg vist tilbage til den tid da Jesus trak sine disciple afsides alene, til et værelse oven for, og først vaskede deres fødder, og så gav ham dem det brudte brød at spise, for at repræsentere sit brudte legeme, og druevin for at repræsentere sit udgydte blod. Jeg så at alle bør handle med forståelse, og følge Jesu eksempel i disse ting, og de deltager i disse forordninger, bør de så vidt muligt være adskilt fra ikke-troende.    
Da fik jeg vist at de syv sidste plager vil udgydes efter at Jesus forlader helligdommen. Englen sagde: Det er Guds og Lammets vrede der skaber dødens udslettelse over de onde. Ved Guds røst vil de hellige være mægtige og frygtelige som en hær med bannere; men der vil de ikke eksekvere den foreskrevne dom. Eksekveringen af dommen vil være ved slutningen af de 1000 år.    
Efter at de hellige er forandret til udødelighed, og er samlet sammen, og modtager deres harper, kroner, m.m. og går ind i den hellige stad, sætter Jesus og de hellige dommen. Bøgerne åbnes, livets bog og dødens bog; livets bog indeholder de helliges gode gerninger, og dødens bog indeholder de ondes onde gerninger. Disse bøger sammenlignes med lovbogen, og efter den vil de blive dømt. De hellighed gennemgår i samstemmighed med Jesus deres domme over de onde døde. Se en gang" sagde englen, de hellige sidder i dommen i samstemmighed med Jesus, og umåler enhver af de onde, efter de gerninger der er gjort legemligt, og de sættes op imod deres navne hvad de måtte modtage, ved afsigelsen af dommen. Jeg så at dette var de helliges arbejde sammen med Jesus, i den hellige stad, før den stiger ned på jorden, i løbet af de 1000 år. Ved afslutningen af de 1000 år, forlader Jesus, og englene, og alle de hellige med ham, den hellige by, og når han stiger ned på jorden med dem, rejser de onde sig, og så vil de mennesker som har "gennemboret ham", rejse sig op og se ham langt bort i al hans herlighed, englene og de hellige hos sig, og vil jamre sig på grund af ham. De vil se mærkerne af sømmene i hans hænder, og i hans fødder, og hvor de jog spyddet ind i hans side. Aftrykkene af sømmene og spyddet vil da være hans herlighed. Det er ved slutningen af de 1000 år at Jesus står på Oliebjerget, og bjerget deler sig i to, og det bliver til en mægtig slette, og dem som flyer på det tidspunkt er de onde, som netop har rejst sig op. Da kommer de hellige by ned og sætter sig på sletten.    
Da indgyder Satan de onde, som har rejst sig, med sin ånd. Han bilder dem ind at hære i byen er lille, og at hans hær er stor, og at de kan overvinde de hellige og indtage byen. Medens Satan samler sin hær, beskuer de hellige i Staden skønheden og herligheden i Guds paradis. Jesus var deres hoved og leder dem. Den elskelige frelser går på en gang fra vor gruppe; men vi hører hurtigt hans elskede stemme sige: "Kom I min Faders velsignede og arv det rige der er beredt for jer, fra verdens grundvold af." Vi samles omkring Jesus, og lige så snart han lukker Stadens porte, udsiges forbandelsen mod de onde. Portene var lukkede. Da bruger de hellige deres vinger og stiger op på bymurens top. Jesus var også , hans krone var strålende og herlig. Da brugte de hellige deres vinger og steg op til toppen af bymuren. Jesus var også hos dem; hans krone var funklende og herlig. Der var en krone inden for en krone, syv i alt. De helliges kroner var af det reneste guld, dækket af stjerner. Deres ansigter skinnede af herlighed, for de var Jesu udtrykte billede; og idet de rejste sig op, og bevægede sig sammen til Stadens top, blev jeg henrykket i øjnene.    
Da så de onde hvad de var gået tabt af; og Gud udåndede en ild over dem, og fortærede dem. Dette var eksekveringen af dommen. De onde modtog ligesom de hellige i samstemmighed med Jesus havde udmålt over dem i løbet af de 1000 år. Den samme ild fra Gud som havde fortæret de onde, rensede hele jorden. De brudte bjerge, smeltet af hede, atmosfæren, og også alle stubbene blev fortæret. Da åbnede vor arv sig op for os, herlig og skøn, og vi arvede hele den nydannede jord. Da stødte vi alle i med høj røst: Ære halleluja.    
Jeg så også at hyrderne kunne rådføre dem som de havde grund til at have tillid til, dem som har været i alle budskaberne, og som står fast i hele den nærværende sandhed, før de forsvarer et nyt betydningspunkt punkt, som de tænker bibelen understøtter. Da vil hyrderne forenes fuldstændigt, og hyrdernes union vil kunne mærkes i kirken. En sådan handlemåde så jeg ville forhindre uheldige delinger, og så vil der ikke være fare for at den dyrebare hjort deles, og fårene spredes, uden en hyrde.    
Den 23. september, viste Herren mig at han havde udrakt sin hånd for anden gang for at genoprette sit restfolk, og at anstrengelserne må fordobles i denne samlingstid. I spredningstiden blev Israel slået og sønderrevet; men nu i samlingstiden vil Gud helbrede og binde op om sit folk. Under spredningen, havde anstrengelser for at sprede sandheden kun lille effekt, der blev kun udrettet lidt eller intet; men i samlingen når Gud har lagt sin hånd for at samle sit folk, vis anstrengelser for at sprede sandheden have sin tiltænkte effekt. Alle bør være forenede og nidkære i arbejdet. Jeg så at det var en skamplet for nogen at referere til spredningen, for eksempel at styre os i samlingen; for hvis Gud ikke gør mere for os nu end han gjorde den gang, vil Israel aldrig samles. Det er lige så nødvendigt at sandheden publiceres i blade,  som den forkyndes.    
Herren viste mig at 1843-diagrammet var styret af hans hånd, og at ingen dele af det skulle ændres; at figurerne var sådan som han ønskede det. At hans hånd var over og dækket over en misforståelse i nogle tal, så at ingen kunne se det, indtil hans hånd blev fjernet.    
Så, så jeg med hensyn til "det daglige," at ordet "offer" blev suppleret af menneskelig visdom, og ikke hører til teksten; og at Herren gav det rigtige syn om det til dem som gav domstimens råb. Da unionen eksisterede, før 1844, blev næsten alle enige om at det korrekte syn på "det daglige;" men siden 1844, blev andre syn antaget i forvirring, og mørke og mørke og forvirring fulgte efter.    
Herren viste mig at tidspunktet ikke vil være en prøve siden 1844, og at tidspunktet aldrig igen vil blive en prøve.    
Så blev jeg vist hen til nogle som er i stor vildfarelse, at de hellige stadig skal tage til det gamle Jerusalem, m.m. før Herren kommer. Et sådant syn er udregnet for at tage tankerne og interessen fra Guds nærværende arbejde, under den tredje engels budskab; for hvis vi skal tage til Jerusalem, så vil vore sind naturligt være der, og vore midler vil holdes tilbage fra andet brug, for at få de hellige til Jerusalem. Jeg så at grunden til at de var i denne store vildfarelse, er fordi de ikke har bekendt og afsagt deres vildfarelse, som de har været i inden for de sidste antal år. <br><i>E. G. White. </i>  

7 04 1851 Review and Herald Eli Curtis    
Eli Curtis.- Jeg ønsker at sige til brødrene og søstrene, at jeg er meget såret over dette menneskes handlemåde, ved at genudgive mine syner, og sende dem ud i forbindelse med værdiløse og tåbelige sager som Dixboro ånden, til trods for at jeg har bedt ham alvorligst at ikke gøre det. Jeg betragter ham som uden dømmekraft i åndelige ting, forblindet af fjendens bedrag. Jeg udførte min pligt trofast imod ham da jeg håbede at  han vil vende sig fra sine ualmindelige metoder. <br><i>E. G. White. </i>  

21 07 1851 Review and Herald Erfaringer og syner.    
21. juli, 1851. <br>Efter kære venners anmodning har jeg indvilget i at give en kort skildring af mine erfaringer og syner, i det håb at det vil opmuntre og styre Herrens ydmyge og tillidsfulde børn.    
I elleveårs-alderen blev jeg omvendt, og da jeg var tolv år gammel blev jeg døbt, og optaget i metodistmenigheden. I trettenårsalderen hørte jeg Bro. Miller bringer mig sin anden foredragsrække i Portland. Jeg følte da at jeg ikke var hellig, ikke parat til at se Jesus. Og da menighedsmedlemmerne og syndere fik en indbydelse til at komme frem til bøn, greb jeg den første anledning, for jeg vidste at jeg måtte gøres et stort arbejde for mig, for at danne mig til himlen. Min sjæl tørstede efter den fulde og frie frelse, men vidste ikke hvordan jeg skulle opnå den.    
I 1842 deltog jeg stadig i genkomst-adventmøderne i Portland, Me., og troede helt på at Herren kom. Jeg hungrede og tørste efter den fulde frelse, og en hel tilslutning til Guds vilje. Dag og nat kæmpede jeg for at opnå denne uvurderlige rigdom, som alle jordens rigdomme ikke kan købe. Idet jeg bøjede mig ned foran Gud, bad for denne velsignelse blev pligten at gå og bede til disse offentlige møder åbenbaret for mig. Jeg har aldrig bedt højrøstet til et møde, og drog tilbage fra dette, og var bange for om jeg skulle prøve at bede, så ville jeg være forbløffet. Hver gang jeg gik frem for Herren i skjult bøn kom denne uopfyldte pligt af sig selv, indtil jeg ophørte med at bede, og satte mig ned i melankoli, og til sidste i dyb fortvivelse.    
Jeg var i denne tilstand i tre uger, uden en lysstråle til at gennembore de tykke skyer omkring mig. Jeg havde da to drømme som gav mig svage lysstråler og håb. Efter dette åbnede jeg mine tanker for min helligede moder. Hun fortalte mig at jeg ikke var fortabt, og anviste mig at tage hen og besøge Bro. Stockman, som den gang talte til adventfolket i Portland. Jeg fik tillid til ham, for han var en helliget og elsket Kristi tjener. Hans ord påvirkede mig og lede mig til håb. Jeg vendte hjem, og igen gik frem for Herren, og lovede at jeg ville gøre og lide hvad som helst hvis jeg kunne få Jesu gunst. Den samme opgave blev vist mig. Og der var skulle være bedemøde den aften som jeg deltog i, og når andre knælte for at bede, bøjede jeg mig med dem i skælven, og efter at to eller tre havde bedt, åbnede jeg min mund i bøn før jeg var klar over det, og Guds løfter blev synlige for mg ligesom mange dyrebare perler der blot skulle modtages ved at bede efter dem. Idet jeg bad blev den sjælsbyrde og pinsel, jeg havde mærket så længe, løftet bort, og Guds velsignelse kom over mig ligesom den milde dug, og jeg gav herlighed til Gud for hvad jeg følte, men jeg længtes efter mere. Jeg var ikke tilfreds før jeg var fyldt med Guds fylde. Uudsigelig kærlighed for Jesus fyldte min sjæl. Bølge efter bølge af herlighed rullede over mig, indtil min krop blev stiv. Alt andet end Jesus og herligheden blev lukket ude af mig, og jeg vidste ikke noget at det der skete omkring mig.    
Jeg forblev i denne krops og sindstilstand i lang tid, og da jeg erkendte hvad der var omkring mig, synes alting forandret. Alting så herligt og nyt ud, som om Gud smilede og lovpriste. Jeg var da villig til at bekende mig til Jesus over alt. I seks måneder gik ikke en sky over mit sind. Min sjæl drog dagligt rige slurke af frelsen. Jeg tænkte at dem som elskede Jesus ville elske at han kom igen, så jeg tog til klasse-mødet og fortalte dem hvad Jesus har gjort for mig, og hvilken fylde jeg nød ved at tro at Herren kom. Klasse-lederen afbrød mig og sagde: "Igennem metodismen!" men jeg kunne ikke give metodismen æren, da det var Kristus og håbet om hans snarlige komme som havde gjort mig fri.    
Næsten hele min faders familie troede på genkomsten, og frembar vidnesbyrd om denne herlige doktrin, syv af os blev smidt ud af metodistmenigheden på en gang. På dette tidspunkt var profetens ord overmådelig dyrebare for os.    
 "Således siger jeres brødre, der hader jer, og som støder jer bort for mit navns skyld: Lad Herren vise sig i herlighed, så vi kan se jeres glæde." Es. 66,5    
Fra denne tid, frem til december, 1844, var mine glæder, prøvelser og skuffelser ligesom mine kære advent venner omkring mig. På dette tidspunkt besøgte jeg en af vore adventsøstre, og om morgenen bøjede vi omkring familiealteret. Det var ikke en spændingsfyldt anledning, og der var kun fem af os til stede, alle kvinder. Under bønnen kom Guds kraft over mig som jeg aldrig havde følt det før, og jeg blev indhyllet i et syn om Guds herlighed, og synes at rejse sig højere og højere fra jorden, og fik vist noget af advent folkets rejser til den hellige stad, som vil kunne ses i synet herefter.    
Efter at jeg kom ud af synet så alt forandret ud, en tåge var spredt over alt som jeg beskuede. O, hvor mør virkede denne verden for mig. Jeg græd da jeg fandt mig selv her, og havde hjemve. Jeg havde set en bedre verden, og den havde ødelagt dette for mig. Jeg fortalte synet til vor lille gruppe i Portland, som da troede det er fra Gud. Det var en krafts fuld tid. Evighedens højtidelighed hvilede over os. En uge efter dette gav Herren mig et nyt syn, og viste mig de trængsler jeg måtte igennem, og at jeg måtte gå og berette det til andre hvad han har åbenbaret for mig, og at jeg skulle møde stor modstand, og lide ånds pine ved at gå. Men englen sagde: "Guds nåde er dig nok: han vil holde dig oppe."    
Efter at jeg kom ud af dette syn havde jeg overmådelige trængsler. Min helse var meget skrøbelig, og jeg var kun sytten år gammel. Jeg vidste at mange var faldet på grund ophøjelse, og jeg vidste at hvis jeg på en eller anden måde blev ophøjet ville Gud forlade mig, og jeg var visselig fortabt. Jeg gik til Herren i bøn og bad ham lægge byrden på en anden. Det var sådan for mig at jeg ikke kunne bære den. Jeg lå på mit ansigt i lang tid, og al det lys jeg kunne få var: "Lad andre vide hvad jeg har åbenbaret for dig."    
I mit næste syn bad jeg indtrængende af Herren, om jeg måtte gå og berette hvad han har vist mig, og holde mig borte fra ophøjelse. Da viste han mig at min bøn var besvaret, og hvis jeg skulle være i fare for ophøjelse ville hans hånd lægges på mig, og jeg ville pines med sygdomme. Englen sagde: Hvis du overbringer budskabet trofast, og holder ud til ende, skal du spise af frugten på livets træ, og drikke af vandet fra livets flod.    
Det blev hurtigt rapporteret til alle omkring at synderne var resultatet af hypnose, og mange adventister var parat til at tro, og rundsende beretningen. En læge, som var en berømt hypnotisør, fortalte mig at mine syner var hypnose, og at jeg var et nemt offer, og at han kunne hypnotisere mig og give mig et syn. Jeg fortalte ham at Herren havde vist mig i et syn at hypnose var fra djævelen, fra den bundløse grav, og at det snart ville gå derhen, for dem som fortsatte med at bruge dette. Jeg gav ham da lov til at hypnotisere mig hvis han kunne. Han prøvede i mere end halv time, greb til forskellige metoder, og gav da op. Ved tro på Gud var jeg i stand til at modstå hans indflydelse, så at det ikke påvirkede mig det mindste.    
Hvis jeg fik et syn ved et møde ville mange sige at det var opstemthed, og at nogen har hypnotiseret mig. Da ville jeg gå alene ud i skovene, hvor ingen andre end Gud kunne se og høre, og bede til ham, og han ville nogle gange give mig et syn der. Jeg glædede mig da, og fortalte dem at Gud havde åbenbaret sig for mig alene, hvor intet dødeligt menneske kunne påvirke mig. Men jeg fik af vide af nogle at jeg havde hypnotiseret mig selv. O, tænkte jeg, er det kommet dertil at dem som ærligt går til Gud alene har bedt om hans løfter, og påberåber sig hans frelse, skal anklages for at være under hypnosens modbydelige og sjæls-fældende indflydelse? Beder vi til vor venlige fader i himlen om "brød," og modtoger kun en "sten," eller en "skorpion?" Disse ting sårede mig, og pressede min sjæl i en stær pine, lige ved at opgive håbet, medens mange vil have mig til at tro at der ikke var en Helligånd, og at alle de øvelser som Guds hellige mænd havde erfaret blot var hypnose, eller Satans bedrag.    
På dette tidspunkt var der fanatisme i Maine. Nogle afholdt sig helt fra at arbejde, og havde ikke selskab med nogen af dem, som ikke vil tage imod deres syn på dette punkt, og nogle andre ting som de fastholdte som religiøse pligter. Gud åbenbare disse vildfarelser for mig i et syn, og sendte mig til sine vildfarne børn for at forklare dem; men mange af dem forkastede budskabet helt, og anklagede mig for at tilpasse mig verden. Derudover anklagede formelle adventister mig for fanatisme, og at jeg var falsk, og blev af nogle ondt fremstillet som leder af fanatisme så jeg i virkeligheden arbejdede på destruktion. Flere gange blev det sat op som Herrens komme, og blev tilskyndet for brødrene. - Men Herren viste mig at det hele ville passere forbi, for trængsels tiden måtte komme forud for Kristi komme, og når det hver gang blev fastsat, og passerede forbi, ville det svække Guds folks tro. For dette blev jeg anklaget for at være en djævelens tjener, som sagde i sit hjerte: "Min Herre lader sin ankomst vente på sig."    
Alle disse ting tyngede tungt på min ånd, og i forvirringen blev jeg nogle gange fristet til at betvivle min egen erfaring. Og under familiebønner en morgen, begyndte Guds kraft at hvile over mig, og tankerne rev i mit sind at det var hypnose, og jeg modstod det. Jeg blev straks lammet i munden, og i nogle få måneder var alt omkring mig gået tabt. Jeg så da min synd at jeg betvivlede Guds kraft, og at jeg derved var blevet mundlam, og at min tunge ville løsnes om mindre end fireogtyve timer. Et kort blev holdt op foran mig, hvorpå kapitel og vers nummer for halvtreds skriftsteder står skrevet med guldbogstaver. Efter at jeg kom ud af synet, vinkede jeg efter en tavle, og skrev på den at jeg var stum, også for hvad jeg havde set, og at jeg ønskede den store bibel. Jeg tog bibelen og slog hurtigt alle skriftstederne op som jeg havde set på kortet. Jeg var ude af stand til at tale hele dagen. Tidlig næste morgen var min sjæl fyldt med glæde, og min tunge var løsnet til at udstøde høj lovprisning til Gud. Efter dette turde jeg ikke betvivle, eller et øjeblik modstå Guds kraft, uanset hvad andre tænkte om mig.  

21 07 1851 Review and Herald Til restmenigheden spredt ud over landet.    
Idet Gud har vist mig Advent folkets rejser til den hellige sted, og den rige belønning de får som venter på deres Herres genkomst fra brylluppet, vil det være min pligt at give en kort skildring af hvad Gud har åbenbaret for mig. De kære hellige har gennemgået mange trængsler. Men vore lette hengivenhed, som kun er for et øjeblik, udvirker en langt mere usædvanlig og evig herligheds i os - medens vi ikke ser på de synlige ting, for synlige ting er timelige, men på ting som ikke kan ses og er evige. Jeg har prøvet at få en god efterretning tilbage, og nogle få druer fra det himmelske Kanaan, hvor mange vil stene mig, ligesom menighedsforsamlingen bad om at få Kaleb og Josua stenet for deres efterretning. (4. Mos 14,10) Men jeg erklærer for jer, mine brødre og søstre i Herren, det er et godt land, og vi kan godt gå frem og tage det i besiddelse.    
Medens vi bad ved familiealteret, faldt Helligånden over mig, og det virkede som om jeg rejste mig højere og højere, langt over den mørke verden. Jeg vendte mig for at se advent folket i verden, men kunne ikke finde dem - da en stemme sagde til mig: "Se igen, og se lidt højere op." Idet jeg løfte mine øjne op og så en lige og snæver sti, som var sat højt over verden. På denne sti gik advent folket til byen, som var på den fjerneste ende af stien. De havde et klart lys sat op bag dem ved den første ende af stien, som en engel fortalte mig var midnats råbet. Dette lys skinnede langs hele stien, og lyste for deres fødder så de ikke snublede. Og hvis de holdt deres øjne fæstnede på Jesus, som var lige foran dem, ledte dem til Staden, så var de i sikkerhed. Men lige så snart nogle blev trætte, og sagde at der var lang vej igen til Byen, og de forventede at være kommet der lidt hurtige. Så ville Jesus opmuntre dem, ved at rejse sin herlige højre arm, og fra hans arm kom et herligt lys som bølgede over Advent folket, og de råbte Halleluja! Andre fornægtede overilet lyset bag dem, og sagde at det ikke var Gud der havde ledt dem så langt. Lyset bag dem gik ud og efterlod deres fødder i fuldstændigt mørke, og de snublede og mistede deres øjne fra mærket, og mistede Jesus af syne, og faldt bort fra stien, ned i mørke og den onde verden der nede. Snart hørte vi Guds stemme ligesom mange vande, som gav os dagen og timen for Jesu komme. De levende hellige, 144 000 i antal, kendte og forstod stemmen, medens de onde tænkte at det var torden og jordskælv. Da Gud talte, udgydte han Helligånden på os, og ansigterne begyndte at lyse op og skinne med Guds herlighed som Moses gjorde da han kom ned fra Sinajs bjerg.    
De 144 000 var alle beseglede og fuldstændig forenede. På deres pander stod skrevet: Gud, Ny Jerusalem og en herlig stjerne med Jesu nye navn. I vor lykkelige, hellige tilstand, var de onde rasende, og ville rykke voldsomt frem for at lægge hænderne på os for at kaste os i fængsel, medens vi ville række den hånd frem i Herrens navn, og de onde ville falde hjælpeløse til jorden. Da var det at Satans synagoge vidste at Gud har elsket os, som kunne vaske hinandens fødder, og hilse de hellige brødre med et helligt kys, og de tilbad ham på vore fødder. Snart var vore øjne draget til øst, efter en lille sort sky der så ud som det halve af en mands hånd, som vi alle vidste var tegnet på Menneskesønnen. Vi stirrede alle i højtidelig tavshed på skyen idet den drog nærmere, og blev lysere, herlig, og endnu mere herlig, indtil den var en stor hvid sky. Bunden så ud som ild, en regnbue var over den, omkring skyen var titusinde engle der sang den mest elskelige sang. Og på den sad Menneskesønnen, på hans hoved var kroner, og hans hår var hvidt og krøllet og lå ned på hans skuldre. Hans fødder havde udseende af ild, på hans højre hånd var et skarpt segl, i hans venstre hånd en sølvbasun. Hans øjne var som ild flammer, som ransagede hans børn igen og igen. Da blegnede alles ansigter, og dem som Gud havde forkastet blev ansigterne mørke. Da råbte vi alle: Hvem skal kunne stå? Er min klædning pletfri? Da ophørte englene med at synge, og der var en højtidelig  tavshed, da Jesus talte. Dem som har rene hænder og rent hjerte skal kunne stå, min nåde er jer nok. Ved dette lyste vore ansigter op, og glæde fyldte alles hjerter. Og engle slog en højere tone an og sang igen, medens skyen drog endnu nærmere jorden. Da stødte Jesus i sølvbasunen, idet han steg ned af skyen, indhyllet i ild flammer. Han så stift på gravene hvor de hellige sov, og løfte sine øjne og hænder til himlen og råbte: Vågn op! Vågn op! I som sover i støvet og stå op. Da kom der et mægtigt jordskælv. Gravene åbnedes, og døde kom op iklædt udødelighed. De 144 000 råbte: Halleluja! idet de genkendte deres venner, som er blevet revet fra dem af døden, og i samme øjeblik vi var forandrede og samlet sammen med dem for at møde Herren i luften. Vi gik da alle sammen ind på skyen, og steg syv dage op til glar havet, da Jesus kom med kronerne og satte med sin egen højre hånd den på vore hoveder. Han gav os guldharper og sejrsplamegrene. Her på glarhavet stod de 144 000 i et fuldkomment kvadrat. Nogle af dem havde meget klar kroner, andre ikke så klare. Nogle kroner virkede tunge af stjerner, medens andre kun havde få. Alle var fuldstændig tilfredse med deres kroner. Og de var alle iklædt med en herlig hvid klædning fra deres skuldre til deres fødder. Engle helt omkring os idet vi marcherede over glarhavet til Byens port. Jesus rejste sin mægtige herlige arm, satte hånden på perleporten og svang den tilbage på dens glitrende hængsler, og sagde til os: I har vasket jeres klæder i mit blod, stået fast for min sandhed, gå ind. Vi marcherede alle ind og følte at vi havde en fuldkommen ret til byen. Her så vi livets træ og Guds trone Ud af tronen kom en ren vandflod, og på hver side af floden var livets træ. På den ene side af floden var en træstamme, og en træstamme på den anden side af floden, begge af rent gennemsigtigt guld.    
Først troede jeg så to træer. Jeg så igen og så de var gik sammen i toppen til et træ. - Sådan var det med livets træ, på hver side af livets flod. Dens grene bøjede sig til det sted hvor vi stod; og frugten var herlig, som så ud som guld blandet med sølv. Vi gik alle ind under træet, og satte os ned for at se på stedets herlighed, medens brødrene Fitch og Stockman, som havde forkyndt rigets evangelium, og hvem Gud havde lagt i graven for at frelse dem, komme op til os og spurgte os hvad vi havde været igennem medens de sov. Vi prøvede at genopfriske vore største prøvelser, men de var så små, sammenlignet med den overmådelige og evige vægt af herlighed som omgav os, at vi ikke kunne tale om det og vi råbte alle "Halleluja, himlen er ringe nok, og vi rørte ved vore herlige harper og lod himlens ærkeengle ringe.    
Med Jesus ved vort hoved, steg vi alle ned fra byen ned på denne jord, på et stort og mægtigt bjerg, som ikke kunne bære Jesus, og det delte sig i småstykker, og der blev en mægtig slette. Da så vi op og så den Store By, med tolv fundamenter, tolv porte, tre på hver side og en engel ved hver port. Vi råbte alle: "Byen, den Store By, den kommer, den kommer ned fra Gud ud af himlen," og den kom og placerede sig på det sted hvor vi stod. Da begyndte vi at se på de herlige ting uden for Byen. Der så jeg de herligste huse, der havde udseende af sølv, understøttet af fire piller, besat med perler, de herligste at beskue, som skulle bebos af de hellige, og i dem var en guldhylde. Jeg så mange af de hellige gå ind i husene, og tage deres glitrende kroner af og lagde dem på hylden, og gik da ud på husenes marker, og gøre noget med jorden, ikke som vi arbejder med jorden her; nej, nej. Et herligt lys skinnede over hele deres hoveder, og de råbte hele tiden og sendte pris til Gud.     
Og jeg så en anden mark fuld af alle slags blomster, og idet jeg plukkede dem, råbte jeg ud: De vil aldrig visne. Dernæst så jeg en mark af højt græd, det herligste at se på, det var levende grønt, og genspejlede sølv og guld, og det bølgede sig prægtigt til Kong Jesu ære. Da gik vi ind på en mark fyldt med alle slags dyr - løven, lammet, leoparden og ulven, alle sammen i perfekt enighed. Vi passerede igennem midt i blandt dem, og de fulgte fredeligt efter. Da gik vi ind i en skov, ikke som mørke skove vi har her, nej, nej; men lyst, og herlighed overalt; træernes grene svajede op og ned, og vi råbte alle ud: "Vi vil kunne bo sikkert i ødemarken og sove i skovene." Vi gik igennem skovene, for vi var på vej til Zions bjerg. Idet vi var på vej, mødte vi en gruppe, som også stirrede på stedets herligheder. Jeg bemærkede en rød farve som kant på deres klæder, deres kroner funklede, deres klæder var helt hvide. Idet vi hilste på dem, spurgte jeg Jesus hvem de var. Han sagde at de var martyrer der var blevet slået ihjel for ham. Sammen med dem var en utallig skare af små personer, de havde også en rød kant på deres klæder. Zions bjerg var lige foran os, og på Bjerget var et herligt tempel, og omkring det var der syv andre bjerge hvorpå der vokse roser og liljer. Og jeg så de små personer klatre, eller de kunne vælge at bruge deres små vinger og flyve til toppen af bjergene , og plukke de aldrig visnende blomster. - Der var alle slags træer omkring templet, til at forskønne stedet: buksbom, fyr, ædelgran, oliventræer, myrter, granatæbler og figentræer bøjede sig ned af vægten for dens modne figner, der gjorde stedet overmådelig herligt. Og idet vi var ved at gå ind i det hellige tempel, opløftede Jesus sin elskelige stemme og sagde: Kun de 144 000 gå ind i dette sted, og vi råbte Halleluja.    
Templet stod på syv piller, alle af gennemsigtigt guld, besat med de herligste perler. De herlige ting jeg så der, kan jeg ikke beskrive. Oh, om jeg kunne tale Kanaans sprog, så kunne jeg fortælle en smule om herligheden i den bedre verden. Der så jeg stentavler hvorpå de 144 000s navne stod indgraveret med guldbogstaver. Efter at vi beskuede templets herlighed, gik vi ud, og Jesus forlod os, og tog til Byen. Snart hørte vi atter hans elskelig stemme sige: "Kom, mit folk, I er kommet ud af den store trængsel, og gør min vilje, led for mig, kom ind til nadvermåltidet, for jeg vil binde op om mig selv, og varte dig op." Vi råbte Halleluja, ære, og gik ind i Byen. Og jeg så et bord af rent sølv, det var mange miles i sin længde, alligevel kunne vore øjne ikke overskue det. Jeg så frugterne fra livets træ, manna, mandler, figner, granatæbler, druer, og mange andre slags frugter. Jeg spurgte Jesus om at lade mig spise af frugten . Han sagde: Ikke nu. Dem som spiser af dette lands frugt, kommer aldrig tilbage til jorden. Men om en lille stund, hvis du er trofast, skal du både spise af livets træs frugt, og drikke af kildeudspringets vand. Og han sagde: Du må tage tilbage til jorden igen, og berette andre om hvad jeg har åbenbaret for dig. Da bar en engel mig blidt ned til denne mørke verden. Nogle gange tror jeg at jeg ikke længere kan blive her, alle ting på jorden ser så sørgelige ud. Jeg føler mig meget ensom her, for jeg har set et bedre land. Oh, om jeg havde vinger ligesom en due, så ville jeg flyve bort og finde hvile.    
Herren gav mig følgende syn i 1847, medens jeg var i Topsham, Brødrene var forsamlet om sabbaten.    
Vi mærkede en usædvanlig bede ånd. Og idet vi bad, faldt Helligånden over os. Vi var meget lykkelige. Snart var jeg mistet over til jordiske ting, og fik et afsluttende syn om Guds herlighed. Jeg så en engel flyve hurtigt hen til mig. Han bar mig hurtigt fra jorden til den Hellige By. I Byen så jeg et tempel, som jeg gik ind i. Jeg kom igennem en dør før jeg kom til det første forhæng. Dette forhæng blev trukket til side, og jeg gik ind i det hellige. Her så jeg røgelsesalteret, lysestagen med syv lamper, og bordet hvorpå skuebrødene er. Efter at have set det Helliges herlighed, trak Jesus det andet forhæng til side, og jeg gik ind i det Allerhelligste.    
I det Helligste så jeg arken; og på toppen og på siderne af den var det reneste guld. I hver ende af arken var en smuk kerub, med deres vinger spredt ud for at dække over den. Deres ansigter var vendt mod hinanden, og de så nedad. Mellem englene var et røgelses kar af guld. Over arken, hvor englene stod, var en overmådelig klar herlighed, som så ud som en trone hvor Gud boede. Jesus stod ved arken. Og idet de helliges bønner kom op til Jesus, ville røgelsen fra røgelseskaret stige op, og han sendte de helliges bønner med en røgelsesrøgen til sin Fader. I arken, var en guldkrukke af manna, Arons stav der blomstrede, og stentavlerne som var foldet sammen som en bog. Jesus åbnede dem, og jeg så de ti bud skrevet på dem med Guds finger. På en af tavlerne var fire, og på den anden seks. Det fjerne på den første tavle skinnede klarere frem end de andre seks. Men det fjerde (sabbatsbuddet,) skinnede frem for dem alle; for sabbaten var sat til side for at holde den hellig i Guds hellige navn. Den hellige sabbat så herlig ud - en stråleglans af herlighed var helt omkring den. Jeg så at sabbaten ikke fastnaglet til korset. Hvis den var dette, var de andre ni bud det også; så kunne vi gå ud og bryde dem alle, såvel som at bryde det fjerde. Jeg så at Gud ikke havde forandret sabbaten, for han ændrer aldrig. Men paven havde ændret det fra den syvende dag til den sjette dag i ugen; for han skal forandre tider og love.    
Og jeg så at hvis Gud havde forandret sabbaten; fra den syvende til den første dag, ville han have ændret skriften i sabbatsbudet, skrevet på stentavler, som nu er i arken, i det allerhelligeste i himlens tempel; og det skal læses sådan: Den første dag er Herren din Guds sabbat. Men jeg så at det læser det samme som står skrevet på stentavler af Guds finger, og overbragt til Moses i Sinai: "Men den syvende dag er Herren din Guds sabbat." Jeg så at den hellige sabbat er, og vil være skillemuren mellem Guds sande Israel og ikke-troende; og at sabbaten er det store spørgsmål, der forener hjerterne hos Guds kære ventende hellige.    
Jeg så at Gud havde børn, som ikke ser og holder sabbaten. De havde ikke forkastet lyset for den. Og ved begyndelsen af trængsels tiden, blev de fyldt med Helligånden idet de gik ud og forkyndte sabbaten til fulde. Dette ophidsede kirken, og nominelle adventister, idet de ikke kunne modbevise sabbatssandheden. På dette tidspunkt så alle Guds udvalgte klart at vi havde sandheden, og de kom ud og udholdt forfølgelsen sammen med os. Og jeg så sværd, hungersnød, vederstyggeligheder og stor forvirring i landet. De onde tænkte at vi havde bragt domme ned på dem. De rejste sig op og rådførte sig, red over jorden efter os, tænkte at så ville det onde holde ende.    
Under trængsels tiden, flyer vi alle fra byer og landsbyer, men blev forfulgt af den onde, som gik ind i de helliges huse med sværdet. De hævede sværdet for at dræbe os, men det brød i stykker, og faldt magtesløs ned som et halmstrå. Da råbte vi alle dag og nat efter udfrielse, og råbet kom op til Gud. Solen stod op, og månen var der stadig. Strømmene ophørte med at flyde. Mørke skyer stod op, og stødte sammen mod hinanden. Men der var en klar fred med en stabil herlighed, hvorfra Guds røst lød som mange vande, som rystede himlene og jorden. Himmelhvælvingen åbnede og lukkede sig, var i bevægelse. Bjergene rystede sig som siv i vinden, og kastede klippestykker fra sig over alt. Havet kogte som en gryde, og kastede stene op på land. Og idet Gud forkyndte dagen og timen for Jesu komme, og overbragte den evige pagt for sit folk, sagde han en sætning, og derefter stilhed, medens ordene rullede over hele jorden. Israels Gud stod med deres øjne fæstnede opad, og lyttede til ordene, idet de kom fra Jehovas mund, og rullede over jorden som drøn af de højeste torden. Dette var frygteligt højtideligt. Ved afslutningen af hver sætning, råbte de hellige: Ære! Halleluja! Deres ansigter lyste op med Guds herlighed, og de skinnede med den herlighed som Moses' ansigt havde da han kom ned fra Sinaj. De onde kunne ikke se på dem for herlighed. Og da den uophørlige velsignelse blev forkyndt over dem som havde æret Gud, ved at holde hans sabbat hellig, lød der et mægtigt sejrs råb over udyret, og dets billede.    
Da begyndte jubelåret, hvor landet skulle hvile. Jeg så den gudfrygtige slave rejse sig i triumf og sejr, og ryste de lænker af der bandt ham, medens hans onde mester var rådvild, og vidste ikke hvad han skulle gøre, for de onde kunne ikke forstå ordene fra Guds røst. Snart viste sig en stor hvid sky. Den har aldrig før været så smuk. På den sad Menneskesønnen. Til at begynde så vi ikke Jesus på skyen, men idet den drog nærmere jorden, kunne vi beskue hans smukke person. Da denne sky først vise sig, var den tegnet på Menneskesønnen i himlen. Guds Søns røst kaldte de sovende hellige frem, iklædt med en herlig udødelighed. De levende hellige blev forandret på et øjeblik, og blev taget op med dem i sky vognen. Overalt så det herligt ud idet den rullede opad. På hver side af vognen var der vinger, og under den var der hjul. Og idet vognen rullede opad, råbte hjulene Hellig, og idet vinger bevægede råbte de: Hellig, og de ledsagende hellige engle råbte: Ære, Halleluja. Og vognen rullede opad mod den Hellige By. Jesus åbnede portene til den gyldne By, og førte os ind. Her blev vi budt velkommen, for vi havde holdt "Guds bud," og havde en "ret til livets træ."  

21 07 1851 Review and Herald Kære brødre    
<i>Kære brødre </i><br>Herren har vist mig at den tredje engels budskab må gå ud, og proklameres for Herrens adspredte børn, og at der ikke må være ventetid; for prøvetiden vil aldrig komme igen. Jeg så at nogle kom i en falsk stemning fra forkyndelses tiden; at den tredje engels budskab var stærkere end tiden er. Jeg så at dette budskab kan stå på sit eget fundament, og at der ikke er brug for tid til at styrke det, og at det vil gå ind med mægtig kraft, og gøre sin gerning, og vil kortfattes i retfærdighed.    
Jeg så at nogle bøjede alle ting efter tidspunktet for næste efterår - som at de laver beregninger efter den tid. Jeg så at dette var forkert, af denne grund: I stedet for at gå dagligt til Gud for at kende sin daglige pligt, så ser de forud, og laver deres beregninger som om de vidste hvordan arbejdet vil ende, uden at dagligt spørge Gud om deres pligt. <br>I håbet. <br><i>E. G. White. </i>  

10 06 1852 Review and Herald Til brødre og søstre.    
Idet jeg for nylig har set mig omkring for at finde ydmyge medarbejdere af de sagtmodige og ydmyge Jesus, er mit sind meget i oprør.    
Mange der foregiver at længes efter Kristi snarlige genkomst, tillemper sig efter denne verden og søger mere oprigtigt at vinde menneskers bifald end Guds velbehag. De er kolde og højtidelige, lige som den symbolske kirke, de for kort tid siden forlod. Det budskab der blev givet til menigheden i Laodikea, beskriver kun alt for godt deres tilstand. Se Åb 3,14-20. De er hverken kold eller varm, men lunken. Og medmindre de tager mod rådet fra det tro og sande vidne og oprigtigt omvender sig og modtager guld lutret i ild, hvide klæder og salve til at salve deres øjne med, vil han udspy dem af sin mund.    
Tidspunktet er kommet hvor en stor del af dem, som tidligere frydede sig, og råbte højt af glæde, med henblik på Herrens umiddelbare komme, er på menighedernes grund og verden som tidligere har hånet, og nægtet dem troen at Jesus kommer, og har spredt alle slags falsknerier for at skabe fordomme imod dem, og udslette deres indflydelse. - Hvis nogen længes efter den levende Gud, og hungrer og tørster efter retfærdighed, og Gud lader dem mærke hans kraft, og tilfredsstiller deres sjæls længsel, ved at udbrede hans kærlighed i deres hjerter, og hvis de forherliger Gud ved at prise ham, bliver de, ved disse trosbekendere for Herrens snarlige komme, ofte bedragede, og anklaget for at have mesmerisme eller en ond ånd.    
Mange af disse foregivne kristne klæder sig, taler og handler ligesom verden, og det eneste, som de kan kendes på, er deres forsikringer. Skønt de hævder at længes efter Kristus, drejer deres tale sig ikke om himmelske, men om verdslige ting.    
 "Hvor bør I da ikke vandre i hellig livsførelse og gudsfrygt," som bekender at " vente og fremskynder Guds dags komme?" 2 Peter 3,11. "Og enhver, der har dette håb til ham, renser sig selv, ligesom Han er ren." 1.Joh.3,3. Men det er tydeligt at mange som bærer adventnavnet, søger mere at pynte deres kroppe, og se godt ud i verdens øjne, end de gør Guds ord, og lærer hvordan de har hans billigelse.    
Hvad hvis elskelige Jesus, vort forbillede, skulle vise sig blandt dem, og for religionsbekenderne generelt, ligesom ved hans første komme? Han blev født i en krybbe. Følg ham igennem hans liv og tjenestegerning. Han var et sorgens mennesker der kendte til smerte. Disse bekendende kristne vil blive til skamme over den sagtmodige og ydmyge Frelser som bar en enkel kåbe i et stykke, og kunne ikke lægge sit hoved noget sted. Hans pletfrie og selvfornægtende liv ville fordømme dem; hans hellige højtidelighed ville være et smerteligt bånd på deres lethed og tomme latter; hans skyldfrie omgang med andre ville være en forhindring for deres verdslige og begærlige omgang med andre; hans definerende uforfængelige og gennemskærende sandhed ville vise sin virkelige karakter, og de vil ønske at få det sagtmodige Forbillede, den ydmyge Jesus, bort af vejen så hurtigt muligt. De vil være blandt de første der prøver at gribe ham i hans ord, og rejse sig og råbe: Korsfæst ham! Korsfæst ham!    
Lad os følge Jesus idet han red så sagtmodigt ind i Jerusalem, medens "hele discipelskaren begyndte og fryde sig og prise Gud med høj røst, og sagde: Velsignet være Kongen der kommer i Herrens navn. Fred i himlen og ære i det højeste. Nogle af farisæerne i blandt skaren, sagde til ham: Mester, sæt dine disciple i rette. - Og han svare og sagde til dem: Jeg sier jer, at hvis disse skulle være tavse, så skulle stenene råbe straks." En stor del af dem som bekender at se efter Kristus ville være lige så progressive som farisæerne var, for at få disciplene til at tie, og de ville utvivlsomt hæve råbet: Fanatisme! Hypnotisering! Hypnotisering! Og disciplene udbredte deres klæder og palmetræers grene på vejen ville anses for at være overflødigt og forrykt.    
Men på jorden vil Gud have et folk, som ikke er mere kolde og døde end at de kan prise og ære ham. Nogle mennesker vil give ham ære og hvis hans udvalgte folk, dem der holder hans bud, ikke vil tale, vil han få stenene til at råbe.    
 "Jesus kommer, men ikke som ved sit første komme, som et lille barn i Betlehem, og ikke, som da han red ind i Jerusalem, da disciplene priste Gud med høj røst og råbte Hosianna; men i sin Faders herlighed og med hele sit følge af hellige engle, der skal ledsage ham på hans vej til jorden. De ventende hellige vil spejde efter ham og stirre op mod himmelen ligesom mændene fra Galilæa, da han steg op fra Oliebjerget. Så vil de, men kun de, som er hellige, de, som har efterfulgt det sagtmodige forbillede, med jublende glæde udbryde, når de ser ham: "Se, her er vor Gud, som vi ventede på, og som frelste os." Og de vil alle blive forvandlet, "i et nu, i et øjeblik, når den sidste basun lyder " som opvækker de slumrende hellige og kalder dem frem fra deres grave, iført herlig udødelighed, mens de råber: Sejr! Sejr! over døden og over graven. De forvandlede hellige bortrykkes sammen med dem for at møde Herren i luften og for aldrig mere at skulle skilles fra dem, de elsker mest."    
Med en udsigt som dette foran os, et sår herligt håb, som genløsningen at Kristus har indløst os ved sit eget blod, kan vi så forholde os i ro? Skal vi ikke prise Gud, endog med høj røst, ligesom disciplene gjorde da Jesus red ind i Jerusalem? Er vore udsigter ikke langt mere herlig end deres var? Hvem tør at forbyde os at forherlige Gud, endog med høj stemme, når vi har et sådant håb, med masse af udødelig og med fuld herlighed? Vi har smagt af den kommende verdens magter, og længes efter mere. Hele mit væsen råber efter den levende Gud, og jeg vil ikke mættes før jeg er fyldt med al hans fylde.    
Vejen til Himmelen er knudret. Torne og tidsler kommer i vejen for os, men vi kan med et glad sind vandre ad den knudrede vej, fordi vi ved, at Jesus, vor konge, en gang har vandret ad den før os.    
Vi vil fryde os over, at vi kan følge i hans fodspor og få del med ham i hans lidelser, så vi til sidst kan få del i hans herlighed.    
Hvad gør det så, om vi udsættes for skam og spot, selv fra dem som foregiver at længes efter Herren? Hvad hvis usandhederne der bliver fortalt af dem der elsker løgn, er til deres fordel? Alt dette kan jeg bærer med et smil. Hvorfor skulle jeg græmmes? Min Herre, Ærenes Konge, blev behandlet tusind gange være end jeg er blevet og kan jeg, et ubetydeligt væsen, forvente at blive behandlet bedre end ham, når jeg går i hans fodspor? Skulle jeg klage, når Jesus har sit eget folks hån og spot, og til sidst blev afvist og korsfæstet af dem i mit sted? For min skyld har han alt dette. Nej, jeg vil ikke klage; jeg vil fryde mig og være meget lykkelig, fordi jeg bliver regnet for værdig til at lide for Kristi skyld, så jeg får min løn i Himmelen. Lad mig blot få en arv i herlighed, så er det mig nok. For det kan jeg udholde alt. Himmel, søde himmel.    
 "Jeg længes efter at være der, og tanken at "denne nærhed, gør mig næsten utålmodig for at Kristus viser sig, og beredte den så dyrebare herlighedens bolig - Jorden iklædt i skønhed - jeg længes efter at være der."    
Kære brødre og søstre, lad os tørste efter den lidende, korsfæstede del af religion. For det er gennem prøvelser vi bliver renset og tilpasset Himlen. Vi må adskille os fra verden, hvis vi vil have Guds kærlighed i os. I det samme øjeblik vi begynder at tilpasse os denne verden, vil Guds ånd begynde at forlade os. Men hvis vi forbliver ydmyge, lever helligt, fredeligt og adskilt fra synd, skal vi opleve Guds frelse. Lad os stræbe efter at blive kristne og ligne Kristus i dette ords sande betydning, og lad vor påklædning vor tale og vore handlinger forkynde, at de er præget af Kristus, herlighedens håb, og at vi glæder os til dette salige håb og Jesu genkomst i herlighed. Lad os vise menneskene omkring os, at denne verden ikke er vores hjem, at vi blot er pilgrimme og fremmede her.    
Min kærlighed, min interesse, min skat, alt findes i den kommende lyse verden. Jeg længes efter at se Kongen i hans skønhed, englene tilbeder ham og medens de bøjer sig, kaster de deres gyldne kroner for hans føder og de spiller på deres gyldne harper og fylder hele himlen med deres klangfulde musik.    
Lad dem som bryder Guds lov og lærer andre at gøre dette, erklære os som bortfaldne fra nåden fordi vi holder alle hans ti uforanderlige forskrifter, dette vil ikke skade os. Vi har visheden om at så længe de forbander, udtaler Jesus en velsignelse. Det sande Vidne, Faderens Enbårne, siger: " Salige er de, som holder hans [Faderens] bud, for at de kan få adgang til livets træ og gennem portene gå ind i staden. Åb.22,14.    
Mener I, at lovens overholder vil blive bedrøvede og sørge, når perleportene ind til Guds gyldne stad åbner sig på deres strålende hængsler, og når der bydes dem velkommen? Nej, aldrig. Så vil de fryde sig over, at de ikke er under lovens trældom, men at de har overholdt Guds bud, og derfor nu er frie. De vil have ret til livets træ, ret til dets lægende blade.    
 "Vore øjne skal da, i henrykkelse<br>Frelserens ansigt beskue, <br>Vore føder, skal ikke længere bortledes, <br>Skal vandre på gader af guld; <br>Vore ører skal høre med henrykkelse<br>Hærenes himmelske sang, <br>Vore tunger skal synge herligheden<br>For vore evige Konge." <br><i>Ellen G. White.</i>  

17 02 1853 Review and Herald Til de hellige rundt omkring.    
Kære brødre og søstre: - Tror vi af hele vort hjerte at Kristus kommer snart? Gør vi det nu hvor vi har det sidste nådesbudskab som en skyldig verden nogen sinde får? Er vort eksempel sådan som det burde være? Og viser vi dem omkring os, ved vore liv og hellige omgang, at vi ser efter vor Herre og Frelsers Jesus Kristi herlige tilsynekomst, og forandre disse skammelige legemer og forme dem som Hans allerherligste legeme? Jeg er bange for at vi ikke tror det, og erkender disse ting som vi burde. Dem som tror de vigtige sandheder som vi bekender os til at tro, bør udvirke deres tro i handlinger, på Kristi umiddelbar forestående komme. Det opsøges for mange fornøjelser, og ting der optager sindet i denne verden; tanker der overlades for meget til stolthed over klæder; og tungen bruges for ofte til løs og spøgende samtale, hvilket lyver om vor bekendelse, for samtalen er ikke af himlen, hvor vi ser efter vor Frelser.    
Engle våger over os, for at bevogte os; og vi sårer ofte disse engle når vi hengiver os til løs snak, spøg og skæmt, men også synke ned i en tøjlesløs og tåbelig tilstand. Og selvom vi anstrenger os nu, og sejrer ved det, vil vi dog hvis vi ikke vedholder dette, men synker ned i den samme ryggesløse og ligegyldige tilstand, ude af stand til at modstå fristelser, og kunne modstå fjenden, det er ikke at udholde vor tros prøvelser, der har større værdi end guld. Det er ikke at lide for Kristi sag, og forherligelser i trængsler.    
 "Det er en stor mangel på kristen sjælsstyrke, og tjene Gud ud fra princippet. Vi bør ikke søge at tilfredsstille selvet; men ære og forherlige Gud, og har, i alt hvad vi gør og siger, øjnene rettet mod hans ære. - Hvis vi vil lade vore hjerter indprente med de efterfølgende vigtige ord, og altid have dem i sinde, vil vi ikke så let falde i fristelse; men vore ord bør være få og velvalgte."    
Men han blev gennemboret for vore overtrædelser og knust for vore synder. Han blev straffet, for at vi kunne få fred, ved hans sår blev vi helbredt. På dommens dag skal mennesker aflægge regnskab for ethvert tomt ord, de har talt. - Gud du ser mig.    
Vi kunne ikke tænke på disse vigtige ord, og få Kristi lidelser for os syndere i vore tanker, så vi kan få tilgivelse for vore synder,  og være Guds genløste ved Hans dyrebare blod, uden at mærke et helligt bånd på os, og et alvorligt ønske om at lide for Ham, som led og udholdt så meget for os.    
Hvis vi dvæler ved disse ting, vil det dyrebare selv, med dets ærværdighed, blive ydmyget; en barnagtig enkelhed vil tage dens sted, som vil andre vil irettesætte, og vil ikke lade sig provokere så nemt, lade en egen villighed komme ind og beherske sjælen. Den sande kristnes glæder, fornøjelser og trøst, må og vil være i himlen.    
 "Hjertets besmykkelse er opad mod Gud, <br>Hvor der altid flyder rene strømme af frelse."    
Sjæle med længsel, som har smagt af den kommende verdens kræfter, og har fæstnet sig ved himmelske glæder, vil ikke tilfredsstilles eller fornøjes med jordens ting. Disse vil finde nok at gøre i deres ledige øjeblikke. Deres sjæle vil drages bort, hen mod Gud. Hvor rigdommene er der vil også dit hjerte være, have et lifligt fællesskab med den Gud de elsker og dyrker. Deres fornøjelser vil være at beskue deres rigdom - den hellige by - den nye jord - deres evige hjem. Og så længe de dvæler ved disse ting, som er ophøjede, rene og hellige, vil himlen bringes nær, og de vil mærke Helligåndens kraft, som vil vænne dem mere og mere fra verden, og få deres trøst og største glæder at være ved himmelske ting, deres liflige hjem. - Tiltrækningskraften til Gud og himlen vil være så stor at intet kan drage deres sind fra det store mål at sikre deres sjæles frelse, og ære og forherlige Gud.    
 "En klarere glæde end jorden kan give, mig bort herfra, <br>fornøjelser som lever evigt i himlen- kan jeg elske ."    
Idet jeg indser hvor meget er blevet gjort for os, der holder os på rette vej, får det mig til at udbryde: O, hvilken kærlighed! Hvilken forunderlig kærlighed har Guds søn for os stakkels syndere! Skal vi være tåbelige og uforsigtige, medens alt hvad der kan gøres for vor frelses skyld bliver gjort? Hele himlen er interesseret i os. Vi må være i live og vågne for at ære, forherlige og besmykke Den ophøjede og ærværdige Herre. Vore hjerter bør flyde over i kærlighed og taknemmelighed for Ham som har været så fyldt med kærlighed og medfølelse for os. Vi bør ære Ham med vore liv, og med en ren og hellig samtale vise at vi er født ovenfra; at denne verden ikke er vort hjem, men at vi er pilgrimme og fremmede her, rejser til et bedre land.    
Mange som bekender Kristi navn, bekender at afvente Hans snarlige genkomst, ved ikke hvad det vil sige at lide for Kristi sag. Deres hjerter er ikke underlagt nåden, de er ikke døde fra selvet; men det viser sig ofte på forskellige måder; og de taler samtidig om at de har prøvelser. Men hovedårsagen til deres trængsler er et ubetvinget hjerte, som gør selvet så sanselig, at det ofte krydses. Hvis disse kunne erkende at det vil sige at være en ydmyg Kristi efterfølger, en sand kristen, ville de begynde at arbejde i dyb alvor, og begynde med det samme. De vil først dø i selvet, så være udholdne i bønnen, og tjekke alle lidenskaber i hjertet. Opgiv din selvtillid, og selvtilstrækkelighed, og følg det sagtmodige mønster. - Hold altid Jesus for dig i sindet, da han er dit eksempel, og du må træde i hans fodspor. Se på Jesus, vor tros ophavsmand og fuldender; som for den glæde han havde sat foran sig, udholdt korset, til trods for skammen. Han udholdt syndernes uoverensstemmelse mod sig.    
Er lønnen ved slægtens afslutning ikke stor nok? Hvilke større bevæggrunde kunne fremholdes for os end det vi har fået femholdt som værende frimodige og tapre soldater, der besejrer verden, kødet og djævelen? Det evige liv er vort, hvis vi udholder vor tros prøvelser. Er dette nok? Er der ikke nogle som vil beklage sig over den ujævne vej? - Ville I gå ind i himlen hvis I kunne uden lidelser, og bo i Jesu nærhed, som led så meget for os, hvis elskelighed og kærlighed er uudsigelig? For jeres synders skyld blev han en gang det slagtede, sårede, forslåede og forpinte Lam. Oh det ville ikke være et sted for jer. Et andet sted ville være langt at foretrække. I vil føle at I ikke har nogen berettigelse der.    
Lad os da med glæde lide for Kristi sag, korsfæste selvet dagligt, have del i Kristi lidelser her, så vi kan have del med ham i hans herlighed, og krones med herlighed, ære, udødelighed og evigt liv.<br>Ellen G. White.  

14 04 1853 Review and Herald Kære brødre og søstre    
 "<i>Kære brødre og søstre: </i><br> Det er min pligt at bringe en kort notits fra A. N. Seymours artikel i Advent Harbinger d. 26. Marts. Mr. S. Mener der er en selvmodsigelse den treogfyrretyvende side i min lille pamflet med titlen, "Kristen erfaring og syner." - Jeg udtaler der at en sky med herlighedslys dækker Faderen, og at hans person ikke kan ses. Jeg udtaler også at jeg ser Faderen rejse sig fra tronen, . etc . . Her finder Mr. S. en skærende selvmodsigelse. Men for mig kunne et barn forstå dette. Faderen er indhyllet af et lysets og herlighedens legeme, så at hans person ikke kan ses, alligevel vidste jeg at det var Faderen, og at dette lys og denne herlighed udstrålede fra hans person. Da jeg så dette lysets og herlighedens legeme rejse sig fra tronen, vidste jeg at da Faderen rørte på sig, hvilket var årsag til lysets og herlighedens legeme, og rejse sig op, sagde jeg derfor: Faderen rejser sig op. Jeg har aldrig set hans overmådelige form - ingen kan beskue den; alligevel kunne lyset og herligheden der omgav Hans person ses. Jeg tror faktisk at Mr. S har tendens til at hænge sig i ord, og overlader til andre at bedømme om en sådan handlemåde klæder sig for en Kristi tjener."    
 "Som jeg nævnte hævder Mr. S at jeg så "Satan ved den trone, som Faderen har forladt." Her giver jeg mine egne ord: "Satan viste sig ved tronen, prøvede at gennemføre Guds arbejde." Jeg vil give en anden sætning fra den samme side: "Så vendte jeg mig for at se den gruppe der stadig bøjede sig for tronen." Denne bedegruppe var i denne dødelige tilstand, på jorden, blev dog fremstillet for mig som nogen, der bøjede sig for tronen." Jeg har aldrig haft den tanke at disse personer er i det nye Jerusalem lige nu. Det har heller aldrig faldt mig ind at et dødeligt menneske kan tro at jeg tror at Satan skulle være i det Nye Jerusalem lige nu. Mr. S er tilbøjelig til at bringe det værste lys ind, og så latterliggøre den tanke at Satan er i det nye Jerusalem."    
 "Men ser Johannes ikke den store røde drage i himlen? - Jovist. "Og der viste sig et andet tegn på himlen, en stor ildrød drage med syv hoveder og ti horn." Åb.12,3 Her er der nok en god chance for Mr. S. at latterliggøre, ligesom det han har taget op. Hvilket monster er det at have i himlen!"    
 "Men sammenlign Mr.S. latterliggørelser med Hoseas 5,6.7. "Med deres får og køer går de hen for at søge Herren; men de finder ham ikke, han har trukket sig tilbage fra dem. De var troløse mod Herren, for de fik fremmede børn. Nu skal nymånen fortære dem sammen med deres jord." Dette viser tydeligt at Herren ændrer sin position til en vis grad, og giver gode grunde til at tro at Satan i en periode gøre efterligner. <br> E. G. White"  

11 08 1853 Review and Herald Til  brødrene    
<i>Til brødrene Kære brødre og søstre: </i><br>Da vildfarelser er i stærk fremmarch, bør vi være vågne i Guds sag, og erkende den tid vi lever i. Mørke skal dække jorden, og tykt mørke skal dække folk. Og idet at næsten alle omkring os, omgæres af tykt vildfarelses og bedragets mørke, tilkommer det os at afryste sløvhed, og leve nær til Gud, hvor vi kan tiltrække os guddommelige lysstråler og herlighed fra Jesu ansigtsudtryk. Idet mørket fortætter sig, og vildfarelsen bliver større, må vi få en grundigere kundskab til sandheden, og være forberedte på at fastholde vort sande standpunkt ud fra skriften.    
Vi må helliges gennem sandheden, være helt viet til Gud, så Han kan udgyde et større lys over os, så vi har lys i hans lys, og styrkes ved Hans styrke. De øjeblikke hvor vi ikke er på vagt, er vi tilbøjelige til at blive besat af fjenden, og i stor fare for at blive overvundet af mørkets kræfter. Satan har sine engle, som han har hvervet til at være på vagt og kuldkaste alle som han kan; for at finde de folks lunefulde og skødesløse synder som bekender sig til sandheden, og kaster mørke omkring sig, så de ophører med at være på vagt, og går en vej der vil vanære den sag de bekender at elske, bringer sorg over menigheden, medens de daglig ledes på vildspor, vokser uforsigtige sjæle ud i mørke, og himlens lys sygner bort fra dem. De opdager ikke deres skødesløse synder, og Satan spænder sit net om dem, indtil de er fanget i hans snare.    
Gud er vor styrke. Vi må se på ham efter visdom og vejledning, og med hans herlighed for øje, og for menighedens bedste, og for vor egne sjæles frelse, overvinde vore skødesløse synder. Enhver bør søge en ny sejr hver dag. Vi må lære at stå alene, og være helt afhængige af Gud. Jo hurtigere vi lærer dette des bedre. Lad enhver finde hvor det er at han fejler, og således passe nøje på at hans synder ikke overmander ham, men få sejr over hans synder. Således kan vi sætte vor lid til Gud, og menigheden vil spares for store trængsler.    
Idet Guds budbringere forlader deres hjem, for at arbejde for sjæles frelse, bruger de megen tid på at få dem på rette vej, og befri dem fra fristelse som har haft sandheden i årevis, og stadig er svage, fordi de unødigt smider tøjlerne, ikke længere holder øje med sig selv, og nogle gange tror jeg at de frister fjenden til at friste dem. De kommer ud for ganske store vanskeligheder og prøvelser, og Herrens tjeneres tid bruges på at besøge dem. De tilbageholdes i timer, endog i dage, og deres sjæle bedrøves og såres over at høre de små vanskeligheder og prøvelser der tales over. Enhver ophøjer sin egne klager for at få dem til at se så alvorlige som muligt ud, for at Guds tjenere ikke skal tro at sagen er for lille at tage sig af. I stedet for at få Guds Herrens tjenere til at hjælpe dem ud af disse prøvelser, bør de bryde sammen over for Gud, og faste og bede indtil trængslerne er borte.    
Det er som om at nogle tror, at alt hvad Gud har kaldt budbringerne til er at gå deres befalinger, og tage det hele i deres hænder. Og den vigtigste del i deres arbejde er at befæste deres ubetydelige prøvelser og vanskeligheder, som de har pådraget sig selv, ved skadelige handlinger, og givet fjenden en adgangsvej, og have en hovmodig og kværulantisk ånd sammen med dem omkring dem, for at lette deres samvittighed.    
Men hvor er det sultne får i denne tid?  - Der vansmægter efter livets brød. Dem som kender sandheden og er grundfæstet i den, men ikke adlyder den, (hvis de ikke vil reddes fra mange af disse prøvelser,) holder på budskaberne, og netop det må som Gud har kaldt sine tjenere på, er ikke blevet opfyldt. Guds tjenere er bedrøvede, og de mister modet ved sådanne ting i menigheden, når alle bør bestræbe sig for at ikke forøge en faders vægt til deres byrde; men ved venlige ord og troens bøn, bør de hjælpe dem. Hvor meget mere frie ville de ikke være hvis alle som bekender sig til sandheden, ville se omkring sig og prøve at hjælpe andre, i stedet for at selv kræve hjælp. - Og idet Guds tjenere går ind på mørke steder, hvor sandheden ikke er blevet forkyndt, er de blevet såret af deres brødres unødige ånd. I tillæg til alt dette, skal de møde modstandernes vantro og fordomme og blive trådt på af nogle.    
Hvor meget nemmere vil det ikke være for Guds tjener at påvirke folks hjerter, og hvor meget mere vil Gud ikke forherliges, hvis hans tjenere var fri fra modløshed og vanskeligheder, så de kunne arbejde mere effektivt for ham, og overbringe den nærværende sandhed i sin skønhed, på en mere effektiv måde.    
Dem som har gjort sig skyldig i at kræve så meget arbejde af Guds tjenere, og bebyrde dem med trængsler, som de selv skal tage, har et regnskab at aflægge over for Gud, for den tid der bruges på at tilfredsstille sig selv og derved glæde fjenden. De burde være i en situation hvor deres brødre får hjælp. De burde aldrig udstille deres prøvelser og vanskeligheder så meget at de bebyrder et helt møde, eller vente indtil nogle budbringere kommer og skal ordne dem. Men gå direkte til Gud, få trængslerne helt af vejen, og være parat til at holde medarbejdernes hænder oppe, i stedet for at svække dem.  

25 07 1854 Review and Herald Til de unge.    
 "I må være alvorlige på at sikre jeres sjæles frelse. I må begynde med at overvinde jer. Læg ikke dette bort. Det vil hurtigt være helt for sent, og klagesangene vil være:  "Høsten er ovre, sommeren til ende og min sjæl er ikke frelst." Lad ikke jeres unge kammaraters meninger påvirke jer. I tænker måske at I har et stort offer at gøre, men ser I sagen i dens sande lys, har I intet at gøre. I ændrer kun det dårlige til det gode, og synd og ondt til retfærdighed, død til liv. Vil I opgive enhver afgud? Hvis der er en ting som I ikke vil opgive, er den jeres afgud. Den vil lukke jer ude af himlen."    
 "Der er en som har gjort et offer; en med høj rang og ophøjet. En som forlod den herlighed han havde sammen med Faderen før verden var til, og kom ind i verden og bar alle menneskes ringeagt, led al skam, og åbnede ikke sin mund, som samtidig have fået legioner af engle, ved at spørge sin Fader. Alligevel var han et sorgernes menneske og kendte til smerte. Hvorfor var der alt dette? O, ofrene skulle gøres for at frelse fortabte mennesker. Kristus blev naglet til Golgatas kors, for at skabe en udvej for dig. Han blev fattig for din skyld. Han døde så du kan leve. O hvilket offer var dette ikke! En engels tunge kan ikke fortælle om "en Frelsers kærligheds uforlignelige dybder." Jeres er jeres forbillede. Han er jeres eksempel; og hvis I kommer tæt på det sande forbillede, vil I ikke have undskyldning. Mål ikke jer selv med andre; men med Jesus, Jesus er jeres forbillede. Stræb efter at efterligne ham nøje. Opmuntre din sjæl til at få del i guddommelig karakter. Bed og gem på en sult og tørst efter retfærdighed. O  vil du lide sammen med Kristus, så du kan få del i hans herlighed."    
Vær en levende helliget Kristen. I må opgive stolthed for tøj og udseende, og stolte meninger. I må være besluttede på det. Halvhjertet arbejde vil aldrig udrette noget. I må komme helt ned hos Guds ydmyge folk. Gud renser et særligt folk til sig selv, der er nidkær for gode gerninger. Dette folk er særskilt. De hverken klæder sig eller handler som verden. Deres samtale er i himlen. Ryst ethvert snærende bånd af dig, og grib fat i din egen sjæls frelse, og også frelsen dine brødre og søstre og venner omkring dig. De ser et eksempel i dig. Led dem rigtigt. Prøv at frelse deres sjæle. Elsk, ære og respektere jeres forældre; og i sidste ende vil I finde ud af at I intet har ofret; for I vil få en rig og herlig løn. <br>E. G. White  

19 09 1854 Review and Herald Forældres pligt mod deres børn.    
Et af tegnene på de sidste dage er børns ulydighed mod deres forældre. Erkender forældrene deres ansvar? Mange synes at have mistet den bevågenhed, de altid burde vise deres børn, og giver dem lov til at hengive sig til syndige lidenskaber og at være ulydige. De tager kun lidt notits af dem indtil deres egne følelser bliver oprørte, hvorefter de i vrede straffer dem.    
Mange forældre må aflægge et forfærdeligt regnskab for deres sidste forsømmelse af deres børn. De har opfostret og gemt på deres onde temperament ved at bøje sig for deres ønsker og vilje, medens børnenes ønsker og viljer bør bøjes mod dem. De har pådraget sig Guds vrede på dem og deres børns vrede ved disse ting. Forældre, har I glemt at der står skrevet i det hellige ord: "Han der sparer på kæppen, hader sin søn." Børn overlades til at rejse sig i stedet for at blive opdraget. De stakkels små børn får ikke lov til at kende eller forstå en rettelse, når de er ti eller tolv måneder gamle, og de begynder at blive hårdnakkede som meget unge. Forældre lader dem give efter for onde tilbøjeligheder og lidenskaber uden at undertrykke dem eller holde dem ned, og derved gemmer de på og giver onde lidenskaber næring, indtil de vokser med deres vækst og befæster dem.    
Børn af dem, som tror på sabbatten, vanhelliger ofte Guds hus og overtræder sabbatten. I nogle tilfælde får de endda lov til at løbe omkring i huset, lege, snakke og demonstrere deres dårlige karakter under de møder, hvor de troende burde tilbede Gud i helligt skrud. Og på det sted, der skulle være helligt, og hvor der skulle herske hellig stilhed, ydmyghed og fuldkommen ro og orden, bliver der en ren babylonisk forvirring. Det er nok til al vække Guds mishag og få ham til at skjule sit åsyn for vore møder. Hans vrede optændes for disse ting, og han vil ikke, så længe disse ting er der, gå ud med Israel for at kæmpe mod deres fjender. Vor tros fjender får lov at sejre på bekostning af Guds mishag. For børnene står forældrene i stedet for Gud og forældrene må aflægge et regnskab om de har været trofaste over for de små der er betroet i deres varetægt. Forældre, nogle af jer opfostrer børn for at blive hugget ned af dødsenglen, hvis I ikke øjeblikket ændrer jeres kurs, og er trofaste imod dem. Gud kan ikke dække over synd, heller ikke i børn. Han kan ikke elske uregerlige børn, som har heftige anfald, og han kan ikke redde dem i trængslens stund. Vil I lade jeres børn gå fortabt på grund af jeres forsømmelse? Upålidelige forældre, jeres blod vil være over jer, og jeres frelse ikke tvivlsom med jeres børns blod på jer? børn der kunne have været frelst har I sat i jeres sted, og gjort jeres pligter som trofaste forældre burde have gjort.    
 "Gud sagde: "Jeg kender Abraham og ved at han vil befale at hans hus gør som ham," og Gud gav ham den ærer at blive stamfader til de udvalgte. Forældre, I har pligt til at have jeres børn under fuldstændig kontrol og tøjle deres tilbøjeligheder og uheldige temperament. Og hvis børnene tages med til møde, bør man lade dem vide og forstå, hvor de er at de ikke er hjemme, men der, hvor Gud mødes med sit folk. Der bør drages omsorg for, at de er stille og ikke leger, og Gud vil vende sit ansigt mod jer for at mødes med jer og velsigne jer."    
Når der hersker ro og orden ved de helliges møder, vil sandheden have en bedre indvirkning på alle, som hører den. Det vil fremkalde en højtidelighed, der i høj grad tiltrænges, og sandheden vil kunne påvirke sjælens inderste, og en dødelig sløvhed vil ikke hvile over tilhørerne. Troende og vantro vil blive påvirket deraf. Det har været tydeligt, at Guds ark visse steder er blevet fjernet fra menigheden, for de hellige bud er blevet overtrådt, og Israels styrke er blevet svækket.    
Forældre, ret på jeres børn. Begynd så længe de er unge, medens indtrykkene er gøres nemme, og få deres onde træk undertrykket, før de vokser op og styrker dem med deres kræfter.    
 "I skal med kærlighed irettesætte jeres børn. Lad dem ikke få deres vilje indtil I bliver vrede og derefter straffe dem. Sådanne irettesættelser tjener kun til det onde. Efter at I trofast har gjort jeres pligt over for jeres børn, bring dem da til Gud og bed ham om at hjælpe jer. Fortæl ham, at I har udført jeres del, og bed derpå i tro Gud om at gøre sin del, det som I ikke kan gøre. Bed ham om at dæmpe deres tilbøjeligheder og gøre dem milde og venlige ved sin Helligånd. Han vil høre jeres bøn. Han vil hellere end gerne besvare jeres bønner. Gennem sit ord har han pålagt jer at irettesætte jeres børn "uden at skåne dem på grund af deres gråd" (Ordsp 19,18.) og vi må give agt på hans ord om disse ting. Det vil visselig bringe Guds mishag over forældre når de lader ham gøre det han har overladt og befalet dem at gøre. Gud retter os når vi er ulydige; og går på vildspor bort fra ham; og forældre bindes ved Guds ord til at rette deres børn når de er dem ulydige, og viser ondt temperament. Stands det allerførste tegn på lidenskabelighed. Bryd viljen, (men gør det i ømhed, og forsigtigt,) og jeres børn vil blive langt lykkeligere for det, og I vil blive lykkeligere. Gud vil huske jeres anstrengelser, og han er så nøjeregnende at han lægger mærke til en spurv der falder til jorden; han der bemærkede og roste Abrahams trofasthed, vil ikke gå jeres anstrengelser forbi. Han som aldrig døser eller sover vil være parat til at hjælpe jer, med sin Ånd og nåde, og vil belønne jeres svage anstrengelser."    
Forældre, frem for alt, drag omsorg for jeres børn om sabbaten. Lad dem ikke overtræde Guds hellige dag ved at lege i huset eller uden for dørene. I kan lige så godt bryde sabbaten selv, som at lade jeres børn gøre det, og når I lader jeres børn strejfe omkring, og lade dem leje på sabbaten, ser Gud på jer som sabbats-brydere. Jeres børn, som er under jeres kontrol, bør være der til at I kan tænke jer om. Jeres ord bør være deres lov. Vågner forældre ikke op til deres pligt før det er for sent, og tager alvorligt fat, indhenter det tabte, og anstrenger sig utrætteligt for at frelse deres børn?    
Børn er fjendens retmæssige bytte, fordi de ikke er nådens undersåtter, har ikke erfaret den rensende kraft i Jesu blod, og onde engle har adgang til disse børn; og nogle forældre er uforsigtige og lader dem virker med få begrænsninger. Forældre har et stort arbejde at gøre i denne sag, ved at rette og underlægge deres børn, og derved bringe dem til Gud og forlange hans velsignelse over dem. Ved forældres trofaste og utrættelige anstrengelser, og velsignelsen og nåden bønfaldt af Gud på børnene, vil onde engles kræfter brydes, og en helliggørende indflydelse udgydes på børnene, og mørkets magter må give op.    
Da udslettelses-englen gik igennem Ægypten, for at udslette førstefødte mennesker og dyr, blev Israel pålagt at samle deres børn og familier i husene hos sig, og så markere deres dørstolper med blod, så udslettelses-englen kunne gå forbi deres boliger, og hvis de ikke gennemgik denne proces, var der ingen forskel mellem dem og ægypterne.    
 "Snart vil den ødelæggende engel blive udsendt igen, ikke for at dræbe de førstefødte, men for at udrydde unge og gamle, både mænd, kvinder og børn, som ikke bærer Guds segl. Forældre, hvis I ønsker at frelse jeres børn, så hold dem adskilt fra verden og fra fordærvede børns selskab. Hvis I tillader dem at være sammen med dem, kan I ikke forhindre dem i at deltage i deres ondskab og blive fordærvede. Det er jeres pligt at våge over jeres børn og vælge deres omgangsfæller. Lær jeres børn at adlyde jer, så vil de få lettere ved at adlyde Guds bud og bøje sig for hans krav. Lad os aldrig forsømme at bede med og for vor børn. Han, som sagde: "Lad de små børn være; I må ikke hindre dem i at komme til mig," vil lytte til jeres bønner for dem, og troende forældres besegling vil dækker deres børn, hvis de er opdraget i Herrens tugt og formaning. <br><i>E. G. White.</i>  

12 06 1855 Review and Herald Til menigheden    
Det frygtes at Guds folk ikke er forberedt på hvad der vil kommer over jorden. Er der ikke mangel på energi i menigheden? Er vi ikke på fortryllet grund, og falder i søvn i denne vigtige tid? Vi vandre for meget efter øjnene. Vi må vandre mere i tro. Vi må have mere energi, en tro uden vaklen og mere tillid til Gud. Har stoltheden ikke listet sig ind i menigheden? Er der den nøje årvågenhed af selvet, som der burde være? Lad enhver af os ransage vore egne hjerter og se omhyggeligt på vore egne liv, og se hvordan vi vil sammenligne os med det sande Forbillede, som bar en sømløs kåbe, hvis liv var et liv i opofrelse, som gik omkring og gjorde andre godt, og gør andre lykkelige. Lad os ransage os nøje og se om vi har åndens frugter.    
Lige så snart stoltheden kommer ind i hjertet, lukkes Guds Ånd ud. Er der ikke dem blandt os som hengiver sig i stolthed og unødige omkostninger? De vil hurtigt fortryde det; for de prøvende tider er lige foran os, og så vil de få brug for, og ønske at de havde, de bortødslede midler endnu, for de vil mærke manglen, og en trykkende mangel, vil være omkring dem.    
Medens nogle giver efter for stolthed og unødige omkostninger, går nogle til den modsatte yderlighed, og ved deres liv og udseende, handler som  om pænt og orden er stolthed og synd. Sådan er det ikke. De kan være pæne og ordentlige, uden at være stolte i deres hjerter. Den fattige kan være pæn og ordentlig såvel som den mere velhavende. De bør ikke forsømme deres huse og personlighed, men bør være pæne og rene. Deres boliger bør holdes pæne og i orden, og så kan Guds tjenere finde sig godt ved at komme i deres hjem og knæle på deres gulve for at bede om den rene og hellige Guds velsignelse og hvile over dem. Han er en ordenens Gud og dem som lader sig være urene og uordentlige frarøver sig selv mange velsignelser, som de ellers vil kunne nyde. Smudsighed blandt Guds bekendende folk er en vanære mod Ham. Vor Gud er en nidkær Gud, han vil have et rent og helligt folk: En snavset og uren person vil han ikke anerkende som sit barn. Dem som bekender at blive omvendt til Gud og påtage sig selv krisen dommens navn (kristus lig) bør være det pæneste folk i verden. Det er en vanære mod Gud og en skamplet mod hans sag, at bekende at være omvendt til Gud og sandheden, og alligevel gå have slappe og usorignerede levevaner, der ikke er blevet rettet. Sådanne må have en reformation, og deres omvendelse må være mere gennemgribende. Religionens frugt er ikke uorden og urenhed. Dem som ikke har ambitioner om et passende udseende over for deres brødre og søstre, bør for Kristi skyld, og for sandhedens sags skyld, gribe fat i en alvorlig og grundig reform. Verden vogter efter deres fejl, de foragter Guds børn, og at de får anledning til at beskæmme Kristi religion er en synd i Guds øjne. Hvis disse slappe vaner er vokset med op i deres opvækst og bestyrket dem, er det mere nødvendigt med beslutsomhed for at rette disse vaner. Begynd med alvor; reformer ikke kun nogle få ting, men begynd arbejdet med det samme, og fortsæt indtil disse slappe vaner er luet helt bort og der er en gennemgribende reformation.    
Gud var meget nøjeregnende med at give Israels børn anvisninger, efter at de kom ud af Ægypten, hvad de skal gøre for at Herren ikke kunne gå forbi og se deres urenheder, og vil ikke gå frem med deres hære for at kæmpe mod deres fjender. Herren er ikke  mindre nøjeregnende nu, end han var den gang. Hvis han bemærkede urenhedens synd dengang, så vil han bemærke det nu; og dem som fejler må, hvis de ønske  at behage Gud, og undgå hans hævede øjnbryn, reformere sig så han ikke ser deres uordentlighed og tilbageholder sejr og frelse til deres møder. Dem som har føjet sig i stolthed bør reformere sig omgående, og bortlægge deres stolthed. De har ingen tid at spilde. De bør skille sig selv ud af verden, og ikke blande sig mere med verdslige selskaber end nødvendigt er. Snart  vil alle de stolte og alle de der gør ondt blive stædige, og den dag der kommer skal brænde dem op, siger Herren.    
Mange blandt os henkaster det for meget at Herren kommer, og deres gerninger svarer til deres tro. Der påhviler forældre et stort ansvar. Deres børn ser på dem, og enhver opmuntring fra forældrene, ved deres eksempel eller anvisning til deres børn  en forsømmelse i at de selv udlever deres tro, og en opblanding med verden bemærker børnene og har sin virkning på dem. Forældre, indvilg ikke I at lade jeres børn dele selskab med dem som ikke har kærlighed til Gud eller den sandhed der er så dyrebar for os; den sandhed der skal prøve os, skal rense os, og ved vor lydighed mod den, til sidst gøre os til sejrherrer. Den lige og smalle sti ligger ikke langs med den brede vej. Den første fører til himlen og den anden til død og helvede. Forældre prøv ikke på nogen måde at bringe disse veje nærmere hinanden. Lad modsætningen mellem sagtmodige og ydmyge Jesu efterfølger og dem hvis gud er denne verden, blive holdt frem for dem. Fremhold forskellen mellem den kristne og synderen. Forældre hvis opgave det er at opdrage deres børn, bør undertrykke deres lidenskaber på et tidligt tidspunkt. Dette forsømmes meget.    
Og har Guds og menighedens tjenere mangel på tro? Mister vi modet for let? har for nemt til at tro at vor lod var for hård, og for nemt til at tro at Gud har svigtet os? Dette er ikke rigtigt. Gud har elsket os så meget at han gav sin dyrebare søn til at dø for os; hele himlen er interesseret i vor frelse, og i betragtning af dette, bør vi så ikke overveje om det er for hårdt at sætte lid til en så god Fader? Han er mere end villig til at give Helligånden til dem som spørger ham, end forældre er til at give deres børn gode gaver. Vi vil ikke miste modet, men bede vor Fader i tro og tillid om de ting vi har brug for; og hvis vi ikke får et umiddelbart svar på vore bønner, må vi ikke opgive vort mod og vor tro, og lade en knurrende ånd tage os i besiddelse. Dette skiller os kun længere væk fra Gud, for det er  Ham til ubehag.    
 "Enhver hellig som kommer til Gud med sandt hjerte, og sender sine alvorlige bønner til Ham i tro vil blive besvaret; men vi må have en vedholdende tro. Vi må ikke lade løfterne gå et øjeblik hvis vi ikke ser og erkender det umiddelbare svar på vore bønner. Vi må ikke vakle. Vi må stole på hans sikre løfte: "Bed og I skak få det."  Gud er for klog til at fejle, og for god til at tilbageholde gode ting fra dem der vandrer  oprigtigt. Mennesker fejler, og selvom dets anmodninger sendes op af at ærligt hjerte, spørger han ikke altid efter ting som er godt for ham selv, eller som vil ære Gud. Når det er sådan, hører vor vise og gode Fader vore bønner og vil besvare dem, nogle gange med det samme, men han giver os de ting som han ved er for vort gode og til sin egen ære. Den gave vi får vil være den vi behøver mest. Hvis vi kunne se ind i Guds plan, kunne vi klart se hans visdom og at han ved hvad er det bedste for os. Vore bønner vil blive besvaret hvis de sendes op i tro, men der vil ikke gives noget der er til skade. Hvis vi i vore hjerters oprigtighed har bedt om en ting som Gud ser ikke vil være godt for os, kan han tilbageholde den ting vi har ønsket, men i stedet den velsignelse vi behøver mest. Bønnesvaret kommer ikke præcis der hvor vi venter det, vi må ikke have mistillid til Gud, for det vil bringe mørke. Vor tillid til Gud må være stærk."    
Den skjulte bøn, som forsømmes for meget, er den kristnes liv. Lad os gå alene til Gud, og fæstne vore tanker på ham, have alt andet lukket ude, og drages da af levende tro, lys og styrke fra Helligdommen. Lad os ikke rejse op af vore knæ, før vi kan stole på Guds løfter med en tro der ikke vakler.  Så vil vi få gavn af skjult bøn.    
Børn spørger deres forældre efter noget de ønsker; forældrene ved det vil skade dem, og giver dem de ting som vil være godt og sundt for dem, i stedet for de ting som de ønskede. Ikke een af de helliges bønner går tabt, hvis de sendes op af et ærligt hjerte. <br>E. G. White.  

10 01 1856 Review and Herald Meddelelser fra søster White.    
Kære brødre og søstre: - For nogle  måneder siden var min ånd meget nedtrygt. Gud har set at det var rigtigt at bruge mig, et svagt redskab, for nogle år siden ved at give mig syner. Dette sted har jeg ikke ønsket. Jeg har altid været klar over at det vil give mig mange timer med åndspine. Budskaber er blevet givet til mig, og det er blevet pålagt mig at berette dem pålideligt. Mine følelser har været meget oprørte, og medens jeg har gudsfrygten fremholdt for mig, er jeg nød til at fortælle pålideligt, hvad det er at Gud har vist mig, mine sindslidelser har været meget intense.    
Og når jeg også ser hvor lidt der er agtet på synerne, og hvilken lille virkning de gør på andre, så bliver jeg modløs. Synerne har i den senere tid været mindre og mindre hyppige, og mit vidnesbyrd til Guds børn er væk. Jeg troede at mit arbejde i Guds sag var gjort, og at jeg ikke havde flere opgaver at gøre, men for at redde min egen sjæl, og være noget for min lille familie; have en god indflydelse over mine børn, bede sammen med dem, og for dem, så de kan frelses.    
Jeg har været meget bange for at de blev efterladt uden faderens forsørgelse. Min mands dårlige helbred har fået mig til at skælve for fremtiden. Mine udsigter ser mørke ud. Jeg har prøvet at holde mit gode mod oppe, men har næsten hele tiden båret på en længsel. Jeg har sjældent givet udtryk for mine følelser, for jeg troede at det var forkert at tale om trængsler og mørke over for andre, da det vil have en dårlig påvirkning på dem, og svække deres tro.    
Ved vor sidste konferens i Battle Creek, i nov. arbejdede Gud for os. Guds tjeneres sind blev anvendt efter Kirkens gaver, og hvis Guds mine var kommet over sit folk fordi gaverne var blevet ringeagtet og negliceret, var der en god udsigt til at hans smil igen ville komme over os, og han vil gladeligt og nådigt atter genopliver gaverne, og de vil leve i Kirken, til opmuntring for den modfaldne og hungrende sjæl, for at rette og irettesætte den fejlende.    
Vor skælvende tro har atter gennemboret de mørke skyer der havde samlet sig over os, og er fæstnet på vor evige sol, hvis stråler atter har spredt vort tungsind. Og med håb og tillid vil vi gøre vor pligt over for dem omkring os; erklære trofast hvad Gud har pålagt os, lade konsekvenserne være hvad de må være. Han der pålægger os at tale, vil tage sig af konsekvenserne, hvis vi gør hans vilje. Jesus vil ikke pålægge os en større byrde end vi kan bære.    
 Alle har en indflydelse, og den indflydelse tæller for Gud og for himlen, eller for Satan og helvede. Jeg kan ikke og jeg tør ikke holde inde med dette. Jeg må advare dem der er i fare for at undgå Guds vrede. Et stort arbejde må gøres for os. Vi affinder os med at leve i for stor afstand fra Gud. Vore hjerter er ikke helt foran Ham, ellers ville vi føle en dyb sjælslængsel efter at være helliget hans sag.     
Er vi villige til at ransage vore hjerter, og sammenligne vore liv med vort hellige mønster! Vi er alt for tilfreds med en formalitet. Vi må have gudsfrygtens kraft i sjælen. Vi må have vore tanker til at løbe i den rigtige kanal. Vore samtaler er for meget over jordiske ting. Og når vi mødes for at bede til Gud, tager det tid at få tankerne rettet til Gud, eller en himmelsk ramme at tjene ham i. Vi har haft så få tanker om Gud og himlen, vi kan ikke nærme os ham med tillid i tro; og bede og arbejde i mørke; skønt det er vort privilegium at være i lyset.    
Uden for mødet må der være liv for Gud. Vore tanker må være over himmelske ting, og vi bør værne om et glad og lykkeligt tankesæt, og når vi så mødes for at bede sammen, kan vi bede i tro, kan komme direkte til punktet uden at vade så meget rundt i mørke. Vi må have vores ånd indviet. Det er som om denne fattige jord bare er en masse sten. Den drager vore sind og optager tankerne så der kun er lidt plads til himmelske tanker og principper. Sådan behøver det ikke at være. Min egen erfaring siger at himlen kan tiltrække os. Vi kan holde vore tanker på Jesus og hans elskelige karakter, og på vor uvuderlige rigdom. Vi kan være stærke i Gud. Vi kan få en vækst i troen. Vi må holde på sejren når vi op når den, og så vil det være nemt at tro. Hvis vi fortsætter med at holde på sejren, vil vor tro vokse. Dette er den eneste måde vi kan overvinde på, og til sidst komme sejrrige ud af det.    
Men hvor ofte får vi en lille sejr, føler at Gud har hørt os bede, og når prøvelser kommer, og mørke skyer og modgang kommer, opgiver vi det som vi har opnået. Vor tro dør, og vi opmuntrer atter vantroen til at komme ind i vore sjæle. Og når vi gør noget andet for at befri sjælen, er det meget vanskeligere for os end før, at komme frem til det punkt hvor Gud tages på sit ord. Vi må først klage over os selv, og bedrøves over at vi er så formørkede; og vi skal anstrenge os mere for sejr end før.    
Lad os have den tro der griber fat i Guds løfter, og ikke lade dem flygte. Tro der vil leve i modgang, skyer og i mørke, og skælvende vil finde sin vej gennem alle forhindringer, frem for det andet forhæng, og der gribe den ønskede velsignelse. En død tro vil ikke gøre os noget godt. Vi må have en levende tro, og der får vi en levende erfaring.    
 "Vi har mærket Guds kraft og velsignelse for nogle få uger siden. Gud har været meget nådig. Han har arbejdet på en underfuld måde for min mand. Vi har bragt ham til vor store Læge, i vor tros arme, og råbte ligesom den blinde Bartimæus, "Jesus du Davids Søn, hav barmhjertighed med os;" er vi blevet trøstet. Vi har mærket Guds helbredende kraft. Al medicin er blevet lagt til side, og vi stoler alene på vor store Læges arm. Vi er endnu ikke mættede. Vor tro siger: fuldstændig rask. Vi har set Guds frelse, alligevel forventer vi at se og mærke mere. Jeg tror at min mand uden tvivl stadig vil kunne støde de sidste advarende basunstød til verden."    
For nogle uger siden var vor fred som en flod. Vore sjæle triumferede i Gud. Taknemlighed, uudsigelig taknemlighed, fyldte min sjæl for tegnene på Guds kærlighed, som vi har følt og det på det sidste. Vi har det som om vi har givet os selv på ny til Gud; helliget os til arbejdet. Vi ønsker at være et levende offer til Gud, og udbrede en hellig indflydelse. Hele mit væsen længes efter Gud. Jeg tørster, jeg gisper efter levende vande.  

21 02 1856 Review and Herald Uddrag.    
Bro. Smith: - Jeg har modtaget nogle flere breve fra kristne venner, der har trøstet mig, hvor der i efterfølgende står nogle uddrag. Jeg tænker at alle vil være interesseret i at ofte høre fra hinanden, og breve der frit taler om glæder og trængsler, enhver erfaring, idet de rejser på den trange vej, vil ofte anvendes i andres sager. De vil se at de ikke er alene i deres erfaring, da andre har lignende trængsler som dem selv, og at et håb opmuntrer alle Jesu efterfølgere. den samme arm som støtter, giver mod og styrke til deres efterfølgere på den selvfornægtende måde til himlen understøtter dem på. <i>E. G. W</i>.  

21 02 1856 Review and Herald Brødre og søstre.    
Brødre og søstre, lad os huske at Guds tjenere  helliger sig selv til hans sag, og arbejder trofast for sjæles frelse. Lad os ikke glemme at de ofrer deres behagelige hjem, deres familiers selskab, og rejser i varme og kulde, I uger og måneder. De føler sig ofte trætte og bedrøvede, og når I måske ikke lægger mærke til det, så er der trængsler om deres familier i hjemmet. Ofte har de ingen midler at sende til at hjælpe eller underholde deres familier. Guds tjenere bedrøver jeres støtte og opmuntring. Vær vågen. Mærk og se deres mangler. Se nøje efter om de er klædt ordentligt. Vent ikke på at de udtrykker deres behov. Dette vil de måske ikke gøre. Det er jeres pligt at forhøre dem om deres mangler. Forsøm ikke jeres pligt, og tro at andre vil gøre det. Læg jeres selviske og sensitive følelser til side, og gå direkte til deres behov.    
Søstre, vi kan gøre noget i denne sag. Vi kan nægte os selv ting som vi ikke rigtigt har brug for - besmykkede kraver, underærmer, brystsmækker . Som er udtrykkeligt forbudt i Guds ord. Es. 4,1.    
Spar det op som bruges på at stille stoltheden, og det vil blive til en ganske god sum til at afholde budbringernes familiers udgifter. De gør hele tiden et offer. De er berøvet deres kammeraters selskab, de bør have en stor forståelse, og vore inderligste bønner.    
Vor kære broder og søster Bates fortjener vore bønner, sympati og støtte. Vi vil huske dem for deres selvfornægtelse og opofrelse, og se efter om deres mangler bliver dækket.  

26 11 1857 Review and Herald "Gik han bedrøvet bort, for han var meget velhavende."    
I Monterey, d. 8. okt. 1857, fik jeg i et syn vist, at mange sabbatsholderes tilstand var ligesom den unge mand der kom til Jesus for at vide hvad han skulle gøre for at arve evigt liv.    
Og se, der kom en hen til Jesus og spurgte: Mester, hvad skal jeg gøre for at få evigt liv?    
 "Han svarede ham: Hvorfor spørger du mig om det gode? Én er den gode. Men vil du gå ind til livet, så hold budene! Han spurgte: Hvilke? Jesus svarede: Du må ikke begå drab, du må ikke bryde et ægteskab, du må ikke stjæle, du må ikke vidne falsk, ær din far og din mor! og: Du skal elske din næste som dig selv.    
Den unge mand sagde: Det har jeg holdt alt sammen. Hvad mangler jeg så? "    
 "Jesus sagde til ham: Vil du være fuldkommen, så gå hen og sælg, hvad du ejer, og giv det til de fattige, så vil du have en skat i himlene. Og kom så og følg mig!    
Da den unge mand hørte det svar, gik han bedrøvet bort, for han var meget velhavende."    
Og Jesus sagde til sine disciple: Sandelig siger jeg jer: Det er vanskeligt for en rig at komme ind i Himmeriget.    
Ja, jeg siger jer, det er lettere for en kamel at komme igennem et nåleøje end for en rig at komme ind i Guds rige.    
 "Da disciplene hørte det, blev de meget forfærdede og sagde: Hvem kan så blive frelst?    
Jesus så på dem og svarede: For mennesker er det umuligt, men for Gud er alting muligt. Matt. 19,16-26."    
 "Jesus citerede fem af de sidste seks bud for den unge mand. Også det andet store bud som de sidste seks bud bygger på. De nævnte bud mente han at han havde overholdt. Jesus nævnte ikke de første fire bud, som indeholder vor pligt over for Gud. Som svar på den unge mands spørgsmål, Hvad mangler jeg mere? sagde Jesus til ham:  "Vil du være fuldkommen, så gå hen og sælg, hvad du ejer, og giv det til de fattige, så vil du have en skat i himlene."    
 "Her var hans mangel. Han holdt ikke de første fire bud, også de sidste seks. Han elskede ikke sin næste som sig selv. Jesus sagde: "Giv til de fattige." Jesus rørte på hans ejendomme. "Sælg, hvad du ejer, og giv det til de fattige." I denne direkte reference udpegede han sin afgud. Hans kærlighed til rigdomme var højest, derfor var det umuligt for ham at elske Gud af hele sit hjerte, af hele sin sjæl, af hele sit sind. Og denne højeste kærlighed til hans rigdomme, lukker hans øjne for hans medmenneskers mangler. Han elskede ikke sin næste som sig selv, derfor holdt han ikke de sidste seks bud. Hans hjerte er på hans rigdomme. Det blev opslugt i hans jordiske ejendomme. Han hørte betingelserne fra Jesu mund. Hvis han ville sælge og give til de fattige, skulle han have rigdomme i himlen. Her var en prøve på hvor meget højere han værdsatte det evige liv end hans rigdomme. Greb han ivrigt fat i udsigterne til evigt liv? Bestræbte han sig alvorligt på at fjerne de forhindringer som var i vejen for at have rigdomme i himlen? O, nej, "gik han bedrøvet bort, for han var meget velhavende."    
 "Jeg blev peget hen til disse ord: "Det er lettere for en kamel at komme igennem et nåleøje end for en rig at komme ind i Guds rige." Jesus sagde: "For mennesker er det umuligt, men for Gud er alting muligt." englen sagde: "Vil Gud lade rige mennesker beholde deres rigdomme, og de går alligevel ind i Guds rige? Den anden engel sagde: "Nej, aldrig."    
Jeg så at det var Guds plan at disse rigdomme skal bruges ordentligt, uddeles til velsignelse for den trængende, og fremme Guds værk. Jeg så at hvis mennesker elsker deres rigdomme højere end deres medmennesker, kan de ikke få evigt liv. De vil hellere opgive sandheden, end at sælge og give til de fattige. Her ser vi hvor meget Gud er elsket, hvor meget sandheden er elsket, og ligesom den unge mand i Biblen, går mange sorgfulde bort, fordi de ikke også kan få deres rigdomme og skatte ind i himlen. De kan ikke have begge dele. De vover at risikere deres chance for evigt liv fordi de har verdslige ejendomme.    
Det er lettere for en kamel at komme igennem et nåleøje end for en rig at komme ind i Guds rige. Da så jeg at hos Gud er alle ting mulige. Sandheden der bringes ind i hjertet af Guds Ånd, vil udelukke kærlighed til rigdomme. Jesu kærlighed og rigdomme kan ikke bo i det samme hjerte. Guds kærlighed overgår rigdommenes kærlighed så meget at den som har kærligheden bryder med sine rigdomme og overfører sin hengivenhed til Gud. Og så ledes han gennem sin kærlighed til Gud, til at forvalte manglerne i Guds sag. Det er hans største fornøjelse at forvalte sin Herres goder rigtigt. Kærlighed til Gud og sine medmennesker er fremherskende, og han holder alt det han har, for at ikke være hans eget, og udfører nøje sin pligt som Guds forvalter. Så kan han holde de første fire bud, og de sidste seks. Du skal elske Herren din Gud, med hele dit hjerte, og med hele din sjæl, og af hele dit sind. Du skal elske din næste som dig selv. På den måde er det muligt for en rig mand at gå ind i Guds rige. Enhver, som har forladt hjem eller brødre eller søstre eller far eller mor eller børn eller marker for mit navns skyld, får det hundreddobbelt igen og arver evigt liv.  Men mange af de første skal blive de sidste, og mange af de sidste de første.    
 "Her er deres belønning som ofrer for Gud. De modtager et hundrede fold i dette liv, og skal arve evigt liv. Men mange jeg så er de første skal være de sidste, og de sidste skal være de første. Jeg fik vist dem som modtager sandheden, men ikke lever den. De klynger sig til deres egen domme, og er ikke villig til at dele ud af deres besiddelser for at fremme Guds sag. De har ingen tro til at vove og stole på Gud. Deres kærlighed til denne verden opsluger deres tro. Gud har gjort krav på en del af deres ejendom, men de giver ikke agt på den. De begrunder det med at har arbejdet hårdt for at få det de har, og de kan ikke låne det til Herren, for at komme til at lide mangel. "O I liden troende!" Da Gud som sørgede for Elias i hungersnødens stund, vil ikke gå nogle af hans selvopofrende børn forbi. Han som har talt deres hovedhår, vel sørge for dem, og i hunger tidens dage vil de blive mættet. Medens de onde omkring dem, går til af mangel på brød, vil deres brød og vand være sikret. Dem som stadig klynger sig til deres jordiske rigdomme, og ikke vil forvalte det som Gud har lånt dem på en rigtig måde, vil miste deres rigdomme i himlen, miste evigt liv."     
Jeg så Gud i sit forsyn har rørt på nogle af deres hjerter som  har rigdomme, og har omvendt dem til sandheden, så de kan hjælpe med at holde værket i gang med deres midler. Og hvis se velhavende ikke vil gøre dette, hvis de ikke opfylder Guds fortsæt, vil han gå forbi disse, og oprejse andre til at udfylde deres sted, som vil opfylde hans hensigt, og dele gladelig ud af deres ejendomme for at dække fornødenheder i Guds sag. Heri vil de være først. Gud vil have dem i hans sag, som vil gøre dette.    
Jeg så at Gud kunne sende midler fra himlen til at fremføre sit værk; men dette er ikke af hans orden. Han har forordnet at mennesker skal være hans redskaber, at de, som det store offer har gjort for at genløse dem, skal gøre en del i dette frelses arbejde. At de derved ofrer sig for hinanden, og derved vise hvordan de værdsætter det offer han har gjort for dem.    
 "Jeg blev vist hen til Jakob 5: "Og nu I, som er rige! I skal græde og jamre over den elendighed, der skal komme over jer. Jeres rigdom er rådden og jeres klæder mølædte, jeres guld og sølv er dækket af rust, og den rust vil vidne mod jer, og som en ild vil den fortære jeres kød. I har samlet jer skatte til de sidste dage."    
 "Jeg så at disse frygtelige ord særligt gælder de velhavende som bekender at tro den nærværende sandhed. Herren kalder dem til at bruge deres midler til sandhedens sags fremme. De får overbragt anledninger, men de lukker øjnene for sagens mangler, og klynger sig fast til deres jordiske rigdomme. Deres kærlighed for denne verden er større end deres kærlighed for sandheden, kærligheden til deres medmennesker, eller deres kærlighed til Gud. Han forlanger deres formue, men de tilbageholder selvisk og begærligt det de har. De giver lidt i ny og næ for at stilne deres samvittighed, men har ikke overvundet deres kærlighed for denne verden. De ofrer ikke til Gud. Herren har oprejst andre der værdsætter det evige liv, der kan mærke og erkende noget af værdi for sjælen, og deres midler har de givet frit for Guds sags fremme. Værket afslutter; de rige mænd har beholdt deres rigdomme, deres store farme, deres kvæg Så er der ikke mangel for deres midler, og jeg så at herren vender sig imod dem i vrede, og gentager disse ord: "Gå nu, I rige mænd." han har kaldet men I vil ikke høre. Kærlighed til denne verden har fordunklet hans røst.  Nu har han ikke brug for jer, og lader jer gå, og påbyder jer:  "Gå nu, I rige mænd."    
Oh, jeg så det var en forfærdelig ting at blive vist bort af Herren. En frygtelig ting at holde fast ved de forgængelige ting her, når han har sagt: hvis du vil sælge og give almisse, kan samle dig rigdomme i himlen.    
 "Jeg fik vist at værket er ved at afslutte, og sandheden går frem i mægtig kraft, disse rige mænd vil komme med deres midler og lægge dem for fødderne af Guds tjenere, bede dem om at tage imod dem. Guds tjeneres svar er: Gå nu, I rige mænd. Der er ikke brug for jeres midler. I tilbageholder dem, skønt I kunne gøre godt med dem, for Guds sags fremme. De trængende har lidt nød men de er ikke blevet velsignet ved jeres midler. Gud vil ikke acceptere jeres rigdomme nu. Gå nu, I rige mænd."    
 "Så blev jeg vist hen til disse ord: "Se, daglejrene som har høstet jeres marker rene, som er holdt tilbage af jeres svig, råber; og deres råb som er modnet, er nået ind i sabbatens Herres ører."    
Jeg så at Gud ikke var i alle de rigdomme som var kommet til veje. Satan har meget mere at gøre med det end Gud. Meget af det er vundet ved at holde hans daglejeres løn nede. Den naturligt begærlig rige mand har, vundet disse rigdomme ved at presse daglejren, og udnytte den enkelte hvor han kunne, og lægge til sine rigdomme her, som vil spise hans kød som var det ild. Der er ingen der har taget en ærlig og redelig vej. Disse må arbejde hurtigt og tage en meget anderledes vej for at genløse tiden.    
Jeg så at mange sabbatsholdere begik fejl her. Dette måtte endog deres fattigere brødre udnytte, og dem som har mere i overflod, end tingenes virkelige værdi mere end de vi  betale for den samme ting, skønt disse samme brødre er forlegne plagede over deres mangel på midler. Gud ved alle disse ting. Enhver selvisk handling, enhver begærlig pengeafpresning, vil give sin løn.    
Jeg så at det var grusomt og uretfærdigt at ikke vise hensyn til en brors situation. Hvis han er forpint, eller fattig, og alligevel gør det bedste , bør han få tilstået sin del, og endog den fulde værdi af tingene han må af den velhavende bør ikke opkræves; men de bør have stor medfølelse for ham. Gud vil anerkende så venlige handlinger, den der gør dem vil ikke gå glip af sin løn. Men jeg så at frygteligt regnskab vil gøres mod mange sabbatsholdere for nøjeregnende og ærgerrige handlinger.    
 "Jeg blev vist tilbage, og så der kun var få der lyttede efter, og greb sandheden, de havde ikke så meget af verdens gods. Sagens mangler blev kun delt blandt ret få. Der var behov for huse og lande, der skulle sælges og fås billigere for at give dem et tilflugtssted eller hjem, medens deres midler blev frit og gavmildt lånt til Herren, for at offentliggøre sandheden, og på anden måde hjælpe med at fremme Guds sag. Idet jeg så disse selvopofrende mennesker, så jeg at de havde udholdt, afsavn til fordel for sagen. Jeg så at en engel stod ved deres side og pegede dem opad, og sagde disse ord: "I har kufferter i himlen." I har kufferter i himlen, der ikke bliver gamle! Hold ud til enden, og stor vil jeres løn være."    
Jeg så at Gud havde rørt ved hjerterne. Sandheden som ganske har ofret så meget for, at få dem bragt til andre, har sejret, og rigtig mange har grebet fat i den. I sit forsyn har Gud, rørt på dem som har midler, og har bragt dem ind i sandheden, idet Guds værk vokser, må de større behov imødekommes. Mange midler bringes inden for sabbatsholderes rækker.    
Jeg så at Gud for øjeblikket ikke gør krav på de huse hans folk behøver at bo i, medmindre de dyrere huse er udskftet med billigere. Men hvis dem som har i overflod ikke hører hans røst, og skærer sig fri af verden, og fordeler en del af deres ejendomme og lande, og ofrer for Gud, vil han gå forbi dem, og kalde på dem som vil gøre hvad som helst for Jesus, endog sælge deres hjem for at dække sagens behov. Gud vil have frivillige ofre. Dem som giver må se det som et privilegium at gøre det.    
Jeg har set at nogle giver af deres overflod, men alligevel føler de ingen mangel. De fornægter ikke sig selv noget særligt for Kristi sag. De har stadig alt hvad hjertet kan ønske. De giver frit og hjerteligt. Gud ser det, og handlingen og motivet er kendt, og han bemærker det nøje. De vil ikke gå glip af deres løn. I der ikke kan give så frit ud af midler, må ikke undskylde jer selv, fordi I ikke kan gøre så meget som visse andre. I kan gøre hvad I kan. Fornægt jer selv nogle ting som I kan undvære, og ofre for Guds sag. Læg to småmønter i ligesom enken. I vil i virkeligheden give mere end dem der giver af deres overflod. Og I vil vide hvor dejligt det er at give til trængende, af fornægte sig selv, og ofre for sandheden, og samle sig skatte i himlen.    
Jeg fik vist at de unge, især unge mænd, som bekender sandheden stadig har en lektie at lære i selvfornægtelse. Jeg så at hvis de ofrer mere for sandheden, ville de værdsætte sandheden højere. Det vil påvirke deres hjerter, rense deres liv, og de vil holde det mere kært og dyrebart.    
Jeg så at de unge ikke tager byrden, eller føler et ansvar for Guds sag. Er det fordi Gud undskylder dem? Oh, nej. Jeg så at de undskylder sig selv. De har det nemt, og andre er bebyrdede. De indrømmer ikke at de ikke ejer sig selv. Deres styrke og deres kræfter er ikke deres egne. De er købt for en pris. Et dyrebart offer er gjort for dem, og hvis de ikke har selvfornægtelsens ånd, og opofrelse, kan de aldrig besidde den evige arv. <br>E.G.W.  

31 12 1857 Review and Herald Fremtiden    
Den 20. nov. fik jeg vist Guds folk, og så at det blev rystet meget. Jeg så nogle med stærk tro og pinagtige råb, bede til Gud. Deres ansigter var blege, og mærket med dyb bekymring, hvilket udtrykte deres indre kampe. Der var fasthed og udtrykt stor alvor i deres ansigter, medens store sveddråber kom frem på deres pander og faldt ned. Nu og da ville deres ansigter lyse op, mærkerne af Guds billigelse, og igen det samme højtidelige, alvorlige og bekymrede udtryk på dem.    
Onde engle samlede sig omkring dem, pressede deres mørke over dem, for at lukke af fra Jesus, så de ikke kunne se ham, så deres øjne blev draget ned i mørket der omgav dem, og de fik mistillid til Gud, og begyndte derefter at knurre imod ham. Deres eneste sikkerhed holderes øjne rettet opad. Engle havde ansvaret for Guds folk, og idet den giftige atmosfære fra disse onde engle pressede sig omkring disse bekymrede mennesker, viftede de engle som havde ansvaret for dem, hele tiden deres vinger over dem, for at sprede det tykke mørke der omgav dem.    
Jeg så at nogle ikke tog del i dette pinefulde og bedende arbejde. De virkede ligeglade og ubekymrede. De modstod ikke mørket omkring dem, og det lukkede dem til som en tyk sky. Guds engle forlod dem, og gik for at hjælpe dem der var alvorlige og bad. Jeg så Guds engle skyndte sig for at hjælpe enhver som kæmper med alle deres kræfter på at modstå onde engle, og prøve at hjælpe sig selv ved at kalde vedholdende på Gud. Men englene forlod dem som ikke prøvede at hjælpe sig selv, og jeg mistede dem af syne.    
Idet disse bad, fortsatte deres alvorlige råb, og til tider kom en lysstråle fra Jesus til dem, og opmuntrede deres hjerter, og oplyse deres ansigter.    
Jeg spurgte efter betydningen af den rystelse jeg havde set. Jeg fik vist at det var årsag til det klare vidnesbyrd, der blev kaldt frem af det Sande Vidnes råd til laodikæerne. Det ville have sin virkning på deres hjerter som modtager vidnesbyrdet, og det vil lede dem til at ophøje standarden og udgyde den klare sandhed. Dette klare vidnesbyrd, vil nogle ikke frembære. De vil rejse sig imod det, og dette vil forårsage en rystelse blandt Guds folk.    
Jeg så at det Sande Vidnes vidnesbyrd ikke var påagtet det halve. Et højtideligt vidnesbyrd som menighedens skæbne hænger på, var der blevet taget let på, hvis det ikke var helt ignoreret. Dette vidnesbyrd må bevirke en dyb anger, og alle som modtager det i oprigtighed, vil adlyde det, og blive renset.    
Englen sagde: "Hør efter!" Snart hørte jeg en stemme der lyder som mange musikinstrumenter, alle lyder som fuldkomne strenge, liflige og harmoniske. Det overgår alt anden musik jeg har hørt nogen sinde. Det virkede til at være fuld af barmhjertighed, medfølelse og evig hellig glæde. Det gennemstrømmede hele mit væsen. Englen Sagde: "Se her!" Min opmærksomhed blev rettet mod den gruppe jeg havde set før, som blev rystet så meget. Jeg fik vist dem som jeg før havde set græde, og bad i åndspine. Jeg så at gruppen med ledsagende engle omkring dem var fordoblet, og de var iklædt en rustning fra deres hoved til deres fødder. De bevægede sig i fuldstændig orden, fast som et soldaterkompagni. Deres ansigter udtrykte hårde kampe som de har udholdt, den pinefulde kamp som de har været igennem. Deres ansigtstræk stadig en hård indre pine, og skinnede ud med himlens lys og herlighed. De havde opnået sejr, og det fremkaldte den dybeste tilfredshed, og hellige, indviede glæde.    
Antallet i denne gruppe var blevet mindre. Nogle var blevet rystet ud, og efterladt på vejen. De uforsigtige og ligegyldige som ikke sluttede sig med dem, som værdsatte sejren og frelsen nok til at kæmpe, holde ud og bede for det, opnåede den ikke, og de blev efterlad bagud i mørke, og de blev straks talt op af andre som greb fat i sandheden, og kom ind i rækkerne. De onde engle pressede sig stadig omkring dem, men de kunne ikke have magt over dem.    
Jeg hørte dem, som var iklædt rustningen sige sandheden frem med stor magt. Det have effekt. Jeg så dem som var blevet begrænset; nogle hustruer var begrænset af deres mænd, og nogle børn begrænsede af deres forældre. De ærlige som var blevet fremholdt  eller forhindret fra at høre sandheden, grib nu ivrigt fat i den sandhed der blev udtalt. Al frygt for deres slægtninge var nu væk. Sandheden alene var ophøjet for dem. Den var mere dyrebar end livet. De havde hungret og tørstet efter sandheden. Jeg spurgte hvad der havde gjort denne store forandring. En engel svarede: "Det er sildigregnen. Opfriskningen fra Herrens nærhed. Den tredje engels højeråb."    
Stor magt var med disse udvalgte mennesker. Englen sagde: "Se her!" Min opmærksomhed blev vendt til de onde eller ikke-troende. De var helt oprørte. Iveren og kraften hos Guds folk havde opvækket dem og sat dem i rækker. Forvirring, forvirring, var på alle sider. Jeg så at der blev taget mål over dette kompagni, som havde Guds kraft og lys. Mørke fortættede som omkring dem, alligevel stod med de Guds anerkendelse og stolede på ham. Så at de var fortrykte. Derefter hørte jeg dem råbe alvorligt til Gud. Gennem dagen og natten ophørte deres råb ikke. Jeg hørte disse ord: "Din vilje, o Gud, blive gjort! Hvis det kan forskellige dit navn, indtil døden; men din arm kan bringe frelse." Dette er alle de ord jeg kan komme i tanker om. De virkede til at have en dyb fornemmelse af deres fornemmelse af deres uværdighed, og viste fuldstændig underlægge sig Guds vilje. Alligevel bad enhver, uden undtagelse, ganske alvorligt, og var i brydekamp ligesom Jakob, for at blive udfriet.    
Hurtigt efter at de var begyndt deres alvorlige råb, ville englene, i sympati, tage hen for at udfri dem. Men en høj befalingsengel tillod dem det ikke. Han sagde: "Guds vilje er ikke fuldbyrdet. De må drikke af bægeret. De må døbes med dåben."    
Snart hørte jeg Guds stemme, som rystede himlene og jorden. Der var et mægtigt jordskælv. Bygninger blev sammenrystet, og faldt til alle sider. Så hørte jeg et sejrs råb, højt, melodisk og klart. Jeg så på dette kompagni som, for lidt tid siden var i knibe og trældom. Deres fangenskab var vendt bort. Et herligt lys skinnede på dem. Hvor skønne de så ud. Al træthed og alle mærker var borte. Alle ansigter var sunde og skønne. Deres fjender, hedningerne omkring dem, faldt som døde mennesker. De kunne ikke udholde lyset der skinnede på de udfriede, hellige mennesker. Dette lys og denne herlighed blev på dem, indtil Jesus kunne ses i himlens skyer, og det trofaste prøvede kompagni, blev forandret for et øjeblik, på et splitsekund, fra herlighed til herlighed. Og gravene åbnedes sig og de hellige kom frem, iklædt udødelighed, råbte sejr over døden og graven, og sammen med de levende hellige, blev de taget op for at møde Herren i luften, medens de rige musikalske råb om herlighed og sejr var på alle dødelige tunger, og kom fra alle hellige læber. <i>E. G. W. </i>  

15 04 1858 Review and Herald En advarsel.    
Bro. Smith: Idet jeg ser på Guds folks ansvar og farer, får det mig til at frygte for mange, og jeg ønsker at frembringe efterfølgende, som jeg betragter som en meget højtidelig advarsel.    
Da det blev tydeligt for nogle få år siden, at byrden fra det tredje budskab ville være i veststaterne, besluttede en bror, som havde meget af denne verdens goder, at flytte til veststaterne sammen med sin familie, og derved begynde at arbejde i veststaterne.    
Han gik med en intention, hans hustru med en anden. Hans intention var at proklamere sandheden, men hendes intention var at få alle deres midler lagt ud i huse og jorde, så midlerne ikke kun var sikret, men holdes borte fra Guds sag, men også så hendes mands tid kunne bruges på at bygge, plante, så Han var overbevist om at hans pligt er at anbringe en del af hans midler til at fremme Guds sag, men det var et stort offer for ham at gøre, for han elskede denne verden, og han lod sig nemt overtale af sin hustru og datter, og efterkomme deres ønske og kærlighed for deres jordiske rigdomme, og beholde dem. Han var ulydig mod Guds kald, for at glæde sin hustru og datter, og havde for ofte nemt til at undskylde eller dække over sin kærlighed til verden, under påskud af at sørge for hans familie.    
På et bestemt tidspunkt, gav Herren mig et syn på deres situation. Jeg så deres verdslige sind, i stedet for at leve deres tro ud, efter at de tog til det nye land. De fik et fastere greb om denne verden, indtil det var et ordsprog for dem omkring dem. De bekendte at de ventede på Jesu herlige tilsynekomst, bekendte at være Guds særskilte folk, at han rensede sig et særskilt folk, nidkær for gode gerninger, alligevel erklærede deres indkøbte attraktive landområder hvilke gerninger de gør, at denne verden var deres hjem, at deres rigdomme er her.    
Jeg fik vist vor brors hustru, at han var optaget af denne verdens ånd, og elskede og dyrkede den, at hun måtte slippe sit greb, at hun var en anstødssten for hendes mands vej, hun holdt ham tilbage, og var uvillig til at han kunne sælge og give almisse, også uvillig til at han kunne gå ud og sig sandheden til andre. Jeg så at hvis hun ikke forlod sin mands vej, gøre sig fri af verden, og lede sig til det nødvendige i Guds sag, ville Herren hjemsøge familien med domme, og tage hende bort fra vejen. Hun gav ikke agt på budskabet. Hele hendes sind var optaget af at udruste sig for og gøre tiltag for at blive her. Midt i alt dette kom lidelserne. Hun blev ramt af sygdom, og taget bort.    
Nogle få uger efter hendes død besøgte vi stedet med budskabet til dem i Laodikæa. Vi gik ind i den ramte families bolig, og arbejdede og bad for dem. De var i en lav og verdsligsindet og modløs tilstand. En tung byrde blev rullet på mig. Faderen kæmpede for frihed. Herren mødte os nådigt, og lod lidt af hans lys skinne på os. Men vi vidste at der stadig meget at gøre. Idet vor bror kom frem til at opgive verden, og få den ud af hans hjerte; idet han ville lægge sin gård på alteret, og sige at han ville sælge en del, eller det hele, så ville datteren gøre det samme som moderen havde gjort, at trække ham tilbage, og hun ville bede om deres rigdomme var her. O hvilken åndspinsel mærkede jeg dog. Vi havde en bedestund. Guds søns lidelser blev holdt frem for mig. Hans pinsler i Getsemane have, idet hele verdens synder blev lagt på ham, hans skamfulde død på korset, alt dette for at frelse skyldige mennesker. Han blev fattig for deres skyld, så de gennem hans fattigdom kunne gøres rige. Når jeg så hvor lidt dem, som dette store offer blev gjort for, var villig til at lide for sandheden, havde jeg svært vid at erkende fornemmelsen for disse ting.    
Før jeg forlod stedet fik jeg vist et syn at Gud havde taget moderen bort i vrede, og hvis faderen og datteren ikke underlage sig Gud, og hvis de ikke gør sig fri af denne verden og fik afvænnet deres kærlighed til den, så vil Gud gå over tærsklen igen i dommen. Jeg var forbavset over det som blev vist mig i synet. Jeg så at denne bror elskede denne verden mere end han selv troede at han gjorde, og det var en snare for ham, det bedragede ham. Jeg så at han var så nøjeregnende i forretninger, at det faktisk førte ham over den rene sandheds og ærligheds grænser. Englen sagde: Rigdommenes bedrag får mange, mange af deres ejermænd til at snuble over deres rigdomme til undergang, medens kun få at den uretfærdige mammon vil få venner, og til sidst modtages i de evige boliger.    
Jeg så at broderen ikke gav sine ansatte en ærlig chance for at tjene Gud. Det var hastværk, hastværk, arbejde, arbejde, som om de ikke havde en eneste doller at gøre godt med. Der var kun lidt chance for dem at bede. Jeg så at Gud ser det som mennesker ikke ser, for Gud foragter en så nøjeregnende behandling og begærlighed, og uden fuldstændig forandring, var det umuligt for ham at blive frelst, da han strammer alle nerver for at bevare små midler, som ikke vil gavne ham selv eller andre, da han ikke besad en ædel og ophøjet natur. Jeg så at det var rigtigt at sparre op, men det havde strækket sig ud over et godt formål, kun for at berige beholdningen, som hurtig ville spise deres kød, som var det ild, hvis de ikke, som trofaste forvaltere, gjorde en rigtig forvaltning af Herrens goder. Jeg så at han knapt nok kunne give sig tid til at bede, og at det blot var en tør formssag uden kraft.    
Jeg så datterens begærlighed, at hendes lov var pakket ind i selviskhed. Hun havde ikke lidt nogen mangel. Enhver mangel var blevet dækket. Hun havde levet for sig selv, og hendes hjerte slog sjældent i sympati for andres ve og vel; da en sådan nøjagtighed, selviskhed, og begærlighed var sjælden at se, og at dette uden fuldstændig forandring, ville vise sig at være hendes ruin. Og hvis hendes fader efterlod hende nogle få tusinde, uanset om han levede eller døde, ville dette være nok til at ruinere hende og mishage Gud.    
Jeg så at faderen ikke havde været medynkende for den ulykkelige, dem som arbejdede for ham, endog ikke for den fattige forældreløse. De var blevet behandlet nøjeregnende, at Gud ikke kunne se med behag på det, før der blev gjort fuld genoprettelse; for han så på det med afsky. Alt dette fortalte jeg ham, medens min sjæl var bøjet i dyb pine.    
Sidste sommer fik jeg igen vist denne brors sag, at han ikke bevægede sig hurtig nok, at han ikke brugte sine midler til at fremme Guds sag, så hurtigt som han bude. De næste nyheder jeg hørte var at han var død, og havde efterladt sin store ejendomme til sin datter. Intet var overdraget til Guds sag. Sidste tirsdag, (d. 30. marts,) så jeg at Satans ønske var blevet opnået. Medens han levede, havde hans brødre bortødslet alle deres penge i verden, og stået parat til at fæste hans penge til deres eget forbrug, og derved blev pengene holdt borte fra Guds sag. Og jeg så at Satan fik det præcis som han ønskede det ved hans død, at intet blev overladt til Guds sag, men hans datter blev forbandet ved det, og kom i en situation hvor det var nemmere for en kamel at gå igennem et nåleøje, end for hende at gå ind i himlens rige. Jeg så at det var Satans plan at holde så mange penge væk fra sandhedens rækker som han kunne, og bruge dem som anstødsstene for sjæle. Han er villig til at dem som bekender sandheden, og er nøjeregnende, selviske og begærlige, at de har deres midler i deres ejendom, for de forguder dem. De dyrker dette, og det vil vise sig at være deres ruin; for de samler sig rigdomme på jorden, og mister deres rigdomme i himlen.    
Så vidt jeg har set begærlighedens løn til denne familie, bør det være en advarsel i menigheden. Det som er blevet vist mig om dem kan jeg ikke holde det tilbage fra Guds folk. <p align=center><i>Ellen G. White.</i></p>  

28 04 1859 Review and Herald Synderens trængsler.    
Vi hører ofte kristenlivet beskrevet med masser af trængsler, bedrøvelser og sorg, men kun lidt opmuntring og trøst; og man får ofte indtrykket, at hvis han skulle opgive sin tro og hans bestræbelser for et evigt liv, ville sceneriet ændres til behag og lykke. Men jeg er blevet ledt til at sammenligne synderens liv med den retfærdiges liv. Synderen har ikke et ønske om at behage Gud; derfor kan han ikke have en god fornemmelse af hvad han går ind til. Han nyder ikke sin synds tilstand og verdslige fornøjelse uden trængsler. Han føler dyb smerte for dette jordiske liv. Oh ja, til tider trænges han forfærdeligt. Han frygter Gud, men elsker ham ikke.    
Er synderen fri for skuffelser, rådvildhed, jordiske tab, fattigdom og nød? O nej! I denne henseende er han mere sikker end retfærdighed. Ofte så bliver han syg, men har dog igen stærk og mægtig arm at læne sig op af, ingen styrkende nåde fra en højere kraft der støtter ham. I sin svaghed må han læne sig til sin egen styrke. Han kan ikke glæde sig til genopstandelsens morgen, for han har intet nærende håb om at han så vil få del i velsignelsen. Han opnår ingen trøst ved at se frem i fremtiden. En frygtelig usikkerhed plager ham, og således lukker han sine øjne i døden. Dette er afslutningen for den stakkels synders liv i tomme fornøjelser.    
Den kristne er genstand for sygdomme, skuffelser, fattigdom, skam og pinsler. Midt i blandt alt dette elsker han Gud, og elsker at gøre hans vilje, og værtsætter intet så højt som hans billigelse. I konflikter, prøvelser, og dette livs foranderlige scenerier, ved han at der er Én som forstår det hele; Én som vil bøje sit øre ned til de sorgfyldte og forpinte råb; Én som har medfølelse med enhver sorg og lindrer ethvert hjertes stærke pinsel. Han har indbudt de sorgrige at komme til ham og finde hvile. Midt iblandt alle hans pinsler har den kristne en stærk trøst, og hvis han lider af en langvarig og pinefuld sygdom, kan han, før han lukker sine øjne i døden, bære det hele muntert, for han har fællesskab med sin Genløser. Du ser ofte hans ansigt stråle af glæde, medens han ser ind i fremtiden med himmelsk tilfredshed - kun en kort hvile i graven, og Livgiveren vil bryde gravens lænker, udfri fangerne og bringe ham udødelighed fra hans beskidte leje, aldrig mere kende til smerte, sorg eller død. Lad dette den kristnes håb være vort håb, og vi vil ikke forlange noget mere.    
Mange taler om at den kristnes liv bringer dem bort fra fornøjelser og verdslige nydelser. Jeg siger at det tager det bort fra noget der ikke er værd at have. Er der ikke forviklinger, fattigdom og pinsler som den kristne skal udstå? O ja, det kan der forvendes i dette liv. Men synderen som vi siger nyder denne verdens fornøjelser, er han fri fra dette livs dårligdomme? Ser vi ofte ikke de blege kinder hos ham, en stærk hoste, der indikerer en skæbnesvanger sygdom? Er han ikke genstand for brændende feber, og smitsomme sygdomme. Hvor ofte hører du ikke at han beklager sig over stærke tab af verdslige goder; og betragter det som hans eneste rigdom. Han mister alt. Disse trængsler synderen har, overses.    
Kristne er for hurtige til at tro at de eneste som har en vanskelig tid, og nogle virker til at det er nedladende  for dem at gribe upopulære sandheder, og bekende sig som Kristi efterfølgere. Vejen virker hård. De tror de har mange ofre at gøre, medens de virkelig ikke gør noget offer. Hvis de optages i Guds familie, hvilke ofre har de så gjort. Deres efterfølge af Kristus har brudt venskabet med verdslige venner; men så på forandringen - deres navne står skrevet i Lammets livets bog - ophøjet, ja, stærkt ophøjet få del i frelsen - Guds arvinger og medarvinger med Jesus Kristus, til en uvisnelig arv. Hvis den kæde som binder dem til verdslige venner svækkes for Kristi skyld, danne en stærkere, en kæde som binder begrænsede mennesker med den ubegrænsede Gud. Skal vi kalde dette et offer fra vor side fordi vi opgiver vildfarelse frem for sandhed, lys for mørke, svaghed for styrke, synd for retfærdighed, og et forgængeligt navn arv, for en evig ære og en uforgængelig rigdom? Men også i dette liv har den kristne Én som han kan stole på støtte fra, som vil hjælpe ham med at bære alle hans prøvelser. Men synderen skal bære sine trængsler alene. Han går ned i graven med samvittighedsnag, under mørke, bundet af satan, for han er hans retmæssige bytte.    
Hvis der er nogen, som til stadighed bør være taknemmelig, er det den kristne. Hvis der er nogen, som selv i dette liv kan være glad, er det den trofaste efterfølger af Jesus Kristus. Guds børn har pligt til at være taknemmelige. De bør fremkalde en glad sindstilstand. Gud bliver ikke æret ved, at hans børn til stadighed opholder sig under en sky og kaster en skygge overalt, hvor de færdes. Den kristne bør udsprede solskin i stedet for at kaste en skygge. Den ikke troende får ofte det indtryk at religion er en dyster ting og at der ikke er noget indbydende i et kristent liv. Hvis den kristne dvæler for meget på den stenede vej, vil han få den til at synes være end den er. Hvis han dvæler ved de oplyste steder på vejen og er taknemlig for hver lysstråle og derefter dvæler ved den rige belønning der er ved målet, vil han, i stedet for et dystert, sørgende og beklagende ansigtsudtryk, vise glæde. Han har omhyggeligt værdsat alt godt og Gud kan trykt velsigne ham og give ham glæde i hjertet.    
Måtte Herren altid give os en levende fornemmelse af det store offer som har været gjort for os, og derefter overbringe os den arv som er blevet købt for os ved det dyrebare offer, og måtte vor syn blive oplyst og klart til at dvæle og værdsætte den løn og den overmådelige herlighed der er beredt de trofaste kristne. <br>E. G. W.  

30 10 1860 Review and Herald En forespørgsel    
Kære Brødre og Søstre: Pengene i de Fattiges fondt, bestående af klæder , for de trængende, er næsten opbrugt. Og idet der hele tiden kommer sager frem med fattige, og nu en for nyligt, tænkte jeg at det vil være godt for dem, som har tøj, og seng eller optjente penge, at sende dem straks. Vi håber ikke at dette vil forhales, før vi går i gang med at hjælpe dem der er trængende, lige så snart som vi har samlet tingene sammen. Send jeres donationer til Sr. Uriah Smith, eller mig selv. Ellen G. White.  

25 06 1861 Review and Herald Eksemplets magt.    
 "I Paulus Brev til [Titus 2,13.14], læser vi: "Mens vi venter på, at vort salige håb skal opfyldes og vor store Gud og frelser, Jesus Kristus, komme til syne i herlighed. Han gav sig selv hen for os for at løskøbe os fra al slags lovløshed og skaffe sig et rent folk som sin ejendom." Dette store arbejde skal gøres for dem som er villig til at lade sig rense, villig til at være særskilt, og som viser iver for gode gerninger. Hvor mange vægrer sig mod denne renselsesproces? De er uvillige til at udleve sandheden, uvillige til at se særskilte og udskilte ud i verdens øjne. I denne  verden som ødelægger vor åndelighed, renhed og iver. Satans kraft bruges hele tiden på at omtåge Guds folks følelsesliv, så deres samvittighed ikke kan se hvad der er forkert, og at skille tegnet mellem dem og verden udjævnes."    
Jeg har ofte fået breve med spørgsmål om klæder og nogle har ikke rigtig forstået hvad jeg har sagt. Den klasse som er blevet præsenteret for mig, som efterligner verdens moder, har været meget langsom, og de sidste at påvirke og reformere. Der har vært andre klasser som mangler smag og orden i klæder, som har udnyttet det som jeg har skrevet, og gået til den modsatte yderlighed, og ment at de ikke er stolte, og har set på dem der klæder sig ordentligt og pænt som var de stolte. Besynderlige og ligegyldige klæder betragter nogle som en særlig dyd. Disse handler sådan at deres indflydelse over ikke-troende ødelægges. De gør andre benovede som ellers kunne have glæde derved. Medens at visionerne går i rette med stolthed og samtidig efterligner verdens moder, har de irettesat dem som ikke bekymrede sig om deres udseende, og ikke var rene på dem selv og deres krop. Jeg er især blevet vist, at dem som bekender den nærværende sandhed bør gøre sig særlig omhu for at vise sig for Gud og dyrke ham om sabbaten på en måde der viser respekt for Skaberen som har helliget og givet denne dag særlig hære. Alle som har respekt for sabbaten bør være rene på sin person, pæne i tøjet, for de skal vise sig for en nidkær Gud, som lægger mærke til alle tegn på manglende respekt. Gud krænkes ved urenhed og uorden. Der er personer som har ment det vil være forkert at bære andet i deres hænder end en solhat. Disse går til stærke yderligheder. Det kan ikke kaldes stolthed at bære en pæn, enkel, halm- eller silkehat. Hvis vor tro leves ud, vil den føre til at vi klæder os enkelt og er nidkær i gode gerninger så der vil lægges mærke til os. Men når vi mister smag for orden og pæne klæder forlader vi virkelig sandheden, for sandheden fornedrer aldrig men ophøjer. Ikke-troende ser på sabbatsholdere som fornedrede, og når enkelte mennesker forsømmer deres tøj, og er grove og rå i deres optræden, bestyrker deres indflydelse de vantroende, i deres konklusioner.    
 "Dem som bekender at være kristne i disse sidste dage som er i yderste fare, og ikke efterligner det ydmyge og selvfornægtende mønster, sætter sig selv i fjendens rækker. Han betragter dem som sine undersåtter, og de har en lige så vigtig betydning for Satan, som nogen af hans andre undersåtter, for de har et navn at efterleve og er døde. Andre tager dem som et eksempel, og ved at følge dem, mister de himlen, selvom de ville have undgået deres eksempel, hvis de ikke bekendte sig som kristne. Disse uhelliggjorte bekendere er ikke klar over deres tunge indflydelse. De gør kampen meget hårdere for dem som vil være Guds særlige folk. Paulus referer i Tit 2,15 til Guds folk som ser efter Kristi tilsynekomst. Han siger: "Tal sådan, og forman og tilrettevis, og gør det med eftertryk. Lad ingen ringeagte dig!" Idet vi bevidner at ikke følge verdens moder, skal vi stå model til undskyldninger og selvretfærdighed. Nogle efterligner andres eksempel. Bærer en søster krinoliner, er det forkert for hende at bære dem, hvis det er forkert for mig at bære dem. Børn viser et eksempel for andre børn, hvis forældre er sabbatsholdere. Bror A. er diakon i  menigheden. Hans børn bærer på krinoliner, og hvorfor skulle det være værre for mig at bære dem end det er for dem? Dem som kristendomsbekendere danner et eksempel, imod dem som vil være specielle, har et regnskab at aflægge. Jeg er ofte blevet spurgt: "Hvad mener du om krinoliner?" Jeg svarer at jeg har givet dig det lys som jeg har fået. Jeg fik vist at krinoliner er en skam, og at vi på ingen måde tager os af en mode der er på en så skændig måde. Jeg er ofte overrasket over at høre at "søster White siger det er ikke forkert at bære små krinoliner." lngen har nogen sinde hørt mig sige noget sådant. Efter at have fået vist det har set om krinoliner, vil intet anspore mig det mindste til at opmuntre nogen til at bære dem."    
 "En søster skriver: "Jeg kan ikke se forskellen små krinoliner og tunge robeskørter, som afdækker lige så meget som krinoliner, eller to eller tre tungt kiltede skørter, som bæres i stedet for krinoliner."    
Jeg er enig med søsteren at lægger vi krinoliner fra os, det er forkert at tage  tunge kiltskørter på så det ligner krinoliner så meget så muligt. Vi ved at det er skadeligt at bære tunge kiltskørter. Jeg indvilgede i at tunge kiltskørter og krinoliner er lige unødige. Ham der har formet os har aldrig planlagt at vi skal deformeres med krinoliner, eller noget der ser ud som dem. Det er verdens påhit og moder der har ledt Guds folk, og de vil ikke selv bevæge sig bort fra verdens moder og sæder. Når jeg studerer Guds ord, er jeg foruroliget for Israels Gud i disse sidste dage. De formanes til at fly al ugudelighed. Jeg frygter at Guds folk sover og så tilpassede verden at vi knapt nok kender dem, eller skelner mellem ham der tjener Gud, og ham der ikke gør det. Afstanden bliver større mellem Kristus og hans folk, og mindre mellem dem og verden. Skillemærkerne mellem Kristi bekende folk og verden er næsten forsvundet. De efterfølger de nationers afskyelighed som omgiver dem, ligesom det gamle Israel gjorde. Fra det som er blevet vist mig, er krinoliner en forhånelse. De er utilbørlige, og Guds folk fejler, hvis de i mindste grad følger efter eller giver denne skik opmærksomhed.    
Sabbatsholdere som bekender at være Guds udvalgt og særlige folk, bør aflægge sig krinoliner, og deres praksis og eksempel bør være en levende irettesættelse for dem der bærer dem. Nogle kan indvende det er behageligt. Jeg har rejst meget, og har set mange ubehageligheder ved at bære krinoliner, og dem som indvender det er sundt, bærer dem om vinteren, hvilket er skadeligere end kiltskørter. Når jeg rejser i vogne og er på holdepladser, ledes jeg ofte til at udbryde: Du altforbarmende, hvor er de røde i huden! Jeg har set store grupper sidde tæt i vognene, og for at lave plads, skulle krinolinerne trækkes op og sættes i en form som er usømmelig. Og i denne form blottes man ti gange mere når der bæres krinoliner, end hos dem som ikke har det,; og var det ikke for modens skyld, vil dem der udsætter sig usømmeligt blive hylet ud; men ærbarhed og anstændighed må ofres til modens gud. Gud vil ikke ynkes over dem som vil være slaver af mode. Men det er vel ikke helt galt at bære krinoliner, skulle der ikke være noget rigtigt i det? Lad moden ændre og der vil ikke længere tales om bekvemmelighed. Det er ethvert Guds barns pligt at spørge: Hvori er jeg udskilt fra verden? Lad dem lide nogle ubehageligheder og være på den sikre side. Hvilke kors bærer Guds folk på? De blander sig med verden, tager del i deres ånd og klæder, taler og handler som dem.    
 "Læs venligst 1.Tim 2,9.10: "Ligeledes vil jeg, at kvinder skal være ærbart og ikke prangende klædt, deres pynt skal ikke være kunstfærdige håropsætninger og guld eller perler eller dyrt tøj, men (som sømmer sig for gudsfrygt) gode gerninger."    
 "1. Pet. 3,3-5: "Jeres skønhed skal ikke være i det ydre, såsom flettet hår, guldsmykker eller smukke klæder,  men i hjertet, det skjulte menneske, med en sagtmodig og stille ånds uforgængelige skønhed, som er; meget værd i Guds øjne.  For det var sådan, de hellige kvinder, der håbede på Gud, i sin tid smykkede sig, idet de underordnede sig under deres mænd."    
Eksempelets magt er stor. Søster A drister sig til at bære krinoliner; søster B siger at det ikke er værere for hende at bære krinoliner end det er for søster A., og bære en lidt større krinoline. Søster C. efterligner søstrene A. og B.s eksempel,. Og bærer sine krinoliner lidt længere end A. og B., men alle mener deres krinoliner er små.    
 "Forældre som vil lære deres børn at det er ondt at følge verdens moder, har en vanskelig kamp. De møder udsagnet: "Mor, hvorfor bærer søsterne A. B. og C krinoliner; hvis det er forkert af mig, er det af dem." Hvad skal forældrene sige? De bør sætte et rigtige for deres børn, og selv om kristendomsbekenderes eksempel får børnene til at tro at deres forældre er for forsigtige og strenge i deres begrænsninger, vil Gud alligevel velsigne disse samvittighedsfulde forældres bestræbelser. Hvis forældrene ikke er faste i deres kurs, vil deres børn føres bort af strømmen, for Satan og hans onde engle arbejder på deres sind, og uhelligede kristendomsbekenderes eksempel er imod deres bestræbelser som gør overvindelsesarbejdet langt mere slidsomt for deres børn. Alligevel vil troende forældre, i deres tro på Gud og alvorlig bøn, presse på i denne vanskelige pligtens sti. Korsets vej er en fremad og opadgående vej. Og når vi rykke  fremad på denne, søger efter de ting der er oventil, får vi større og større afstand til de ting der tilhører jorden. Så længe verden og kødelige kristendomsbekendere presser nedad til døden, vil dem som bestiger bjerget være nød til at være ihærdige, ellers vil de falde ned på den brede vej."    
 "Verdens børn kaldes mørkets børn. De er forblindede af denne verdens gud, og ledes af ånden fra mørkets fyrste. De kan ikke have glæde af himmelske ting. Lysets børn har deres hengivenhed til ting oven til. De efterlader denne verdens ting bag sig. De opfylder befalingen: "Drag ud fra dem, og hold jer adskilt." Her er løftets betingelse: "Jeg vil tage imod jer." Kristus har fra begyndelsen af valgt sit folk ud af verden, og forlangt af dem at de skal udskille sig, og ikke have fællesskab med mørkets ufrugtbare gerninger. Hvis de elsker Gud og holder hans bud, vil de være langt fra at have venskab med verden, og elske dens fornøjelser. Der ingen sammenfald mellem Kristus og Belial."    
 "Profeten Ezra, og den jødiske menigheds tjenere, var forbavsede da stormændene kom til dem og sagde: "Folket Israel og præsterne og levitterne har ikke skilt sig ud fra folkene fra andre lande og deres afskyelige handlinger. . . . Og med alt det, der er kommet over os på grund af vore onde gerninger og vor store skyld, har du, vor Gud, skånet os mere, end vi har fortjent, og givet os disse overlevende her. Skulle vi så på ny overtræde dine bud ved at bringe os i familie med disse afskyelige folk? Ville du da ikke blive så vred på os, at du ville tilintetgøre os, så der ikke blev nogen overlevende tilbage? Herre, Israels Gud, du er retfærdig; vi er i dag tilbage som overlevende. Nu står vi foran dig i al vor skyld; ingen kan bestå for dit ansigt på grund af dette." Ez 9,1; 13-15."    
 "2. Krøn. 36,14-16: "Alle de ledende præster og overhovederne for folket blev mere og mere troløse og fulgte alle folkeslagenes afskyelige skikke. Herrens tempel, som han havde helliget i Jerusalem, gjorde de urent.  Herren, deres fædres Gud, sendte dem igen og igen advarsler gennem sine sendebud, fordi han ville skåne sit folk og sin bolig. Men de spottede Guds sendebud og lod hånt om hans ord og holdt hans profeter for nar, indtil Herren blev så vred på sit folk, at han ikke længere ville skåne det."    
 "3. Mos.18,26.27: "Men I skal holde mine love og mine retsregler og undlade at gøre nogen af disse vederstyggeligheder, det gælder både landets egne og de fremmede, der bor som gæst blandt jer; for alle disse vederstyggeligheder gjorde de, der var i landet før jer, så landet blev urent."    
 "5. Mos. 32,16-22: "De æggede hans vrede med fremmede guder og vakte hans trods med afskyelige ting. De ofrede til dæmoner, som ikke er guder, til guder, de ikke før havde kendt, nye guder, der lige var kommet til, jeres fædre kendte ikke til dem. Den klippe, der fødte dig, forsømte du, du glemte den Gud, der bragte dig til verden. Herren så det og forkastede dem, for hans sønner og døtre havde krænket ham. Han sagde: Jeg vil skjule mit ansigt for dem, jeg vil se, hvad der bliver af dem; de er en svigefuld slægt, børn man ikke kan stole på. De har ægget min vrede med noget, der ikke er Gud, vakt min trods med deres tomme guder. Derfor vil jeg ægge deres vrede med noget, der ikke er et folk, vække deres trods med et tåbeligt folk. Min vrede står i flammer, den brænder til dødsrigets dyb, fortærer jorden og dens afgrøde, antænder bjergenes grundvolde."    
 "Her læser vi de advarsler som Gud gav det gamle Israel. Det var ikke hans gode behag at de skulle strejfe så længe rundt i ørkenen, og han ville straks have bragt dem til det forjættede land, hvis de havde underlagt sig, og kunne lide at blive ledt af ham; og fordi de så ofte sårede ham i ørkenen, svor han i sin vrede at de ikke skulle gå ind til hans hvile, andet end to som fulgt ham helt og fuldt. Gud forlangte at hans folk skulle stole på ham alene. Han ønskede ikke at de skulle få hjælp fra dem, der ikke tjente ham. Læs venligst Ezra 4,1-4: "Men da Judas og Benjamins fjender hørte, at de, der havde været i landflygtighed, var ved at bygge Herren, Israels Gud, et tempel, henvendte de sig til Zerubbabel og til overhovederne for fædrenehusene og sagde til dem: "Lad os være med til at bygge, for vi dyrker jeres Gud ligesom I. Ham har vi ofret til, lige siden assyrerkongen Asserhaddon bragte os hertil." Men Zerubbabel, Jeshua og de øvrige overhoveder for Israels fædrenehuse svarede: "Vi skal ikke i fællesskab bygge vor Gud et hus; vi alene skal bygge for Herren, Israels Gud, sådan som kong Kyros, Persiens konge, har befalet os."  Men landets folk tog modet fra judæerne og skræmte dem fra at bygge. De bestak nogle rådgivere til at kuldkaste deres planer."    
 "Ezra 8,21-23: "Derpå lod jeg ved floden Ahava udråbe en faste; vi skulle ydmyge os for vor Gud og bede ham om god rejse for os og vores børn og alle vores ejendele. Jeg havde nemlig skammet mig for at anmode kongen om ryttere til at hjælpe os mod fjenden undervejs, for vi havde sagt til kongen: "Vor Guds hånd hviler beskyttende over alle, der søger ham; men hans mægtige vrede er over alle, der svigter ham." Vi fastede, og vi bad vor Gud om det, og han bønhørte os."    
Profeten og disse betragtede dem ikke som tilbedere af den sande Gud, og skønt de bekendte sig til venskab og ønskede at hjælpe ham, turde de ikke at forene sig med dem i noget med hans tilbedelse. Da de tog til Jerusalem for at bygge Guds tempel og genoprette hans tilbedelse, vil de ikke bede kongen om hjælp, til at hjælpe dem på vej, men ved faste og bøn søgte Herres hjælp. De troende at Gud ville forsvare og hjælpe sine tjenere i deres anstrengelse for at tjene ham. Alle tings skaber behøver ikke sine fjenders hjælp for at befæste sin tilbedelse. Han spørger ikke efter ondskabens offergaver, eller accepterer ofre fra dem som har andre guder frem for Herren.     
Vi hører ofte bemærkningen: I er for afvisende. Som et folk bør vi ofre alt for at frelse sjæle, eller lede dem til sandheden. Men forene sig med dem, elske de ting som de elsker, og have venskab med verden tør vi ikke, for så bliver vi fjender med Gud.    
Ved at læse følgende ser vi hvordan Gud har set på sit gamle Israel:    
 "Sal.135,4: "Herren har udvalgt sig Jakob, han har gjort Israel til sin ejendom."    
 "5. Mos.14,2: "For du er et folk, der er helliget Herren din Gud; dig har Herren udvalgt af alle folk på jorden som sit ejendomsfolk."    
 "5.Mos.7,6.7: "For du er et helligt folk for Herren din Gud; dig har Herren din Gud udvalgt af alle folk på jorden som sit ejendomsfolk. Det er ikke, fordi I er større end alle andre folk, at Herren fattede kærlighed til jer og udvalgte jer; for I er det mindste af alle folk."    
 "2.Mos.33,16 "Og hvordan kan man overhovedet vide, at jeg og dit folk har fundet nåde for dine øjne, medmindre du går med os, og jeg og dit folk bliver begunstiget frem for alle andre folk på jorden?"    
Hvor ofte har det gamle Israel ikke gjort oprør, og hvor ofte blev de ikke hjemsøgt af domme, og tusindevis slået ihjel fordi de ikke ville give agt på den Guds bud som havde valgt dem.    
I disse sidste dage er Guds Israel hele tiden i fare for at blande sig med verden og miste alle tegn på at de er Guds udvalgte folk. Læs Titus 2, 13-15 igen. Vi er kommet frem til de sidste dage, hvor Gud renser sig selv et særligt folk. Skal vi provokere Gud som det gamle Israel gjorde? Skal vi bringe hans vrede over os, ved at vi forlader Ham og blander os med verden, og følger de folks vederstykkeligheder, der er omkring os?    
Herren har sat det, der er gudfrygtigt for ham, til side; og denne helligelse til Gud og adskillelse fra verden erklæres tydeligt og udtrykkeligt i både det Gamle og det Nye Testamente. Der er en adskillelses mur som Herren selv har sat mellem verdens ting og de ting han har valgt ud af verden og helliget sig selv. Guds folks kald og karakter er særlig. Deres udsigter er særlige, og disse særheder adskiller dem fra alle folk. Alle Guds folk på jorden er et legeme, fra begyndelsen til enden af tiden. De har eet hoved der styrer og hersker legemet. De samme formaninger gælder Guds folk nu, at være ad skilt fra verden, ligesom det påhvilede det gamle Israel. Menighedens store hoved er ikke ændret. De kristnes erfaring i disse dage er ligesom det gamle Israels rejser. Læs venligst 1. Kor. X, især fra det 6. til det 15. vers.    
 ""Derved blev de advarende eksempler for os, for at vi ikke skal få lyst til det onde, sådan som de fik det. Bliv heller ikke afgudsdyrkere, sådan som nogle af dem blev det - som der står skrevet: "Folket satte sig ned og spiste og drak; og de rejste sig for at danse." . . . . Lad os heller ikke udæske Kristus, sådan som nogle af dem gjorde det, og de blev dræbt af slanger. Giv heller ikke ondt af jer, sådan som nogle af dem gjorde det, og de blev dræbt af dødsenglen. Alt dette skete med dem, for at de skulle være advarende eksempler, og det blev skrevet for at vejlede os, til hvem tidernes ende er nået. Derfor skal den, som tror, at han står, se til, at han ikke falder. De fristelser, der har mødt jer, er kun menneskelige. Og Gud er trofast; han vil ikke tillade, at I fristes over evne, men vil sammen med fristelsen også skabe udvej, så I ikke bukker under. Hold jer derfor fra afgudsdyrkelse, mine kære! Jeg taler til jer som forstandige mennesker. Døm selv om det, jeg siger."    
1.Joh.3,1 "Se, hvor stor kærlighed Faderen har vist os, at vi kaldes Guds børn, og vi er det! Derfor kender verden ikke os, fordi den ikke kender ham."    
 "1.Joh.2,15-17 "Elsk ikke verden og heller ikke det, som er i verden. Hvis nogen elsker verden, er Faderens kærlighed ikke i ham; for alt det, som er i verden, kødets lyst og øjnenes lyst og pral med jordisk gods, er ikke af Faderen, men af verden. Og verden og dens begær går til grunde, men den, der gør Guds vilje, bliver til evig tid."    
 "2.Pet.2,20 "Hvis mennesker gennem erkendelsen af vor Herre og frelser, Jesus Kristus, har gjort sig fri af verdens urenhed, men igen lader sig besnære og overvinde af den, er det sidste værre for dem end det første."    
 "Jak.4,4: "Ved I ikke, at venskab med verden er fjendskab med Gud? Den, der vil være ven med verden, står som en fjende af Gud."    
 "Jak.1,27: "En ren og ægte gudsdyrkelse er, for Gud, vor Fader, at tage sig af faderløse og enker i deres nød og bevare sig selv uplettet af verden."    
 "Tit.2,12-14 "Opdrager os til at sige nej til ugudelighed og verdslige lyster og leve besindigt og retskaffent og gudfrygtigt i denne verden, mens vi venter på, at vort salige håb skal opfyldes og vor store Gud og frelser, Jesus Kristus, komme til syne i herlighed. Han gav sig selv hen for os for at løskøbe os fra al slags lovløshed og skaffe sig et rent folk som sin ejendom."    
 "Rom.12,2: "Og tilpas jer ikke denne verden, men lad jer forvandle, ved at sindet fornyes, så I kan skønne, hvad der er Guds vilje: det gode, det som behager ham, det fuldkomne."    
 "Joh.17,14. 15. 17: "Jeg har givet dem dit ord; og verden har hadet dem, fordi de ikke er af verden, ligesom jeg ikke er af verden. Jeg beder ikke om, at du skal tage dem ud af verden, men at du vil bevare dem fra det onde. . . . Hellig dem i sandheden; dit ord er sandhed."    
 "Luk.6,22.23: "Salige er I, når mennesker hader jer, forstøder jer og håner jer og afskyr jeres navn som noget ondt for Menneskesønnens skyld. Fryd jer på den dag og spring højt af glæde, for se, jeres løn er stor i himlen; således behandlede deres fædre også profeterne."    
 "Joh. 15,16-19: "Det er ikke jer, der har udvalgt mig, men mig, der har udvalgt jer og sat jer til at gå ud og bære frugt og blive ved med at bære frugt, så Faderen kan give jer, hvad som helst I beder om i mit navn. Dette byder jeg jer, at I skal elske hinanden. Når verden hader jer, skal I vide, at den har hadet mig før jer. Var I af verden, ville verden elske jer som sit eget; nu er I ikke af verden, men jeg har udvalgt jer af verden, derfor hader verden jer."    
 "1. Joh. 4,4.5: "I er af Gud, kære børn, og I har overvundet dem, for han, som er i jer, er større end han, som er i verden. De er af verden, derfor taler de ud af verden, og verden lytter til dem."    
 "1.Joh.2,5.6: "Den, der holder fast ved hans ord, i ham er Guds kærlighed i sandhed fuldendt. Deraf ved vi, at vi er i ham.  Den, der siger, at han bliver i ham, skylder også selv at leve sådan, som han levede."    
 "1.Pet.2,9: "Men I er en udvalgt slægt, et kongeligt præsteskab, et helligt folk, et ejendomsfolk, for at I skal forkynde hans guddomsmagt, han som kaldte jer ud af mørket til sit underfulde lys."    
 "Idet vi læser Guds Ord, hvor tydeligt er det så ikke at Guds folk er specielt og udskilt fra den ikke-troende verden omkring dem. Vor position er interessant og farlig; når vi lever i de sidste dage, hvor vigtigt er det så at vi efterligner Kristi eksempel; og vandrer ligesom han vandrede. "Hvis nogen vil følge efter mig, så lad ham fornægte sig selv, og tage sit kors op og følge mig." Menneskers meninger og visdom må ikke vejlede os eller herske over os. De leder altid bort fra korset."    
Kristi tjenere har ikke deres hjem eller rigdomme her. Om de alle ville kunne forstå at det er kun fordi Herren regerer at vi har fået lov til at bo i fred og sikkerhed iblandt vore fjender. Det er ikke vort privilegium at kræve verdens særlige gunst. Vi må finde os i at være fattige og foragtede blandt mennesker som er, indtil krigen er til ende og sejren vundet. Kristi lemmer kaldes til at drage ud og skille sig ud af verdens venskab og ånd, og deres styrke og kraft består i at være udvalgte og antaget af Gud.    
 "Guds søn var arving til alle ting, og han fik lovet denne verdens rigers herredømme  og herlighed. Da han viste sig i denne verden, var det dog uden rigdom og glans. Verden forstod ikke hans union med Faderen; og hans guddommelige karakters storslåethed og herlighed blev skjult for dem. Han blev således "foragtet og forkastet af mennesker," og "regnede ham for en, der var ramt, slået og plaget af Gud."    
Ligesom Kristi medlemmer er, ligeså var han i denne verden. De er Guds sønner og Kristi medarvinger, og riget og herredømme  tilhører dem. Verden forstår ikke deres karakter og hellige kald. De erkender ikke at de er adopteret i Guds familie. Deres union og fællesskab med Faderen og Sønnen  er ikke tydeliggjort over for verden, og så længe de ser deres ydmyghed og skam, har de ikke udseende af hvad de er, eller hvad de skal være. De er fremmede. Verden kender dem ikke, og påskønner ikke de motiver som ansporer dem.    
Verden modnes til sin udslettelse. Gud kan kun bære over med vore synder lidt længere. De må drikke slurke af vredens bæger, ublandet med nåde. Dem som vil være Guds arvinger og Kristi medarvinger til evigt liv, vil skille sig ud. Ja, så særlige at Gud sætter sit mærke på dem som sine - helt sine. Tænk om Gud vil tage imod, ære og anerkende at folk, der er så sammenblandede med verden, at de kun udskiller sig fra verden ved navn? Læs Titus 2,13-15 igen. Snart vil det vides hvem er på Herres side, hvem som ikke skammer sig ved Jesus. Dem som ikke har moralsk mod til at tage samvittighedsfuldt stilling over for ikke-troende, og forlade verdens skikke og efterligne Kristi selvfornægtende liv, skammer sig ved ham, og elsker ikke hans eksempel. <p><i>Ellen G. White.</i>  

27 08 1861 Review and Herald Slaveri og krigen.    
Gud straffer denne nation for høj slaverikriminalitet. Han har nationens skæbne i sin hænder. Han vil straffe sydstaterne for slaveri synd, og Nord staterne for at bære så længe over med deres bedrageriske og listige indflydelse.    
Hele himlen ser med harme, mennesker, Guds arbejdsfolk, reduceret til degenrationens laveste dybder, og sat på niveau med dyr af deres medmennesker. Og bekendende efterfølgere af den kære frelser, som altid fik bevæget sin medfølelse, når han var vidne til menneskers ve, som engagerede sig i denne enorme og frygtelige synd, og omgang med slaver og menneskesjæle. Engle har skrevet det hele ned. Det står skrevet i en bog. Tårerne fra gudfrygtige bundne mænd og kvinder, af fædre, mødre og børn, brødre og søstre er alle opflasket i himlen. Pinsler, menneskers pinsler, føres fra sted til sted, og købes og sælges. Gud vil kun tilbageholde sin vrede lidt tid endnu. Hans vrede brænder imod denne nation, og især mod religiøse organer, som har santioneret og engaeret sig selv i denne forfærdelige forretning. En sådan uretfærdighed, en sådan modstand, med sådanne lidelser kan mange efterfølgere af den sagtmodige og ydmyge Jesus være vidne til hjerteløs ligegyldighed. Og mange af dem kan påføre sig selv hadefuld tilfredshed, alt dette er ubeskrivelige pinsler for dem selv, og alligevel tør de dyrke Gud. Det er en alvorlig hån og Satan jubler over det, og bebrejder Jesus og Hans engle med en sådan selvmodsigende, siger han med helvedes sejr: Sådan er Kristi efterfølgere!    
Disse bekendende kristne læser martyernes lidelser, tårer løber ned af deres kinder. De undres over om mennesker nogen sinde kan være så forhærdede at der udvises en så umenneskelig grusomhed mod deres medmennesker, medens de samtidig holder deres medmennesker i slaveri. Og dette er ikke det hele. De bryder naturens bånd der fra dag til dag knuger deres medmennesker. De kan påføre den mest  umenneskelige totur med ubarmhjertig grusomhed, som lige så godt kan sammenlignes med den grusomhed papisterne og hedningene udøvede over Kristi efterfølgere. Det vil være tåleligere for hedningene og papisterne under eksekveringen af Guds doms dag end for sådanne mennesker. Råbene og lidelserne fra de fortrykte har nået himlen, og englene står forbavset ved hårdhjertede, usigelige, forpinte mennesker i sin Skabers billede på grund af sine medmennesker. Disses navne står skrevet i blodet, tegnet over med striber og svømmer i forpinte og brændende lidelsestårer. Guds vrede vil ikke ophøre før han har fået lysets land til at drikke drag af Hans vredes bæger.    
Ved Roosevelt-konferensen, da brødre og søstre var samlet på den dag der er sat til side til ydmygelse, faste og bøn, sabbaten d. 3. august, hvilede Herrens Ånd over os, og jeg blev taget bort i et syn, og vist syndens slaveri.    
Slaveri har længe været en forbandelse for denne nation. Den overfladiske slavelov, var til for at presse alle ædle og generøse sympatifølelser ud af mennesker, som måtte komme op i hjertet for den fortrykte og lidende slave. Dette går direkte imod Kristi lære. Nu er Guds harme imod Nord staterne, da de i lang tid har tilladt slavemagten. Nord staternes synd for slaveri mod mennesker er stor. De har bestyrket sydstaterne i deres synd, og stadfæstet slaveriets omfang, og gjort en betydelig del for at bringe nationen ind i sine nuværende kvaler.    
Jeg fik vist at mange ikke erkender omfanget af omfanget af de onder der kommer over os. De har bildt sig selv ind at de nationale vanskeligheder snart vil stilne af, og forvirring og krig ender; men alle vil erkende at der er mere i sagen end man havde regnet med. Mange har ventet på at Nord staterne vil vinke med en vognstang, og stridighederne ophører.    
Jeg blev vist tilbage til det gamle Israel, der var i ægypternes trældom. Herren arbejdede ved Moses og Aron for at udfri Israels børn. Der blev udført mirakler for Farao for at overbevise ham, at de var særlig udsendte af Gud, og påbyde ham at lade Israel. Men Faraos hjerte var forhærdet imod Guds budbringere, og han bortforklarede de mirakler de udførte. Så fik ægypterne lov at mærke Guds domme. De blev hjemsøgt af plager. Medens de led under virkningen af de forskellige plager, indvilgede Farao i at lade israelitterne gå. Men lige så snart årsagen til deres lidelser var borte, var hans hjerte forhærdet. Hans mægtige mænd og rådgivere styrkede sig selv imod Gud og vovede at bortforklare plagerne med naturlige årsager. Den enkelte hjemsøgelse fra Gud var hårdere end den foregående,  alligevel ville de ikke lade Israels børn gå, før Herrens engel ihjelslog ægypternes førstefødte. Fra kongen på tronen, ned til den ydmygeste og laveste, var der gråd og knurren. Så begyndte Farao at lade Israel gå.  Efter at ægypterne havde begravet deres døde, gav Farao Israel lov til gå. Hans rådgivere og mægtige prøvede at veje op for deres smertelige tab. De ville ikke indrømme at hjemsøgelsen eller dommen var fra Gud, og de forfulgte Israels børn. Da Israelitterne så den ægyptiske hær følge efter, nogle på heste og nogle i vogne, og udstyret til krig, havde deres hjerter svigtet dem. Det Røde hav var foran, og ægypterhæren var bagved. De kunne ikke se nogen udvej at flygte ad. Et sejrsråb lød fra ægypterhæren, for at få Israel helt i deres magt. Israelitterne var stærkt forfærdede. Herren befalede Moses, at påbyde Israels børn at gå fremad, og løfte staven og række sin hånd over havet og dele det. Det gjorde han, og se, havet delte sig og Israels børn gik tørskoede over. Farao havde længe stået imod Gud, og forhærdet sit hjerte imod hans mægtige, forunderlige gerninger, så han i blindhed for ud på den sti havde beredt for sit folk på mirakuløs vis. Moses var igen blevet befalet at række sin hånd ud over havet: "Og havet vendte tilbage til sin styrke," og vandene dækkede ægypterhæren og de druknede.    
Dette sceneri blev vist for mig, som illustration på slaveriets selviske kærlighed, de desperate forbehold som Sydstaterne vil have for at bevare institutionen, og de frygtelige længder de vil gå ud i, før de opgiver. Slaveriets frygtelige system har reduceret og fornedret mennesker til dyrs niveau, og de fleste slave-mestre betragter dem som sådan. Deres samvittighed er blevet udtørret og forhærdet, ligesom Faraos var; og hvis de tvinges til at frigive deres slaver, er deres principper uændrede, og om muligt vil de få slaverne til at mærke deres undertrykkende kraft. For mig ser det nu umuligt ud at få afskaffet slaveriet. Gud alene kan vriste slaven fra hans desperate og ubarmhjertige undertrykker. Al den mishandling og grusomhed der udøves imod slaven er lige så foranderlig for slavesystemet opretholdere, hvad enten de kommer fra Sydstaterne eller Nordstaterne. Nordstaterne og sydstaterne blev præsenteret for mig. Nordstaterne har været bedragede med hensyn Sydstaterne. De er bedre forberedt for krig end det har været fremstillet. De fleste af deres mænd er ganske dygtige i hærtjeneste, nogle af dem har erfaring med kamp, andre erfaring fra almindelig sportsdyrkelse. I dette henseende har de nordstaternes respekt, men generelt har de ikke kraft til at holde ud, og det mod som nordstats-mændene har.    
Jeg havde et syn om det sidste ulykkelige slag i Manassas, Va. Det var en oprivende, gysende og pinefuld scene. Sydstatshæren havde alt på deres side, og var forberedt på en frygtelig kamp. Nordstatshæren gik frem i sejr, betvivlede ikke at de vil andet end sejre. Mange var dumdristige, og marcherede frimodigt frem, som sejren allerede var deres. Idet de nærmede sig slagmarken, var mange næsten sultne og trætte, og mangle forfriskninger. De forventede ikke så voldsom modstand. De for ind i slaget, og kæmpede bravt og desperat. Der var døde og døende på begge sider. Både Nordstaterne og Sydstaterne led hårdt. Sydstaternes mænd mærkede slaget, og ville have trukket sig en smugle tilbage. Nordstaternes mænd for frem, på trods af at deres undergang var meget stor. Netop der steg en engel ned og vinkede sin hånd bagud. Straks blev der forvirring i deres rækker. For nordstatsfolkene så det ud som om at deres hære trak sig tilbage, skønt det ikke var det der skete; og en hovedkulds tilbagetrækning gik i gang. Det virkede forunderligt for mig. Så blev det forklaret, at Gud havde denne nation i sin egen hånd, og ville ikke vinde flere sejre, end han havde forordnet, og ikke flere tab til nordstatsmændene end han i sin visdom fandt for godt, og straffe nordstatsmændene for deres synd. Og i dette slag havde nordstatshæren ført slaget lidt længere frem, i deres sult og udmattede tilstand, et langt større slag og udslettelse ventede dem, som ville have givet stor sejr for Sydstaterne. Gud ville ikke tillade dette, og sendte en engel til at sætte sig i mellem. Det pludselige tilbagefald for nordstatstropperne, var et mysterium for alle. De vidste ikke at Guds hånd var i denne sag.    
Udslettelsen af sydstatshæren var så stor at de ikke havde noget at prale af. Synet af døde, døende og sårede gav dem kun lidt mod for sejr. Denne ødelæggelse, der skete medens de havde den største fordel, og Nordstaterne den største ulempe, gjorde dem meget fortvivlede. De vidste at hvis Nordstaterne havde en lige så stor chance om de, så ville sejren være sikker for Nordstaterne. Deres eneste håb er indtage positioner, der er svære at nærme sig, og så har de formidable opstillinger sprede udslettelse over alt.    
Sydstaterne har styrket sig selv meget siden deres første oprør begyndte. Hvis de rette forhåndsregler er blevet taget af Nordstaterne, ville dette oprør være hurtigt knust. Men det som var lille først, og har vokset i styrke og antal indtil det er det mægtigste oprør. Andre nationer holder øje med denne nation, for hvilket jeg ikke er informeret om, og gør store forberedelser for noget skal ske.    
Den største bekymring er nu blandt vore nationale mænd. De er helt rådvilde. Mænd for slaveriet og forrædere er i deres midte, og så længe de bekender sig for at være for Unionen, har de en indflydelse på beslutningerne, nogle af dem endog til fordel for Sydstaterne.    
Jeg fik vist jordens beboere i den største forvirring. Der var krig, blodsudgydelse, mangler, afsavn, hungersnød og pest, og som disse ting var foruden, begyndte Guds folk at stille sig sammen, og kaste deres små vanskeligheder til side. Selvværdighed kontrollerede dem ikke længere. Dyb ydmyg tog dens sted. Lidelse, rådvildhed og afsavn, fik fornuften til genvinde sin trone, og lidenskabelige og ufornuftige mænd blev sunde, og handle med konduite og visdom.    
Min opmærksomhed blev da kaldt væk fra dette sceneri. Det virkede som om at der var en lille stund med fred. Jordens indbyggere blev igen præsenteret for mig, og alt var i den yderste forvirring i gen. Strid, krig og blodsudgydelse, med hungersnød og pest, hærgede over alt. Andre nationer var involveret i denne forvirring og krig. Krig var årsag til hungersnød. Mangel og blodsudgydelse var årsag til pest. Og så vil menneskers hjerter svigte dem af frygt, "og gru for det, som kommer over jorderige."    
Den ikke-troende verden vil snart have noget at tænke på, udover deres klæder og udseende; og idet deres sind rives væk fra disse ting, på grund af kvaler og forviklinger, har de intet at vende sig til. De er ikke håbets fanger, og vender sig derfor ikke til <i>"Fæstningen"</i>. Deres hjerter vil svigte dem af græmmelse og frygt. De har ikke gjort Gud til deres tilflugt, og han vil da ikke være deres grundvold, men vil le af deres ulykke, og håne når deres frygt kommer. De har foragte og trådt på Guds ords sandheder. De har føjet sig i overdådige klæder, og har brugt deres liv på munterhed og vellyst. De har sået til vinden, de må høste hvirvelvinden.    
I den sorgens og fortvivelsens stund nationerne har, vil der stadig være mange som ikke har givet sig selv helt til verdens fordærvende indflydelser og Satans tjeneste, som vil ydmyge sig selv for Gud, og vende sig til ham med hele deres hjerte og finde anerkendelse og tilgivelse. <br><i>Ellen G. White.</i>  

27 08 1861 Review and Herald Farlige tider    
Jeg fik vist at nogle var bange for at de skulle blive Babylon hvis de organiserede sig; men menighederne i central New York har været det fuldstændige Babylon, forvirring. Og hvis menighederne nu ikke er organiseret sådan at de kan gennemføre og gennemtvinge ordre, har de intet håb for fremtiden. De må spredes i småstykker. Tidligere læresætninger har givet splittelsens elementer næring. Der har været værnet om en ånd der holder øje og anklager, frem for at opbygge. Hvis Guds prædikanter i enstemmighed ville tage deres stilling og fastholde den med beslutsomhed, vil der være en enstemmig indflydelse iblandt Guds hjort. Adskillende forhindringer vil brydes i stykker. Hjerter vil flyde sammen og forene sig som to vanddråber. Så vil der være kraft og styrke i sabbatsholdernes rækker, langt mere vidtrækkende end vi har været vidne til før. Hjerterne hos Guds tjenere bedrøves når de mødes, idet de rejser fra menighed til menighed, og ser andre tjenende brødres modsatrettede indflydelse. Enkeltpersoner har stået parat til at modvirke ethvert skridt Guds folks går fremad. Dem som har vovet at gøre noget, bedrøves i deres hjerter og fortvivles af den manglende samstemmighed fra deres medarbejderes side. Vi lever i alvorlige tider. Satan og onde engle arbejder med mægtig kraft, og med verden på deres side for at hjælpe dem. Og bekendende sabbatsholdere, der hævder at tro den vigtige og højtidelige sandhed, forener deres kræfter med den kombinerede indflydelse for mørkets kræfter, for at bortlede og rive det ned som Gud har planlagt at bygge op. Deres indflydelse står anført som dem, der forhaler fremskridtets arbejde og reform blandt Guds folk.    
Diskussion om at organisere sig har åbenbaret en stor mangel på moralsk mod fra de prædikanters side som forkynder den nærværende sandhed. Nogle, som var overbevist om at organisering var det rette, stod ikke frimodigt frem og forsvarede det. De lader nogle få forstå at de foretrak det. Var dette alt hvad Gud forlangte af dem? Nej, han er ikke glad for deres feje tavshed, og manglende handling. De var bange for skam og modstand. De overvågede brødrene i almindelighed for at se hvordan deres pulsslag er før de står mandigt frem, for hvad de troede var det rette. Folk ventede på en røst der tale deres favorit prædikant i sandheden, og fordi de ikke kunne høre gensvar fra dem, besluttede de sig for at emnet for organisering var forkert. Derved vor nogle prædikanters indflydelse imod denne sag, medens de bekendte at være for. De var mange for at miste deres indflydelse. Nogle må bevæge sig her og tage ansvar, og vove sin indflydelse, og sådan som han blev vænnet til at kritisere og bebrejde, fik han lov til at bære det. Hans andre medarbejdere som står ved hans side og tager deres del af byrder, venter og ser hvordan det lykkes for ham at kæmpe kampen alene. Men Gud lægger mærke til hans pinsler, hans kvaler, hans tårer, hans modløshed og fortvivlelse, medens hans sind er bebyrdet til det yderste; og når han er ved at synke, løfter Gud ham op og peger ham hen til at hvile for den trætte, belønningen for den trofaste; og lægger atter de tunge byrder på hans skuldre. Jeg så at alle vil belønnes efter deres gerninger. Dem som undgår ansvar vil miste tab til sidst. Tidspunktet for prædikanter til at stå sammen, er når kampen bliver hård. <br><i>Ellen G. White.</i> - Grass River, St. Law. Co., N.Y., 16. aug., 1861.    
 "Krig løfter sin hjelm til sin pande, <br>O Gud, beskyt dit folk nu."    
En dag med hjerter aflæggelse-pine ligger foran os. Jeg fik vist at de udpegede vidnesbyrd skulle frembæres, og dem som vil komme frem og få Herrens hjælp, vil få hans velsignelse. Men sabbatsholdere har et arbejde at gøre. Jeg fik vist at Krinoliner var et smykke, og enhver sabbatsholders indflydelse bør irettesætte denne latterlige mode, som har været et tegn på syndighed. Jeg rejste mig fra et hus med dårligt rygte i Paris.    
Enkeltpersoner blev vist mig, som vil foragte undervisning, også hvis den kommer fra himlen, og de vil finde på en undskyldning for at undgå det tydeligste vidnesbyrd, og på trods af det givne lys, og det vidnesbyrd der er frembåret, vil de tage krinoliner på, fordi det er mode, og risikere konsekvenserne. <br><i>Ellen G. White.</i>  

27 08 1861 Review and Herald Organisering    
Jeg fik vist at nogle var bange for at de skulle blive Babylon hvis de organiserede sig; men menighederne i central New York har været det fuldstændige Babylon, forvirring. Og hvis menighederne nu ikke er organiseret sådan at de kan gennemføre og gennemtvinge ordre, har de intet håb for fremtiden. De må spredes i småstykker. Tidligere læresætninger har givet splittelsens elementer næring. Der har været værnet om en ånd der holder øje og anklager, frem for at opbygge. Hvis Guds prædikanter i enstemmighed ville tage deres stilling og fastholde den med beslutsomhed, vil der være en enstemmig indflydelse iblandt Guds hjort. Adskillende forhindringer vil brydes i stykker. Hjerter vil flyde sammen og forene sig som to vanddråber. Så vil der være kraft og styrke i sabbatsholdernes rækker, langt mere vidtrækkende end vi har været vidne til før. Hjerterne hos Guds tjenere bedrøves når de mødes, idet de rejser fra menighed til menighed, og ser andre tjenende brødres modsatrettede indflydelse. Enkeltpersoner har stået parat til at modvirke ethvert skridt Guds folks går fremad. Dem som har vovet at gøre noget, bedrøves i deres hjerter og fortvivles af den manglende samstemmighed fra deres medarbejderes side. Vi lever i alvorlige tider. Satan og onde engle arbejder med mægtig kraft, og med verden på deres side for at hjælpe dem. Og bekendende sabbatsholdere, der hævder at tro den vigtige og højtidelige sandhed, forener deres kræfter med den kombinerede indflydelse for mørkets kræfter, for at bortlede og rive det ned som Gud har planlagt at bygge op. Deres indflydelse står anført som dem, der forhaler fremskridtets arbejde og reform blandt Guds folk.    
Diskussion om at organisere sig har åbenbaret en stor mangel på moralsk mod fra de prædikanters side som forkynder den nærværende sandhed. Nogle, som var overbevist om at organisering var det rette, stod ikke frimodigt frem og forsvarede det. De lader nogle få forstå at de foretrak det. Var dette alt hvad Gud forlangte af dem? Nej, han er ikke glad for deres feje tavshed, og manglende handling. De var bange for skam og modstand. De overvågede brødrene i almindelighed for at se hvordan deres pulsslag er før de står mandigt frem, for hvad de troede var det rette. Folk ventede på en røst der tale deres favorit prædikant i sandheden, og fordi de ikke kunne høre gensvar fra dem, besluttede de sig for at emnet for organisering var forkert. Derved vor nogle prædikanters indflydelse imod denne sag, medens de bekendte at være for. De var mange for at miste deres indflydelse. Nogle må bevæge sig her og tage ansvar, og vove sin indflydelse, og sådan som han blev vænnet til at kritisere og bebrejde, fik han lov til at bære det. Hans andre medarbejdere som står ved hans side og tager deres del af byrder, venter og ser hvordan det lykkes for ham at kæmpe kampen alene. Men Gud lægger mærke til hans pinsler, hans kvaler, hans tårer, hans modløshed og fortvivlelse, medens hans sind er bebyrdet til det yderste; og når han er ved at synke, løfter Gud ham op og peger ham hen til at hvile for den trætte, belønningen for den trofaste; og lægger atter de tunge byrder på hans skuldre. Jeg så at alle vil belønnes efter deres gerninger. Dem som undgår ansvar vil miste tab til sidst. Tidspunktet for prædikanter til at stå sammen, er når kampen bliver hård. <br><i>Ellen G. White.</i> - Grass River, St. Law. Co., N.Y., 16. aug., 1861.  

19 11 1861 Review and Herald Vor opgave over for de fattige.    
Der er ofte stillet spørgsmål om vor opgave over for de fattige der griber det tredje budskab; og vi har længe selv været ivrige efter at vide hvordan  vi fører de fattige familiers sager med diskretion, som antager sabbaten. Men da jeg var i Roosevelt, N. Y., d. 3. Aug. 1861, fik jeg vist nogle ting om de fattige.    
Gud forlanger ikke at vore brødre tager vare på alle fattige familier som tager imod dette budskab. Skulle de dette, kunne budbringerne ikke inddrage nye marker, for fondsmidlerne vil udtømmes. Mange er fattige fra deres egen manglende flid og økonomisering, og de ved ikke hvordan midlerne bruges rigtigt. Hvis de fik hjælp vil det skade dem. Nogle vil altid være fattige. Hvis de skulle have de allerbedste fordele, ville deres situation ikke hjælpes. De er ikke så gode til at regne, og vil bruge alle de midler de kan opnå, om det er meget eller lidt. Nogle kender ikke til at fornægte sig selv og spare for at holde sig fri for gæld, og få lidt overskud i god tid. Hvis menigheden skulle hjælpe sådanne personer i stedet for at lade dem bero på deres egne ressorser, vil de skade sig selv i sidste ende; for de ser på menigheden, og forventer at modtage hjælp fra dem, og praktiserer ikke selvfornægtelse og sparsommelighed når der sørges så godt for dem. Og hvis de ikke altid får hjælp, så frister Satan dem, og de bliver skinsyge, og meget samvittighedsfuld for deres brødre, er bange for at de ikke helt gør deres pligt mod dem. Denne fejltagelse er på deres egen side. De er bedragede. De er ikke Herrens fattige.    
Undervisningen i Guds ord om at hjælpe de fattige, kommer på disse sager. Undervisningen i Guds ord er for de ulykkelige og forpinte. Gud har i sit forsyn forpinte enkeltpersoner at prøve og forsøger andre. Enker og syge er i menigheden for at vise menigheden en velsignelse. De er en del af de midler som Gud har valgt at udvikle Kristi bekendendes sande karakter med, og opøver de dyrebare karaktertræk, vor medfølende Genløser udviste.    
Mange som er singler, og kan knapt nok leve, vælger gifte sig og stifte familie, selvom de Ved at de ikke har noget at underholde med. Og være end dette, de har ingen familie styring. Hele deres handlemåde, i deres familie er mærket med deres slappe og løse levevaner. De har kun lidt kontrol over sig selv, er lidenskabelige, utålmodige og irritable. Disse griber Budskabet, og føler så at de er berettiget til hjælp fra deres mere velhavende brødre; og hvis deres forventninger ikke indfries, beklager de sig over menigheden og anklager dem for at ikke udleve deres tro. Hvem er det der lider i denne sag? Måtte Guds sag  blive undermineret, og rigdomme på de forskellige steder udtømt, for at tage sig af de fattige familier. Nej. Forældrene må lide. Generelt vil de ikke lide større mangel efter at de har antaget sabbaten end de gjorde før.    
 "Der er et onde iblandt nogle af de fattige som med sikkerhed vil vise deres ruin, medmindre de overvinder det. De har grebet sandheden med grove, rå og ukultiverede levevaner, og det tager nogen tid for dem at se og erkende deres grovhed, og at det ikke er i overensstemmelse med Kristi karakter. De ser på andre som er mere ordentlige og fine i deres stolthed, og du kan høre dem sige: "Sandheden bringer os alle ned på et ét niveau." Her tages der helt fejl i antagelsen at sandheden bringer modtageren ned. Den bringer ham op, forædler hans smag, helliger hans dømmekraft, og hvis den udleves udruster den ham hele tiden til hellige engles selskab i Guds stad. Sandheden er indrettet til at bringe os alle op på et højere niveau."    
Jo bedre er vi i stand til at gøre en pæn og ædelmodig handling over for deres fattigere brødre, og også give dem gode råd, og så lade dem udkæmpe livets kampe. Jeg fik vist at menigheden er pålagt de alvorligste pligter at have særlig omsorg for forladte enker, forældreløse og syge. <br><i>Ellen G. White. </i>  

26 11 1861 Review and Herald Vidnesbyrd til menigheden    
Da jeg var i Roosevelt, N.Y. d. 3. aug., blev Guds folks tilstand fremstillet for mig. Mange var ikke kommet frem til den standard der er sat op af vor Frelser. De er i en alamerende tilstand, ikke omhyggelig i at ransage fundamentet for deres håb, men er ligegyldig med deres tilstand og selvbedrageri. Jeg så at nogle har forladt Gud, og er forenet Med verdens ånd. Idet forskellige moder indføres, har den ene efter den anden bortfaldet deres standhaftighed, og har mistet særegenhed. At drage ud af verden og adskille sig, er at være på tværs. Lige så snart enkeltpersoner holder op med at føre krig imod verdens ånd, så er de Satans lette bytte. Vore anstrengelser er for svage til at modstå en indflydelse som fører os fra Gud, og som bringer os enhed med verden.    
Dem som adskiller sig fra Gud og mister deres åndelighed, falder ikke straks tilbage til den rigtige vildfarelsestilstand der kaldes lunkenhed. De tilpasser sig til verden lidt efter lidt. Idet dens indflydelse stjæler lidt efter lidt på dem, modstår de ikke, og fastholder de ikke krigen. Efter at have taget det første skridt til venskab med verden, følger mørket efter, og de er forberedt til det næste. For hvert skridt de tager i nedadgående retning, samler mørket sig omkring dem, indtil de er omgivet af det. Idet de tilpasser sig verden, mister de Guds Ånds forvandlende indflydelse. De erkender ikke deres distance fra Gud. De tror de selv har en god sag, fordi de bekender at tro sandheden. De bliver svagere og svagere, indtil Guds Ånd er trukket tilbage, og Gud påbyder sine engle: <i>Lad dem være!</i> Jesus udspyer dem af sin mund. Han har frembåret deres navne til sin Fader; han har gået i forbøn for dem, men han stopper med sine bønner. Deres navne er udslettede, og de er overladt sammen med verden. De indrømmer ingen forandringer. Deres bekendelse er den samme. Det har ikke været så tydeligt at det tilsyneladende rigtige ikke er blevet aflagt. De er blevet så optaget af verden, at da himlens lys blev trukket tilbage, savnede de det ikke.    
Sandheder er betroet i vor varetægt er mere hellig end er betroet nogen dødelige mennesker på jorden, alligevel har vi som et folk ikke været trofast over for det vi er betroet. Upålidelige sabbatsholdere er de værste fjender sandheden kan få. Hvis dem der bekender sig til sandheden ville udleve den, så vil Herren ophøje sit navn iblandt dem, og gøre kraftfuldt folk.    
Jordens beboere er overgivet til afgudsdyrkelse. De fylder deres harmes bæger. Moden er en tyran, og næsten alle er slaver under den. Når du rejser i vogne, dampskibe hvor du kommer, vil du se menneskekroppen pakket ind i overdådige dekoreringer og deformet med krinoliner. Ærbarhed er sjældent; det lader til at have forladt denne oplyste tidsalder. Sodoma og Gomorra vil  rejse sig i dommen og fordømme denne slægt, for hvis de var begunstiget med lys, som nu skinner på jordens indbyggere, ville de have angret for længe siden.    
 "Gud vil have et udskilt og særligt folk. Deres tro er særlig. De har en særlig udsigt, og hvis de ikke tager sig af den himmelske bevæggrund de har fået af tilstrækkelig værdi at få dem til at give afkald på verdens moder, nå Gud oprejser dem til at straffe jordens indbyggere for deres synd, må de gå tabt med dem. Læs venligst Es. 26, 21; Jakob 4,4: "Ved I ikke at venskab med verden er fjendskab med Gud." 1. Joh. 2, 15 "Elsk ikke verden, heller ikke ting der er i verden, faderens kærlighed er ikke i ham." Vi er kaldet i denne farefulde tid til at ophøje standard. Det har dannet spor i støvet. Verdens moder holder Guds folk i trældomsåg."    
Dem som virkelig har valgt Gud og himlen som deres del vil være specielle. Sandhedens helliggørende indflydelse har adskilt dem fra verden, og de vil få moralsk mod til at fremføre deres tro, og ved deres enkle klæder og hellige liv fordømme denne tids afgudsdyrkelse og ødsellhed. Bekendende sabbatsholdere som forsvarer at bære krinoliner og unødige smykker, uanset hvor stor deres bekendelse er, har sandheden ikke haft sin helliggørende på hjertet. De er ikke døde for verden. Når træerne dør falder bladene af. Der er ligeså stor forskel mellem en Kristi efterfølger og den verdslige, som mellem et træ med grønne blade og et dødt og bladløst træ. Sandheden udretter et arbejde for dem som modtager. Den får dem til at dø fra verden, og leve for Gud. Disse kan ikke få nok af at besmykke deres hoveder med blomster, så længe de har en sand fornemmelse af deres Genløsers lidelser på grund af deres synder. Hans hellige pande blev omkranset grusomme torne, som skadede hans hellige templer. Denne tanke burde være nok til at få enhver sand Jesu efterfølger til at fralægge sig alle unødige smykker som dekorerer deres kroppe.    
 "Nogle sabbatsholdere ønsker så alvorligt venskab med verden, at de lider mangel på følelser og arbejder elendigt for at følge Kristus. De ønsker Guds billigelse og også venskab med verden. Jeg så at disse visseligt ville miste himlen. De nyder ikke denne verden, derfor mister de begge. I  disse prøvelsens timer kan alle vælge livet om de vil. Deres frugter viser deres valg. For et liv i ydmyghed her, vil Gud give den rige belønning senere. Han vil ikke acceptere mindre end fuldstændig helligelse. Et skæbnesvangert bedrag er over mange menneskesind, også sabbatsholdere. De har ikke passet på og fulgt det lys Gud har givet dem, og er blevet bedraget fuldstændigt. Læs venligst Matt. 7, 21-23.  "Ikke enhver, som siger: Herre, Herre! til mig, skal komme ind i himmeriget, men kun den, der gør min himmelske faders vilje. Mange vil den dag sige til mig: Herre, Herre! Har vi ikke profeteret i dit navn, og har vi ikke uddrevet dæmoner i dit navn, og har vi ikke gjort mange mægtige gerninger i dit navn? Og da vil jeg sige dem, som det er: Jeg har aldrig kendt jer. Bort fra mig, I som begår lovbrud!"    
 "Sjæle vil komme frem på Guds hjemsøgelsesdag under et fuldstændigt bedrag. De har banet vejen for dem selv. De har ikke ladet bibelen sætte bånd på dem. De giver ikke agt på formaningen: "Derfor: "Drag bort fra dem, og skil jer ud, siger Herren, og rør ikke ved noget urent! Så vil jeg tage imod jer."    
 "Jeg fik vist at Gud ikke er slap når det gælder Hans løfter, hvis Hans folk vil adlyde Hans krav. Som lovet, er Han trofast. Betingelse for vor tilværelse med Gud, er at skille os selv ud fra verden. Jesu' og verdens efterfølgere kan ikke forenes. Læs venligst Johannes 17,14: "Jeg har givet dem dit ord; og verden har hadet dem, fordi de ikke er af verden, ligesom jeg ikke er af verden." Joh. 15, 18.19. "Når verden hader jer, skal I vide, at den har hadet mig før jer. Var I af verden, ville verden elske jer som sit eget; nu er I ikke af verden, men jeg har udvalgt jer af verden, derfor hader verden jer."    
 "Blandt nogle sabbatsholdere er der tilbøjelighed til at glæde sig over at de har sandheder som kan understøttes af Guds ord, og at den ikke-troende kan sige dette imod, og de hviler i tilfredshed. De rykker ikke frem i det guddommelige liv; deres tro gøres ikke fuldkommen i gerninger; de føler  ingen mangel på åndelighed, men praler over de har sandheden, og nogle gange forsvarer de den på en upassende måde. De føler sig rige og har meget gods, og har ikke brug for noget, og ved ikke at de er ynkværdige, og elendige, og fattige, og blinde og nøgne. Der er ikke noget der kan bedrage menneskesindet mere end det der får os til at tro at vi er på rette grund, og Gud accepterer vore gerninger, skønt vi ikke tilpasser os Hans vilje, og når vi går fejl af gudsfrygtens form ved den kraft og ånd som er deri, tror vi at vi ikke mangler noget skønt vi mangler alt. Læs venligst Jakob 1, 27. "En ren og ægte gudsdyrkelse er, for Gud, vor Fader, at tage sig af faderløse og enker i deres nød og bevare sig selv uplettet af verden."    
Hvilket arbejde er ikke foran os. Selvfornægtelse og korset blev vist mig som det eneste der hele tiden stod i vejen for livet. Kan vi vedholde en krig imod dette? Nåden er imod naturen, og hele selvets kraft er imod sejren. Kan vi tage korset op og bære det efter Jesus, og samtykke i at være ligesom ham der blev fristet på alle måder ligesom vi er, dog uden synd? Når vi udsættes for verdens fornøjelser, må vi straks fra sige os dem, og foretrække Guds gunst og Kristi kors frem for dette. Og på denne selvfornægtende måde skal vi vinde sejr, og til sidst vinde den evige herlighed. Den ikke-troende verden blev vist for mig, uvillig til at underlægge sig kravene og ordenen i Guds regering. De vil nægte lydighed mod hans vilje; de er i strid med deres Skaber, og deres ord og gerninger er imod principperne og lovene i hans regering. Derfor kan vi ikke nyde verdens venskab, og være i harmoni med det, og ikke blive fremmedgjorte over for Gud.    
 "Amos 9,9.10 blev vist for mig. "For se, jeg befaler, at Israels hus skal rystes blandt alle folkene, som man ryster en sigte, og ikke en sten slipper igennem.  Alle syndere i mit folk skal dø for sværdet, de som siger: "Os når ulykken ikke, den rammer os ikke."    
Guds folk vil blive testet og prøvet. Det tydelige og klare vidnesbyrd må spille en vigtig rolle i dette arbejde. Hvem er i stand til at stå og tale hele sandheden i disse mørke og farlige dage? Skarer af lærere profeterer behagelige ting. De ser ingen grund til at slå alarm over Guds bekendende folks nuværende tilstand. Folket sover, lærerne sover. De råber: "Fred, fred", og skaren, der hører det, tror på dem og slår sig til ro. Dette gør behovet for, at trofaste lærere giver det tydelige, trofaste vidnesbyrd, endnu større. Den nuværende tid er en rensningstid, en tid med strid og prøvelse. Israels hus bliver sigtet, ligesom korn bliver sigtet i en si. Avnerne må fjernes, og det vil kræve omhyggeligt arbejde at fjerne avnerne fra kornenes kerner. Guds skarpsindige øjne vil skelne den mindste partikel af avne, og dog vil han ikke lade den mindste kerne af korn falde til jorden. <br><i>Ellen G. White.</i>  

18 02 1862 Review and Herald Helligelse    
Sabbatsholdere vil forsøges og prøves. Der må gøres et grundigt og ransagende arbejde iblandt Guds folk. Hvor hurtigt glemmer vi ikke Gud og hans forunderlige gerninger, ligesom det gamle Israel gjorde, og gør oprør imod ham. Nogle ser på verden, og ønsker at følge dens moder, og tage del i dens fornøjelser på samme måde som Israels børn så tilbage til Ægypten, og fik lyst til de gode ting de nød der, som Gud valgte at holde bort fra dem for at prøve dem, og derved prøve deres troskab imod ham. Han ønskede at se om hans folk værdsatte hans tjeneste højere, og den frihed han så mirakuløst havde givet dem, end den føjelighed de havde nydt i Ægypten, da de var i fangenskab hos et tyrannisk og afguderisk folk.    
Enhver sand Jesu efterfølger vil have ofre at give. Gud vil forsøge dem, og prøve deres tros oprigtighed. Jeg er blevet vist at skovture, opvisninger, og andre forsamlinger i fornøjelsesøjemed, vil den sande Jesu efterfølger lægge fra sig. Der kan de ikke finde Jesus, ej heller den indflydelse der gør dem himmelsksindede, og øger deres vækst i nåden. Guds ord adlydes, leder os til at drage ud fra alle disse ting, og være udskilte. Verdens ting opsøges, og betragtes som beundringsværdige og nydelsesværdige af dem der ikke er korsets  helligede elskere, og ikke er en korsfæstet Jesu åndelige tilbedere.    
Der er rajgræs iblandt os, og det er derfor vi er så svage. Nogle holder sig hele tiden i verden. Deres syn og følelser harmoniserer meget bedre med verdens ånd end med Kristi selvfornægtende efterfølgere. Det er fuldstændig naturlig for dem at foretrække deres selskab, som har en enighedens ånd med dem selv. Og disse har ligeså så meget indflydelse iblandt Guds folk. De tager del Med dem, og har et navn iblandt dem, og der er en tekst for ikke-troende og svage og uhelligede i menigheden. Disse personer med to sindelag vil altid have indvendinger over for enkle og klart udpegede vidnesbyrd, som irettesætter enkeltpersoners fejl. I denne forædlingstid vil disse personer enten blive helt omvendte og helliget til at adlyde sandheden, eller også vil de overlades til verden, hvor de hører til, og modtage deres løn sammen med dem.    
På deres frugter skal I kende dem. Alle Kristi efterfølgere bærer frugt til hans ære. Deres liv bevidner at der er udrettet et godt arbejde I dem ved Guds Ånd, og deres liv er til hellighed. Det er ophøjet og rent. Dem som ikke bærer frugt, har ingen erfaring i Guds ting. De er ikke i vinen. Læs Johannes 15,4.5. Bliv i mig, og jeg bliver i jer. Ligesom en gren ikke kan bære frugt af sig selv, men kun når den bliver på vin træet, sådan kan I det heller ikke, hvis I ikke bliver i mig. Jeg er vin træet, I er grenene. Den, der bliver i mig, og jeg i ham, han bærer megen frugt; for skilt fra mig kan I slet intet gøre.    
 "Hvis vi ville være Jesu Kristi åndelige tilbedere må vi ofre alle afguder, og adlyde de fire første bud helt. Matt. 22,37.38. "Han sagde: "Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte og af hele din sjæl og af hele dit sind." Det er det største og det første bud."    
De fire første bud tillader ikke at vor hengivenhed adskilles fra Gud. Ingenting får heller ikke lov til at splitte, eller dele med hinanden, vor største fryd for Ham. Hvad som kan splitte kærligheden, og tage den højeste kærlighed til Gud bort fra sjælen, tager form af en afgud. Vore kødelige hjerter vil klynge sig til vore afguder, men vi kan ikke komme frem lægger dem bort; for de adskiller sig fra Gud. Kirkens store hoved har udvalgt sit folk ud af verden, og forlangt at de skal adskille sig. Han har planlagt at ånden og livet I Hans bud skal drage dem til ham selv, og adskille dem fra verdens elementer. At elske Gud og holde hans bud er langt fra at kunne elske verdens fornøjelser og venskab. Der er ingen samklang mellem Kristus og Belial. Guds folk kan trygt stole på Ham alene, og befare lydighedens vej uden frygt. <br><i> E. G. W.</i>  

18 02 1862 Review and Herald Frenologi, psykologi, mesmerisme og spiritualisme    
Der blev vist mig, at vi må beskyttes fra alle Sider og med Udholdenhed modstå Satans listige Angreb og Påfund. Han har forvandlet sig til en Lysets Engel og bedrager Tusinder, der tages til Fange. De drager store Fordele af Videnskaben om det menneskelige Sind. Han sniger sig som en Slange ubemærket ind i Sindet for at fordærve Guds Værk. Alle Kristi Mirakler og Gerninger gør han til Menneskeværk. Dersom Satan vilde rette et åbent og modigt Angreb på Kristenheden vilde det få den Kristne til i Nød og Fortvivlelse at søge Tilflugt ved Forløserens Fødder, og den stærke og mægtige Befrier vilde jage den dristige Modstander bort. Satan arbejder imidlertid idet han har forvandlet sig til en Lysets Engel på Sindet for at lokke det bort fra den eneste sikre og sande Vej. Læren om Psykologi og dyrisk Magnetisme har været de Kanaler, hvorigennem Satan er kommet mere direkte til denne Slægt og har bearbejdet den med den Kraft, som skulle karakterisere hans Værk ved Nådetidens Ophør.    
 "Læs 2 Tess 2,8-12. "Og da skal den lovløse åbenbares (ham skal Herren Jesus dræbe med et åndepust af sin mund og tilintetgøre ved sit synlige komme), og han skal komme i Satans kraft med al løgnens magt og tegn og undere og med al uretfærdighedens forførelse over for dem, der fortabes, fordi de ikke tog imod kærlighed til sandheden, så de kunne blive frelst. Derfor sender Gud over dem en vildførende magt, så de tror løgnen, for at de skal rammes af dommen, alle de, som ikke troede sandheden, men fandt behag i uretfærdigheden."    
Gennem de nævnte bevægelser har Satan ubemærket sneget sig ind og forledt tusinder til frafald. Han glæder sig over deres store udbredelse. Det er hans egne planer for at få adgang til hjerterne og påvirke dem. Og mens mennesker tror. at det ene menneske påvirker det andet på vidunderlig måde, arbejder Satan på at vinde indflydelse overalt. Idet disse bevægelsers tilhængere hæver dem til skyerne for de store gode gerninger, som de påstår at udføre. ophøjer de Satan selv, som arbejder med alle løgnens undere og uretfærdighedens forførelse.     
 "Englen sagde: "Læg nøje mærke til deres indflydelse. Kampen mellem Kristus og Satan er ikke til ende endnu." Disse bevægelser er en snedigt udtænkt indfaldsport for hans sataniske majestæt og vil til sidst ødelægge tusinders tro på, at Kristus er Messias, Guds Søn. "    
Jeg blev henvist til, hvorledes Guds kraft kom, til udtryk ved Moses, da Herren sendte ham til Farao. Satan så en anledning og var øjeblikkelig på pletten. Han vidste udmærket, at Moses var udvalgt af Herren til at udfri Israel fra trælle åget og at det er billede på Kristi første komme for at bryde Satans magt over den menneskelige familie og udfri den. Satan vidste også, at når Kristus kom, ville han udføre mægtige gerninger og mirakler for at verden kunne vide, at Faderen havde sendt Ham. Satan skælvede for Hans magt. Han lagde råd op med sine engle om at udføre planer, som skulle tjene to formål: I, at ødelægge det værk, som Gud udførte ved sin tjener Moses. Troldmændenes tegn ville række ned gennem tiderne og ødelægge manges tro på den mægtige gerning, som Kristus ville gøre ved sit komme til denne verden. Satan vidste, at den magt, han havde over mennesker. ville lide ved Kristi gerning. Det var ikke nogen menneskelig indflydelse over andres sind, som udvirkede disse mirakler hos Farao. Det var Guds kraft. Disse tegn og undere blev udført ved Moses for at overbevise Farao om, at den store JEG ER havde sendt Moses for at befale Farao at lade Israel gå for at tjene Herren.     
 "Farao befalede sine magikere at udføre deres kunster. De udførte også tegn og undere, for Satan virkede gennem dem. Dog viste Guds værk sig at være Satans overlegent. Troldmændene kunne ikke udføre alle de mirakler. Gud gjorde ved Moses. Troldmændenes stave blev til slanger, men Arons stav opslugte deres stave. Efter at troldmændene forgæves havde prøvet at fremkalde myg var de tvungne til selv overfor Farao at erkende: "Det er Guds finger." Gennem trolddom søgte Satan at forhærde Farao imod åbenbaringen af Guds kraft. Det var Satans plan at bringe Moses og Aron i tvivl om, at Gud stod bag deres forehavende og så ville troldmændene have fremgang. Satan ønskede ikke, at Israel skulle udfries af det ægyptiske slaveri, så de kunne tjene Herren. Da troldmændene ikke kunne efterligne miraklet med myggene, var de magtesløse. Gud tillod ikke Satan at gå længere og troldmændene kunne ikke redde sig selv fra plagerne. "Og koglerne kunne ikke holde stand over for Moses på grund af betændelsen, thi betændelsen angreb knoglerne såvel som andre ægyptere."    
Guds store magt afskar de kanaler, Satan arbejdede gennem idet selv disse måtte føle Hans vrede. Farao havde fået tilstrækkelige beviser til at tro, hvis han ville. Moses handlede i Guds kraft. Magikerne virkede ikke blot ved deres egen viden, men ved Djævelens kraft. Satan havde genialt udført sit bedrageriske værk ved at efterligne Guds gerninger.     
Idet vi nærmer os Tidens Afslutning, vil Menneskesindet blive mere letpåvirkeligt af Satans Påfund. Han lokker vildledte, dødelige Mennesker til at forklare Kristi Gerninger og Mirakler ud fra almindelige Grundsætninger. Satan har altid været ivrigt efter at efterligne Kristi Værk og styrke sin egen Magt og sine Krav. I Almindelighed gør han ikke dette åbenlyst og dristigt. Han er listig og ved, at den bedste Måde, hvorpå han kan gennemføre sine Planer, er ved at komme til de stakkels faldne i en Lysets Engels Skikkelse. Satan kom til Kristus i Ørkenen i en smuk ung Mands Skikkelse, der mere lignede en Konge end en falden Engel. Han kom med Skriften på sine Læber. Han sagde: Der står skrevet o.s.v. Vor lidende Frelser imødegår ham med Skriften idet han siger: Der står skrevet. Satan drager Fordel af Kristi svage og lidende Tilstand. Han påtog sig vor menneskelige Natur.    
 "Læs Matt 4,8-11. "Atter tager Djævelen Ham med sig op på et meget højt bjerg og viser Ham alle verdens riger og deres herlighed, og han siger til Ham" "Alt dette vil jeg give dig, hvis du vil kaste dig ned og tilbede mig:" Da siger Jesus til ham: "Vig bort, Satan! thi der står skrevet: "Du skal tilbede Herren din Gud og tjene Ham alene" Da forlader Djævelen Ham; og se, engle kom til Ham og tjente Ham."    
 "Her fremstiller Satan verden for Kristus i det mest tillokkende lys, idet han antyder, at Han ikke behøver at gennemgå så store lidelser for at opnå herredømme over verden. Satan vil opgive alle andre krav, blot Jesus vil tilbede ham. Satans utilfredshed begyndte med, at han ikke kunne være den største i Himmelen. Trods sin udmattede tilstand gav Jesus ikke et øjeblik efter for Satans fristelse, men viste sin autoritet ved at befale: "Vig bort!" Satans plan blev forpurret og han gav sig til at regne ud. hvordan han skulle nå sit mål ved at opnå den hyldest af menneskeheden, som var blevet ham nægtet i Himmelen og af Jesus på jorden. Hvis det var lykkedes at friste Jesus, ville frelses planen være slået fejl og den onde have haft held til at bringe håbløs elendighed over menneskeheden. Det, som ikke lykkedes for Satan, da han gik til Jesus, har han udført, idet han går til mennesket. "    
Dersom Satan kan bedrage og indhylle Menneskesindet i Tåge og lokke dødelige Væsener til at tro, at de i sig selv har en Kraft, hvormed de kan udføre store og gode Gerninger, vil de holde op med at stole på, at Gud vil gøre det for dem, som skal gøres, men som de mener, de selv besidder Magt til at gøre. De anerkender ikke en højere Magt. De giver ikke Gud den Ære, han kræver, og som vi skylder den store og ophøjede Majestæt. Satans Hensigt er således opnået. Han jubler over, at faldne Mennesker dumdristig ophøjer sig selv, ligesom han ophøjede sig i Himlen og derfor blev nedstyrtet. Han ved, at Menneskenes Undergang er lige så sikker som hans, dersom de ophøjer sig selv. Hans Forsøg på at friste Kristus i Ørkenen mislykkedes. Frelses planen er blevet gennemført. Der er blevet betalt en høj Pris for Menneskenes Forløsning. Og nu prøver Satan på at rive Grundlaget for den Kristnes Håb bort og leder Menneskenes Sind i en sådan Retning, at de ikke kan blive hjulpne eller frelste ved det store Offer, der bliver tilbudt. Med Uretfærdighedens Bedrag lokker han faldne Mennesker til at tro, at de godt kan klare sig uden en Forsoning, at de ikke behøver at være afhængige af en korsfæstet og opstanden Frelser, at Menneskenes egne Fortjenester vil berettige dem til Guds Gunst og dernæst ødelægger han Menneskene.     
Satan ved, at dersom han kan få ødelagt den Bog, Bibelen, der stempler ham som det, han er, så er han sikker. Han får Menneskesindet til at fæste sig ved den Vildfarelse, at der ikke er nogen personlig Djævel til, og de, som tror dette, gør intet Forsøg på at modstå eller kæmpe imod det, som ikke eksisterer, og stakkels forblindede, dødelige Mennesker antager til sidst denne Grundsætning: Alt er godt og vel, sådan som det er. De anerkender ingen Regler som Rettesnor for deres Vandel. Satan forleder mange til at tro at Bøn til Gud er værdiløs og kun en Formssag. Han ved meget godt, hvor nødvendig Eftertanke og Bøn er for at Guds Efterfølgere kan være vågne og i Stand til at modstå hans List og Bedragerier. Satans Opfindelser vil lede Sindet bort fra disse vigtige Andagtsøvelser, så at Sjælen ikke skal klynge sig til den Almægtige for at få Hjælp og modtage Styrke fra ham til at modstå Satans Angreb.    
 "Jeg blev henvist til de inderlige virkningsfulde bønner, som blev opsendt af Guds folk fordom. "Elias var et menneske underkastet de samme fristelser som vi, og han bad alvorligt." Daniel bad til Gud tre gange daglig. Satan bliver oprørt, når der bedes inderligt, for han ved, at han vil lide tab. Daniel blev ophøjet over andre ledere, fordi der var en ypperlig ånd i ham. De faldne engle frygtede, at hans indflydelse ville svække deres kontrol med Babylons fyrster, for Daniel stod over dem. De onde engle ophidsede fyrsternes misundelse og de begyndte at iagttage ham kritisk for at finde noget, de kunne anklage ham for hos kongen men de fandt intet. Så søgte Satans agenter at bruge Daniels trofasthed mod Gud til at ødelægge ham. Onde engle lagde planerne for dem og de udførte dem villigt. Kongen var uvidende om de listige intriger mod Daniel."    
"Skønt Daniel kender kongens befaling, bøjer han sig stadig for Herren "for åbne vinduer". Han anser bøn til Gud for at være af så stor vigtighed, at han hellere vil ofre sit liv end opgive den. Og på grund af sin tilbedelse af Gud blev han kastet i løvekulen. Så langt lykkedes de onde engles plan. Men Daniel fortsatte at bede, selv i løvekulen. Blev han opslugt? Glemte Gud ham? Nej, Nej! Den almægtige Hersker over Himmelens hær sendte en engel for at lukke de sultne løvers mund, så de ikke skulle skade den bedende og alt var fred på det forfærdelige sted. Kongen så Daniels frelse og lod ham drage op med hæder. Satan og hans engle blev slået og var rasende. De agenter, Satan havde brugt. blev dømt til at dø på den samme frygtelige måde, som de havde tiltænkt Daniel. Troens bøn er den kristnes største styrke og vil altid sejre over Satan. Derfor vil han have os til at tro. at vi ikke behøver at bede. Han afskyr Jesu navn og når vi alvorligt beder Ham om hjælp. bliver Satans hær skrækslagen. "    
Det er i Overensstemmelse med hans Plan, at vi skal forsømme Bønnen, thi da er vi mere letmodtagelige for hans bedrageriske Undere. Det, som det ikke lykkedes Satan at få gennemført ved at friste Kristus opnår han nu, idet han kommer med sine bedrageriske Fristelser til Menneskene. Til Tider kommer han i et smukt, ungt Menneskes Skikkelse eller som en nydelig Skygge. Han udfører Mirakler og bliver tilbedt af de bedragne dødelige Mennesker som en Velgører for Menneskeslægten. Frenologi og mesmerisme bliver højt anset. De er gode på deres plads, men Satan bruger dem som sine mest virkningsfulde midler til at ødelægge sjæle. Troen på Guds Ord, som afslører Satan, nedbrydes hos tusinder og Satans list og bedrag modtages som sendt fra Himmelen. Således opnår Satan den tilbedelse han tørster efter. Tusinder søger forbindelse med og modtager vejledning fra denne dæmongud og handler efter hans undervisning. Og aldrig har verden været så fordærvet som netop nu. når den tror sig velsignet af frenologi og dyrisk magnetisme. Netop disse kanaler bruger Satan til at nedbryde moralen og bane vej for spiritisme.     
 "Jeg blev henvist til Skriften, som taler specielt om moderne spiritisme. "Tag jer i agt, at ikke nogen skal fange jer ved verdslig visdom og tomt bedrag, som støtter sig på menneskers overlevering og verdens magter, ikke på Kristus." Kol 2,8 Det blev vist mig at tusinder havde mistet deres tro ved at antage den filosofi, som ligger til grund for frenologi og mesmerisme. Hvis et menneske begynder at tænke i disse baner, vil det næsten helt sikkert miste balancen og være åbent for en ond ånds indflydelse. "Tomt bedrag" opfylder sindet. Man tror sig i stand til i egen kraft at udføre store gerninger og mener ikke at behøve en højere magt. Tro og principper bliver efter "verdslig visdom og tomt bedrag" ikke efter Kristus. Jesus har ikke lært dem denne tænkemåde. Der findes intet sådant i Hans undervisning. Han henviste ikke stakkels dødelige til en kraft, de besad i sig selv. Han ledte altid deres tanker til Himmelens og jordens Skaber som kilden til deres styrke og visdom."    
"En særlig advarsel er givet i Kol 2,18. "Lad jer ikke frakende sejrsprisen af nogen, hvis lyst står til engledyrkelse, og som fordyber sig i, hvad han har set i syner, uden grund opblæst af sit kødelige sind." Spiritismens fortalere vil på en besnærende måde søge at bedrage dig, og hvis du lytter til deres fabler, vil du blive bedraget af retfærdighedens fjende og til sidst miste livet. Når ærkebedragerens fortryllelse først har fængslet dig, er du forgiftet af dens dødelige indflydelse vil ødelægge din tro på, at Jesus er Guds Søn, og du vil ophøre med at stole på Hans offer. De, som lader sig bedrage på egne gerninger, ydmyger sig frivilligt og er endog villige til at bringe store ofre og fylde sine tanker med det værste nonsens, idet de modtager de mest urimelige ideer gennem dem, som de tror er deres afdøde venner. Satan har i den grad forblindet deres øjne og fordærvet deres dømmekraft. at de ikke fatter bedraget. De følger den vejledning, som foregives af være fra deres afdøde venner, som nu er engle på et højere stadie."    
 "Satan har valgt det mest tillokkende bedrag for at skaffe sig adgang til mennesker, som har mistet deres kære. Onde engle påtager sig de afdødes skikkelse, beretter hændelser fra deres liv og gør ting, som de plejer at gøre. På denne måde forleder de, de afdødes slægtninge til at tro, at deres kære er engle, som værner dem og meddeler sig til dem. Hvad de siger, har større indflydelse på dem end Guds Ord. Disse onde engle. som udgiver sig for afdøde venner vil enten helt forkaste Guds Ord som fabler eller, hvis det tjener deres hensigt bedre, vælge vigtige emner, som vidner om Kristus og viser vejen til Himmelen og fordreje Guds Ords enkle udtalelser, så de passer til deres egen fordærvede natur, og således få sjæle til at gå fortabt. Ved opmærksom læsning af Guds Ord. kan enhver blive overbevist om, at dette er et ødelæggende bedrag. Skriften siger os direkte, at "de døde ved intet". Thi de levende ved dog, at de skal dø, men de døde ved ingenting, og løn har de ikke mere i vente: thi mindet om dem slettes ud. Både deres kærlighed og deres had og deres misundelse er for længst borte og de får ingen sinde mere lod og del i noget af det, som sker under solen." Præd. 9,5-6. "    
 "Bedragne mennesker tilbeder onde engle i den tro, at det er deres afdøde venners ånder. Guds Ord erklærer udtrykkeligt, at "de døde har  ingen lod og del i noget af det, som sker under solen." Spiritisterne siger, at de døde ved alt, hvad der sker under solen, at de har forbindelse med deres venner på jorden, giver værdifulde oplysninger og udfører mirakler. "De døde priser ej Herren, ingen af dem, der steg ned i det tavse " Sl 115,17. Det er blevet vist mig, at Satan i en lysets engels skikkelse virker med hele uretfærdighedens bedrag. Han som kunne tage Guds Søn, der var blevet gjort lidt ringere end englene. og sætte Ham på templets tinde og tage Ham op på et såre højt bjerg for at vise Ham verdens riger, kan udøve sin magt på den menneskelige familie, som står langt under Guds Søn i styrke og visdom. I denne degenererede slægt har Satan magt over mennesker. som vover sig ind på hans område. Han bruger denne magt på en uhyggelig måde. Jeg blev gjort opmærksom på ordene: "fordyber sig i, hvad han har set i syner, uden grund opblæst af sit kødelige sind" Det blev vist mig, at nogle indlader sig med Djævelen for at tilfredsstille sin nysgerrighed. De tror ikke virkelig på spiritisme og vil afvise tanken om at være medium med rædsel. Alligevel vover de at stille sig selv, hvor Satan kan udøve sin magt over dem. Det er ikke deres mening. virkelig at gå ind i dette arbejde. men de ved ikke, hvad de gør. Den magtfulde ødelægger anser dem for sit lovlige bytte og vil udøve sin magt over dem, endog imod deres vilje. Når de ønsker at være herre over sig selv, kan de ikke. De har overgivet deres sind til Satan, og han holder dem fangne og vil ikke opgive sit bytte. Kun Guds magt kan befri den fangne som svar på Hans trofaste efterfølgeres alvorlige bøn. "    
"Vor eneste sikkerhed er at søge alvorligt efter sandheden som den er åbenbaret i Guds Ord. Sabbatspørgsmålet, at mennesket ikke er udødeligt og Jesu vidnesbyrd er de store sandheder, som det er af vigtighed at forstå, og de vil være et anker, som vil holde i disse farlige tider. Men de fleste foragter Guds Ords sandheder og foretrækker fabler. "Derfor sender Gud over dem en vildførende magt, så de tror løgnen, for at de skal rammes af domme, alle de, som ikke tror sandheden, men fandt behag i uretfærdigheden". "    
 "De mest tøjlesløse og fordærvede mennesker bliver groft smigret af disse sataniske ånder, som de mener er deres afdøde venners ånder, og de bliver "opblæst i deres kødelige sind og som ikke holder fast ved hovedet nemlig Ham, ud af hvem hele legemet vokser Guds vækst, medens det hjælpes og sammenholdes ved sine bindeled og bånd." Kol 2,19. De fornægter Ham, som giver hele legemet sin styrke, så hvert medlem bliver styrket i Gud. "    
 "Legemets lemmer styres af hovedet. Spiritister tilsidesætter hovedet og mener, at hvert lem skal handle på egen hånd og at de ved en naturlov vil blive ført frem til fuldkommenhed uden hovedet. "Jeg er det sande vintræ og min Fader er vingårdsmanden. Hver gren på mig, som ikke bærer frugt, den tager Han bort. og hver, som bærer frugt, den renser Han for at den skal bære mere frugt. I er alle rene på grund af det ord, som jeg har talt til jer. Bliv i mig, så bliver jeg også i jer. Ligesom grenen ikke kan bære frugt af sig selv, men kun, hvis den bliver på vintræet, således kan I heller ikke, uden I bliver i mig. Jeg er vin træet. I er grenene. Den, som bliver i mig og jeg i ham, han bærer megen frugt; thi skilt fra mig kan I slet intet gøre. Hvis nogen ikke bliver i mig, kastes han ud som en grøn og visner; man samler dem og kaster dem i ilden. og de brændes." Joh 15,1-6. "    
"Kristus er kilden til vor styrke. Han er vintræet. vi er grenene. Vi må modtage næring fra det levende vintræ. Berøvet styrken og næringen fra vintræet er vi som lemmer på et legeme uden hovedet og netop i den stilling, som Satan ønsker for da kan han kontrollere disse lemmer efter forgodtbefindende. Han arbejder "med al uretfærdighedens forførelse over for dem, der fortabes, fordi de ikke tog imod kærlighed til sandheden, så de kunne blive frelst. Derfor sender Gud over dem en vildførende magt, så de tror løgnen." Spiritismen er en løgn. Den forebygger på den store oprindelige løgn: "Du skal ingenlunde dø." Tusinder fornægter hovedet, og medlemmerne handler uden at ledes af Jesus. Resultatet er, at en anden leder legemet. Satan har det i sin magt. "    
Der blev vist mig, at Satan ikke kan kontrollere Menneskenes Sind, medmindre de giver efter for hans Påvirkning. De, som afviger fra Rettens Vej, er nu i stor Fare. De adskiller sig fra. Gud og fra Guds Engles Beskæmmelse, og Satan der altid er rede til at ødelægge Sjælene, fremkommer med sine Bedrag for sådanne Mennesker, og de er da i den største Livsfare. Dersom de ser dette og prøver på at modstå Mørkets Magter og at frigøre sig for Satans Snarer, bliver det ikke nogen let Sag. De har vovet sig ud på Satans Grund, og han gør Krav på dem. Han tøver ikke med at opbyde alle sine Kræfter og kalde sine onde Hærskare til Hjælp for at kunne få revet blot et eneste menneskeligt Væsen ud af Kristi Hånd. De, der har lokket Djævelen til at friste sig, må gøre fortvivlede Anstrengelser for at kunne frigøre sig fra hans Magt. Når de begynder at arbejde herpå, vil Guds Engle, som de har bedrøvet, komme dem til Hjælp. Satan og hans Engle er ikke villige til at give Slip på deres Bytte. De strider og kæmper med de hellige Engle, og Kampen er heftig. Dersom de, der har fejlet, vedbliver med at bede om Hjælp og i største Ydmyghed bekender deres Fejl, vil Engle, som er fremragende i Styrke, få Overhånd og rive dem bort fra de onde Engles Magt.    
Da Forhænget blev fjernet, og vor Tids Fordærvelse blev vist mig, gjorde det mit Hjerte ondt, og jeg var en Besvimelse nær. Jeg så, at Jordens Beboere var ved at fylde deres Ugudeligheds Bægers Mål. Guds Vrede er vakt og vil ikke mere blive formildet, før Synderne på Jorden er ødelagte.     
Satan er Kristi personlige Fjende. Han er Ophavet til og Lederen af enhver Art af Oprør i Himmelen og på Jorden. Hans Vrede tiltager, og vi forstår ikke, hvilken Magt, han besidder. Dersom vore Øjne kunde blive åbnet til at se de faldne Engle arbejde med dem, som mener, at alt er godt, og føler sig sikre, vilde vi ikke være så rolige. Onde Engle er efter os til enhver Tid, Vi undres ikke over, at onde Mennesker står rede til at handle efter Satans Anvisning; men når vore Sind er ubeskyttede over for Satans usynlige Repræsentanter, vil de vinde nyt Terræn og vil udføre Undergerninger og Mirakler for vort Åsyn. Er vi da beredte til at modstå dem ved Hjælp af Guds Ord, det eneste Våben, vi med Fordel kan bruge? Nogle vil blive fristet til at antage disse Mirakler som fra Gud. De syge vil blive helbredet for vore Øjne. Undergerninger vil blive udført. Er vi i Stand til at bestå i Prøvens Stund, når Satans løgnagtige Undere vil vise sig i langt større Grad? Mon ikke mange Sjæle vil blive besnærede og overvundne? Vildfarelser og et Frafald fra Guds tydelige Forskrifter og Bud samt Lysten til at lytte til Fabler bereder Sindene for Satans løgnagtige Undere. Vi må nu alle prøve på at ruste os til den Kamp, i hvilken vi snart skal tage Del. Troen på Guds Ord, studeret i inderlig Bøn og anvendt på rette Måde, vil blive vort Skjold mod Satans Magt og vil gøre os til Sejrvindere ved Kristi Blod.  

22 04 1862 Review and Herald Vidnesbyrd for menigheden.    
 "Jeg er blevet vist den høje og ansvarsbetyngede position som Guds folk bør besidde. De er jordens salt og verdens lys, og må vandre ligesom Kristus vandrede. De vil gennemgå megen trængsel. Nu er det tid for krigsførelse og trængsler. Vor frelser siger i Åb. 3, 21: "Den, der sejrer, vil jeg give sæde hos mig på min trone, ligesom jeg har sejret og har taget sæde hos min fader på hans trone." lønnen gives ikke til alle som bekender at være Kristi efterfølgere, men til dem der overvinder, ligesom Han overvandt. Vi må studere Kristi liv og lære hvad det vil sige at vedkende sig Ham over for verden. Ingen kan bekende Kristus medmindre Kristi sindelag og ånd er i Ham. Åndens frugt tilkendegives i det ydre, og disse er en Kristi bekendelse."    
For at bekende Kristus må vi have Kristus at bekende os til. Ingen kan rigtigt bekende sig til Kristus hvis Kristi sindelag og ånd ikke lever i ham. Hvis en formel gudsfrygt, eller en anerkendelse af sandheden, altid var en Kristi bekendelse, kunne vi sige: Bred er den vej der leder til liv, og <i>mange</i> af dem finder den. Vi må forstå hvad det vil sige at bekende Kristus, og hvori vi fornægter ham. Det er muligt at bekende Kristus med vore læber, og dog fornægte Ham i vore gerninger. Hvis vi nar aflagt alt for Kristi skyld, skal vi udvise ydmyghed i vore liv, vor omgang vil være himmelsk, vor optræden pletfri. Sandhedens kraftfulde og rensende indflydelse på sjælen, og Kristi karakter eksemplificeret i livet, er en Kristi bekendelse. Hvis det evige livs ord sås i vore hjerter, er frugten retfærdighed og fred. Vi kan fornægte Kristus i vore liv ved at elske magelighed, elske selvet, spøge og skæmte, og søge verdens ære. Vi kan fornægte ham i vort ydre udseende, ved et stolt udseende, eller kostelig klædning, eller ved at tilpasse sig verden. Vi kan ikke udvise Kristi liv i vor karakter, eller sandhedens helliggørende indflydelse ved at hele tiden være på vagt og være udholdende og næsten uophørlig i bøn.    
Jeg fik vist at mange driver Kristus fra deres familier ved en utålmodig og lidenskabelig ånd. Disse har noget at overvinde i denne henseende. Menneskefamilien blev præsenteret for mig, svækket. Enhver generation er blevet svagere; og sygdom af enhver slags hjemsøger menneskefamilien. Tusindvis stakkels dødelige mennesker må trækkes med en forfærdelig tilværelse. Nogle med deformerede sygelige legemer, nedbrudte nerver, og nedtrykte sind. Satans kraft over menneskefamilien øges. Hvis Herren ikke snart kommer og ødelægger hans kraft, vil jorden snart affolkes.    
Jeg fik vist at Satans kraft udøves særligt over Guds folk. Jeg fik vist mange i en tvivlsom tilstand. Kroppens svagheder blev vist mig. En listig og kraftfuld fjende ledsager vore skridt, og bruger sin styrke og dygtighed til at vende os bort fra den rigtige vej. Og det er for ofte tilfældet at Guds folk ikke er på deres vagt; og er derfor uvidende om hans bedrag. Han virker ved midler som skjuler ham bedst for vore øjne. Og han vinder ofte sit formål.    
Brødre har engageret sig i patentrettigheder og andre engagementer, og har påvirket andre til at involvere sig, som ikke kan klare forviklingerne og bekymringerne ved sådanne forretninger. Deres bekymring og overbelastning af sindet påvirker alvorligt deres allerede sygelige legemer, og de bliver da fortvivlet, som øges til at opgive håbet. De mister al tillid til sig selv, og tror at Gud har forladt dem, og de tør ikke tro at Gud vil være barmhjertig imod dem. Disse stakkels sjæle vil ikke overlades til Satans kontrol. De vil bane deres vej gennem mørket, og deres skælvende tro vil igen fæstne sig til Guds løfter, og han vil udfri dem, og vende deres sorg og knurren til fred og glæde. Men disse, fik jeg vist, må lære af det de lider under, at lade patentrettigheder og disse forskellige engagementer være. De bør ikke lide under at deres brødre lokker dem ind i sådanne foretagender, for deres forventninger vi ikke indrømmes, og så kastes de ud på fjendens slagmark, uden advarsel om konflikten. De midler som blev vist mig bør lægges i Guds skatkammer, til Hans sags fremme, som er gået mere end tabt, ved investering i nogle af disse moderne goder. Dem som bekender sig til sandheden, og føler sig fri til at engagere sig i disse patentrettigheder og foretagender, bør ikke gå ud blandt deres brødre og gøre dette til deres operationsområde, gå blandt ikke-troende. Lad ikke jeres navn og bekendelse som adventist lokke jeres brødre, som ønsker at hellige deres midler til Gud. Men gå ud i verden, og lad den klasse investere deres midler, som ikke bekymrer sig for Guds sags fremme.    
 "Jeg fik vist nødvendigheden at åbne vore huses døre og hjerter for Herren. Når vi begynder at arbejde alvorligt med os selv, og for vore familier, så skal vi have hjælp fra Gud. Jeg fik vist at blot at overholde sabbaten og bede morgen og aften ikke er tydelige beviser på at vi er kristne. Disse ydre former kan alle sammen overholdes ganske nøje, og alligevel mangler sand gudsfrygt. Titus 2, 14: "Han gav sig selv hen for os for at løskøbe os fra al slags lovløshed og skaffe sig et rent folk som sin ejendom." <i>Nidkær i gode gerninger</i>. Alle som bekender at være Kristi efterfølgere bør have befalingsretten over sin egen ånd, og ikke tale irriteret eller utålmodigt. Ægtemanden og faderen bør standse de utålmodige ord han er ved at sige. Han bør studere virkningen af hans ord, så de ikke efterlader bedrøvelse og en skamplet."    
Jeg fik vist at svagheder og sygdomme især rammer kvinder. Familiens lykke er meget afhængig af hustruen og moderen. Hvis hun er nervøs og svag, og leder under overarbejde, er sindet nedtrykt, for det føler med kroppens udmattelse; og så vil hun for ofte møde kold reservation fra hendes mand. Hvis alle ting ikke går sådan som han ønsker, skammer han sig over hustruen og moderen. Det virker til at han ikke altid ved hvordan han skal forstå hende, og er næsten helt ubekendt med hendes bekymringer og byrder. Han indser ikke at han hjælper den store fjende i hans arbejde at rive ned. I tro burde han opløfte en standard imod Satan, men han virker forblændet over for hans og hendes interesse. Han behandler hende med ligegyldighed. Han ved ikke hvad han gør. Han arbejder direkte imod sin egen lykke, og ødelægger sin familiens lykke. Hustruen bliver ked af det og modløs. Håb og glæde er gået væk. Hun gennemfører sin dagligdag mekanisk, fordi hun ser at hendes arbejde må gøres. Hendes udeblivende glæde og mod mærkes i familiekredsen. Der er mange ulykkelige familier som denne, ud gennem sabbatsholdernes rækker. Og engle kommer med skammelige efterretninger om dette til himlen, og sekretærenglen skriver det hele ned. Manden bør udvise stor interesse for sin familie.    
 "Han bør især være meget øm over en svag hustrus følelser. Han kan lukke døren imod megen sygdomme. Venlige, glade og opmuntrende ord vil vise sig mere effektive end de mest helbredende medikamenter. Dette vil bringe mod til den modløses og bedrøvedes hjerte, og lykke og solskin bringes ind i din familie ved venlige handlinger og opmuntrende ord, vil betale ti gange tilbage. Manden bør huske på at meget af opdragelsesbyrden for sine børn påhviler moderen. Hun har meget at gøre med at forme deres sind. Dette bør fremkalde de ømmeste følelser hos faderen, og han bør i sin omsorg lette sin hustrus byrder. Han bør opmuntre hende til at han giver hende sin største kærlighed, og rette hendes tanker til himlen, hvor der er styrke og fred, og en endelig fred og endelig hvile for den trætte. Han bør ikke gå til sit hjem med en rynket pande, men med sin tilstedeværelse bringe solskin i familien, og bør opmuntre sin hustru til at se op og tro på Gud. I forening kan de påberåbe sig Guds løfter, og bringe ham rig velsignelse i familien. Uvenlighed, beklagelser og vrede lukkede Jesus ud af boligen. Jeg så at Guds engle ville flyve ud af huset, hvor der er ubehagelige ord, irritation og strid. Jeg er også blevet vist at der ofte er store fejl fra hustruens side af. hun gør ikke store anstrengelser for at kontrollere sin egen ånd, og gøre hjemmet lykkeligt. Hun er fra sin side ofte gavn og beklager sig unødigt. Manden kommer ofte meget træt og forvirret hjem fra sit arbejde, og møder ofte et trist ansigt; i stedet for glade og opmuntrende ord. Han er et dødeligt menneske og hans hengivenhed svækkes fra sin hustru, han mister sit hjems kærlighed, hans vej formørkes, og hans mod forsvinder. Han opgiver sin selvrespekt og den værdighed som Gud forlanger han skal bevare. Manden er familiens hoved, ligesom Kristus er menighedens hoved, og en kurs som hustruen kan føre for at formindske hans indflydelse og lede ham til at komme ned fra den ophøjede værdige og ansvarsfulde position Gud vil have ham til at besidde, mishager dette Gud. Det er hustruens pligt at opgive sine ønsker og vilje til sin mand. Begge bør være overgivede, men præferencen bringes i Guds ord til mandens dømmekraft. Og det vil ikke fratage hustruen værdighed at overgive til ham, som hun har valgt til at være sin rådgiver, efterretningsmand og beskytter. Manden bør fastholde sin position i sin familie med sagtmodighed, dog beslutsomt. Nogle har stillet spørgsmålet: Skal jeg være på vagt, og hele tiden føle en begrænsning på mig? Jeg fik vist at vi har et stort arbejde med at passe på os selv, og ransage vore hjerter, og vide hvor vi gør forkert, og vogte os på det punkt. Vi må have fuldstændig kontrol over vor egen ånd. "Hvis én ikke fejler i tale, er han fuldkommen og kan tøjle hele sit legeme." Lyset der skinner på vor sti, sandheden der anbefaler sig selv til vor samvittighed, vil fordømme og udslette, eller hellige og forvandle sjælen. Vi lever så nær på prøvetidens afslutning, at vi ikke kan være tilfredse med overfladisk arbejde. Den samme nåde som vi hidtil betragtede som overfladisk vil ikke støtte os nu. Vor tro må vokse, og vi må være mere lig Kristus i optræden og natur for at holde ud, og kunne modstå Satans fristelser. Guds nåde er nok for enhver Kristi efterfølger."    
Vore anstrengelser må være alvorlige og udholdende for at kunne modstå Satans angreb. Han bruger sin styrke og dygtighed i forsøg på at vende os bort fra den rigtige vej. Han overvåger vor udgang og indgang, og har i sinde at skade eller ødelægge os. Han arbejder meget succesrigt i mørke, skader dem som ikke kender til hans bedrag. Han kunne ikke udnytte det, hvis hans angrebsmetoder blev forstået. De instrumenter han bruger til at udvirke sine mål med, og overføre hans brændende pile med, er ofte medlemmer i vore egne familier.    
"Dem vi elsker kan tale eller handle uforsætligt, som kan såre os dybt. Det er ikke deres intention at gøre dette, men Satan forstærker deres ord og handlinger for sindet på en måde der så en pil fra hans kokker borer ind i os. Vi styrker os selv for at modstå ham, som vi tror har skadet os, og derved baner vi vej for Satans fristelser. I stedet for at bede til Gud for styrke til at modstå Satans fristelser, lader vi vor lykke ødelægge da vi forsøger at stå for det vi kalder "vore rettigheder." Derved lader Satan få fordel. Vi udvirker vore uberettigede følelser, og gør vi sådan bruger Satan os som sine agenter til at såre og forpine dem der ikke har i sinde at  skade os. Mandens krav kan nogle gange virke ufornuftige for hustruen, selv om hun skulle tage et andet synspunkt på sagen, i et for ham så godt lys så muligt, om hun tænkte roligt og oprigtigt over det, ville hun kunne se at gå over til sin egen metode, og underlægge sig sin mands dømmekraft, endog hvis det konfliktede med hendes følelser, ville hun redde dem begge fra ulykke, og vil give dem stor sejr over Satans fristelser."    
Jeg så at fjenden enten ville være tilfreds med at nytten eller den gudfrygtiges liv, og vil prøve at ødelægge deres fred så længe de er i denne verden. Men hans kraft er begrænset. Han kan få ovnen gjort varmere, men Jesus og engle vil våge over den tillidsfulde kristne, at intet andet end slagger vil fortæres. Den ild Satan har tændt, har ingen kraft til at ødelægge eller skade det rigtige metal. Det er vigtigt at lukke hver mulig dør, så Satan ikke kommer ind. Det er enhver families privilegium at leve sådan at  Satan ikke kan få fordel af noget de siger eller gør, at rive hinanden ned. Ethvert familiemedlem bør have i sinde at alle har ligeså meget med at modstå vor listige fjende, og med alvorlig bøn og pålidelig tro, kan de stole på Kristi blods fortjenester, og gøre krav på hans frelsende styrke. Mørkets kræfter samler sig omkring sjælen og lukker Jesus fra vore øjne, og nogle gange kan vi blot vente i sorg og forbavselse indtil skyen er gået bort. Nogle gange er disse stunder frygtelige. Håbet lader til at svigte, og fortvivelsen forstørres over os. I disse frygtelige stunder må vi lære at stole, at kun bero os på forsoningens fortjenester, og kaste i al vor hjælpeløse uværdighed os selv over den korsfæstede og opstandne Frelsers fortjenester. Vi skal gå tabt når vi gør dette - <i>aldrig!</i> Når lyset skinner på vor, er det ikke en stor ting at være stærk i nådens kraft. Men tålmodigt, når alt er mørke, når skyer omgiver os, kræver det tro og underlæggelse, som får vor vilje opslugt i Kristi vilje. Vi mister for hurtigt modet, og råber alvorligt om prøvelserne må fjernes fra os, skønt vi burde bede om tålmod til at holde ud, og nåde til at overvinde.    
Uden tro er det umuligt at behage Gud. Vi kan få Guds frelse i vore familier, men vi må tro på den, og leve for den, og få en stadig blivende forbindelse og tillid til Gud. Vi må undertrykke et overilet temperament, og kontrollere vore ord; og heri vinde store sejre. Hvis vi ikke fører kontrol over vore ord og temperament, er vi slaver under Satan. Vi er underlagt ham. Han fører os i fangenskab. Alle disse skændige ord, og ubehagelige, utålmodige og irritable ord, er en ofring til hans sataniske majestæt. Og det er et kostbart offer, mere kosteligt end noget offer kan gøre for Gud, for det ødelægger hele familiers fred og lykke, ødelægger sundheden, og er muligvis grunden til at der dannes værn mod lyksaglighedens evige liv. De begrænsninger Guds ord pådrager os er for vor egen interesse. Det øger vore familiers lykke, og lykke hos alle omkring os. Det forfiner vor smag, helliger vor dømmekraft, og bringer fred i sindet, og til sidst: evigt liv. Under denne hellige betvingelse skal vi vokse i nåde og ydmyghed, og det vil blive nemt at tale rigtigt. Det naturlige og lidenskabelige temperament vil holdes underdanigt. En iboende frelser vil være til styrke hver time. Tjenende engle vil forblive i vore boliger, og gladeligt bringe nyheder om vor vækst i guddommeligt liv i himlen deroppe, og englen vil skrive en munter og glædelig rapport.<br><i> Ellen G. White. </i>  

6 05 1862 Review and Herald Sagen i Nordwisconsin.    
En fordærvende indflydelse er over den nærværende sandheds sag i Nordwisconsin. Hvis alle havde næret den forståelse for Review som Gud vil have dem til, ville de være hjulpet og undervist af de sandheder som dette blad forsvarer. De ville have haft en korrekt tro, og et grundfæstet standpunkt på de sandheder der anvendes for denne tid, vil vogtes imod og reddes fra denne fanatisme. Manges fine følelser er blevet sløvet; falsk anspænding har ødelagt deres dømmekraft og åndelige øjesyn. Nu er det af største vigtighed at de bevæger sig forstandsmæssigt, så Satans plan ikke må føres fuldt ud og hans mål med at nedtræde dem han har haft magt til at bedrage, ikke bliver udrettet.    
Når de som har bevidnet og erfaret falske øvelser, er  overbevist om deres fejltagelse, så udnytter Satan deres fejltagelse, og fremholder den hele tiden for dem, for at gøre dem bange for alle åndelige øvelser, og på den måde forsøger han at ødelægge deres tro på sand gudsfrygt. En frygt hviler over sindet, for at anstrenge sig i en alvorlig og inderlig bøn til Gud for særlig hjælp og sejr, fordi de tidligere var blevet bedraget. Disse må ikke lade Satan nå sit mål, og drive dem til kold formalitet og vantro. De må huske på at Guds fundament står sikkert. Lad Gud være sand, og ethvert menneske en løgner. Deres eneste sikkerhed er at plante deres fødder på sandhedens platform, for at se og forstå den tredje engels budskab, lovprise, elske og adlyde sandheden.    
Gud fører sit folk ud, og bringer dem i troens enhed, så de må være eet, ligesom han er eet med faderen. Forskellige synspunkter og forskelle må opgives, så alle kan komme i samstemmighed med kroppen, så de har eet sind og een dømmekraft.    
 "1. Kor. 1,10: "Men jeg formaner jer, brødre, ved vor Herre Jesu Kristi navn, til at enes, så der ikke er splittelser iblandt jer, men så I holder sammen i tanke og sind."    
"Rom. 15,5.6: "Udholdenhedens og trøstens Gud give jer ét og samme sind, sådan som Kristus Jesus vil det, så I enigt med én mund lovpriser Gud, vor Herre Jesu Kristi fader!"    
 "Fil. 2,2: "Så gør min glæde fuldstændig ved at have det samme sind, ved at have den samme kærlighed, med én sjæl og ét sind."    
Der bør være en gensidig interesse for Guds sag. Der har manglet interesse for sagen i Wisconsin. Der har manglet energi. Nogle tror at det ikke er syndigt at sløse deres tid bort, medens andre som har en kærlighed og interesse for den dyrebare sandheds sag, økonomiserer med deres tid, og bruger sig selv i Guds kraft og arbejder hårdt så deres familier får det pænt og behageligt, og de har noget at sætte i sagen, så de kan gøre deres del for at holde Guds arbejde i gang, og samle en rigdom i himlen. Een skal ikke gå fri og andre bebyrdes. Gud forlanger af dem der er sunde og har kropsstyrke, at gøre hvad de kan, og bruge deres kræfter til hans ære, for de ejer ikke sig selv. De står til ansvar over for Gud for anvendelsen af deres tid og kræfter, som er dem givet fra himlen.    
Pligten at hjælpe for sandhedens fremkomst, hviler ikke alene på velstand. Alle har en del at gøre. Det menneske der har brugt sin tid og sine kræfter på at samle sig ejendomme, står til ansvar for sin forvaltning af den ejendom. Hvis nogen har sundhed og kræfter, som er hans kapital, han må gøre den rette brug af den. Hvis han bruger timer på nyttesløs og unødig hjemsøgelse og snak, er han doven i forretninger, som Guds ord forbyder. Disse har et arbejde at udrette med at forsørge deres egne familier, og så lægge til fondet til godgørende formål sådan som Gud har sat i udsigt.    
Vi er ikke sat i denne verden blot for at sørge for os selv, men vi er pålagt at hjælpe i det store frelses værk, og efterligne Kristi selvfornægtende og selvopofrende liv. Dem som elsker deres egen sag højere end de elsker Guds sandhed, vil ikke være bekymret for at bruge deres tid og kræfter kloge ligt og godt så de kan gøre en del for at sprede sandheden.    
Mange af de unge i Wisconsin har ikke næret en byrde for sagen eller mærket nødvendigheden af at ofre sig for at fremme den. De kan aldrig få styrke før de ændrer deres kurs og anstrenger sig særligt for at fremme sandheden, så sjæle kan frelses.    
Nogle fornægter sig selv og udviser interesse og arbejder dobbelt, fordi deres utrættelige anstrengelser understøtter den sag de elsker. De gør Guds sag til en del af dem, og hvis den lider, lider de sammen med den; når den har fremgang, er de lykkelige.    
 "Ordsp. 3,9.10:"Du skal ære Herren med din rigdom, med det første af al din afgrøde; så fyldes dine forrådskamre til overflod, dine persekar løber over med vin." Dem som er dovne kan stille sig til ro og tro at Gud ikke forlanger noget andet af dem, fordi de ikke vokser. Dette vil ikke være nogen undskyldning for dem, for hvis de havde Brugt deres tid på en ihærdig måde, hvis de ikke havde dovnet i deres forretninger, ville de have vokset. Hvis deres hjerter var fæstnet på at hengive sig i Guds rigdomme, ville vejene åbne sig op for dem, og de ville få noget ind som de kan hellige til Guds sag, og samle sig en skat i himlen."    
<b>Helliggørelse</b><br>Der er ingen bibelsk helliggørelse for dem som lægger dele af sandheden bag sig. Der er lys nok i Guds ord, så at ingen behøver at fejle. Sandheden er så ophøjet, at den beundres af de største menneskesind, og dog er den så enkel at det ydmygeste og svageste barn af Gud kan fatte det, og instrueres af det. Dem som ikke ser skønheden som er i sandheden, som ikke tiltrækkes af vigtigheden i den tredje engels budskab, vil være uden undskyldning; for sandheden er tydelig.    
 "2. Kor. 4,3.4: "Og er vort evangelium tilhyllet, er det kun tilhyllet for dem, der fortabes, for dem, der ikke tror; deres tanker har denne verdens gud blindet, så de ikke ser lyset, der stråler fra evangeliet om Kristi herlighed, Kristus, som er Guds billede."    
 "Joh. 17,17.19: "Hellig dem i sandheden; dit ord er sandhed. Jeg helliger mig selv for dem, for at de også kan være helliget i sandheden."    
 "1.Pet.1,22:  "I, som i lydighed mod sandheden har renset jeres sjæle til at have oprigtig broderkærlighed, skal elske hinanden inderligt og af et rent hjerte."    
 "2. Kor. 7,1: "Da vi nu har disse løfter, mine kære, skal vi rense os selv for alt snavs på krop og ånd og være hellige i gudsfrygt."    
"Fil. 2,12-15: "Derfor, mine kære, I, som altid har været lydige: Arbejd med frygt og bæven på jeres frelse, ikke blot som da jeg var til stede, men endnu mere nu i mit fravær.  For det er Gud, der virker i jer både at ville og at virke for hans gode vilje. Gør alt uden at give ondt af jer og uden indvendinger, så I kan være uangribelige og uden svig, Guds lydefrie børn midt i en forkvaklet og forvildet slægt, hvor I stråler som himmellys i verden."    
 "Joh. 15, 3: "I er allerede rene på grund af det ord, jeg har talt til jer."    
 "Ef. 5,25-27: "Mænd, elsk jeres hustruer, ligesom Kristus har elsket kirken og givet sig hen for den for at hellige den ved at rense den i badet med vand; ved ordet, for at føre kirken frem for sig i herlighed, uden mindste plet eller rynke, hellig og lydefri."    
Her er bibelsk helliggørelse. Det er ikke blot en opvisning eller ydre arbejde. Det er helliggørelse der modtages gennem sandhedens kanal. Det er sandheden der modtages i hjertet, og føres ud i livet i praksis.     
Jesus som menneske, blev betragtet som fuldkommen. Alligevel voksede han i nåden.    
"Lukas 2,52: "Og Jesus gik frem i visdom og vækst og yndest hos Gud og mennesker." Endog den mest perfekte kristne må vokse stadigt i kundskab og kærlighed til Gud og mennesker."    
 "2. Pet. 3,14.18: "Derfor, mine kære, når I ser frem til dette, så vær ivrige for at stå uplettede og lydefrie for ham i fred, men voks i nåde og erkendelse af vor Herre og frelser, Jesus Kristus. Æren er hans både nu og til evighedens dag! Amen."    
Helliggørelse er ikke et arbejde for et øjeblik, eller en dag. Det er en stadig vækst i nåde. Den ene dag ved vi ikke hvor stærk vor konflikt vil være den næste. Satan lever, og er aktiv, og vi behøver at råbe alvorligt til Gud for hjælp og styrke til at modstå. Så længe Satan regerer må vi have underlagt selvet, plager at overvinde, og der er et hvilested. ved Gud Der er intet punkt vi kan komme til og sige at vi har grebet det.    
 "Fil. 3,12: "Ikke at jeg allerede har grebet det eller allerede er blevet fuldkommen; men jeg jager efter det, om jeg virkelig kunne gribe det, fordi jeg selv er grebet af Kristus Jesus."    
Det er en stadig og på holdne march. Jesus sidder renser og forædler til sit folk, og når hans billede genspejles fuldkomment i dem, er de fuldkomne og hellige, forberedt til forvandling. Et stort arbejde forlanges af den kristne. Vi formanes til at rense os selv fra al kødelig og åndelig smudsighed, udvikle hellighed i Gudsfrygt. Her ser vi hvor det store arbejde ligger. Der er et stadigt arbejde for den kristne. Enhver gren på moderstammen, må skaffe liv og styrke fra denne vin, før der kan komme frugter.<br><b>Ellen G. White.</b>  

13 05 1862 Review and Herald Satans magt.*    
Den faldne menneskehed er satans retmæssige fanger. Jesu Kristi mission var at redde dem fra hans magt. Menneskene har en naturlig tilbøjelighed til at følge satans tilskyndelser, og de kan ikke på egen hånd med held modstå en så frygtelig fjende, med mindre Kristus, den mægtige sejrvinder, bor i dem, leder deres ønsker og giver dem styrke. Kun Gud kan begrænse satans magt. Han gennem vanker jorden på kryds og tværs. Han slipper ikke sit arbejde af tanke et eneste øjeblik af frygt for at miste en anledning til at ødelægge sjæle. Det er af vigtighed, at Guds folk forstår dette, så at de kan undgå hans snarer. Satan forbereder sine bedragerier, for at Guds folk under hans sidste felttog ikke skal forstå, at det er ham. I 2 kor 11,14 står der: og det er intet under; thi Satan selv påtager sig skikkelse af en lysets engel. Medens nogle bedragne sjæle lærer, at han ikke er til, tager han dem til fange og arbejder i stor udstrækning igennem dem. Satan ved bedre end Guds folk besked med den magt, de kan have over ham, når deres styrke er i Kristus. Når de ydmygt beder den mægtige sejrvinder om hjælp, kan selv den svageste i troen, idet han stoler fast på Kristus, med held modstå satan og hele hans hær. Han er for klog til at komme åbenlyst og dristigt med sine fristelser, thi i så fald vilde de døsige kristnes energi blive vækket, og de vilde stole på den stærke og mægtige befrier. Satan kommer imidlertid ubemærket, og i forklædning arbejder han gennem ulydighedens børn, som bekender sig til gudfrygtighed. Satan vil bruge sin magt i den yderste udstrækning for at pine, friste og vildlede Guds folk.    
Han, som vovede at møde og friste og håne vor Herre, og som havde magt til at tage ham i sine arme og bære ham op på templets tinde og op på et meget højt bjerg, vil i en udpræget grad øve sin magt over den nulevende slægt, der står langt tilbage i visdom sammenlignet med deres Herre, og som er næsten helt uvidende om Satans listighed og styrke.     
Han vil på en mærkværdig måde påvirke deres legemer, som har en naturlig tilbøjelighed til at gøre, hvad han befaler. Satan hoverer over, at han bliver betragtet som en myte idet han ser sin fordel i, at folk har den tro. Når man gør nar af ham og fremstiller ham ved en barnlig illustration eller som et dyr, passer det ham rigtigt godt. Han bliver da betragtet som noget så underordnet, at sindet er helt uforberedt over for hans klogt lagte planer, og han har da næsten altid held med sig.    
Alle bør forstå at Satan en gang var en ophøjet engel. Hans oprør lukkede ham ud af himlen, men udslettede ikke hans magt og gjorde ham til et udyr. Siden hans fald har han vendt sin mægtige styrke imod himlens regering. Han har er blevet mere listig, og har lært den mest succesrige måde at komme til menneskebørnene på med hans fristelser.    
Satan har skabt fabler som han kan bedrage med. Han begyndte i himlen med at gøre krig imod Guds styring, og siden hans fald har oprøret imod Guds lov varet ved, og fået masse af bekendende kristne til at træde det fjerde bud under deres fødder, som bringer den levende Gud for øjesyn. Han har nedrevet den oprindelige tibuds-sabbat, og indsat en af ugens arbejdsdage i dens sted.    
Den store oprindelige løgn som han fortalte til Eva i Eden: "Du skal visselig ikke dø," var den første prædiken der nogensinde er holdt om sjælens udødelighed. Denne prædiken blev kronet med succes, og frygtelige resultater fulgte efter. Han havde fået mennesker til at antage den prædiken som sandhed, og prædikanter til at forkynde den, synge den, og bede for den. Ingen bogstavelig Djævel, og prøvetiden efter Kristi komme, er hurtig blevet populære fabler. Skriften erklærer tydeligt alle persons skæbne, er fastsat for altid ved Herrens komme. Åb. XXII, 11,12: "Lad den, som gør uret, blive ved at gøre uret, og lad den urene blive ved at leve i urenhed, og lad den retfærdige blive ved at øve retfærdighed, og lad den hellige blive ved at leve helligt. Se, jeg kommer snart, og jeg har min løn med mig for at gengælde enhver, efter som hans gerning er."    
Satan har udnyttet disse populære fabler til at skjule sig selv, Han kommer til de stakkels bedragede mennesker, gennem moderne spiritualime, som ikke sætter grænser for den kødeligt tænkende, og, hvis den gennemføres, så adsplitter den familier, skaber sjalusi og had, og giver de mest degenererede tilbøjeligheder frit løb. Folk ved kun lidt om spiritualismens fordærvende indflydelse. Forhænget blev løftet til side, og mange af dens frygtelige gerninger blev åbenbaret for mig. Jeg fik vist nogle, som havde en erfaring i spiritualismen, og har siden frasagt sig den, som skælver når de ser tilbage hvordan de næsten var kommet i fuldstændig ruin. De havde mistet kontrollen over sig selv, og Satan havde gjort dem til det som de afskyede. Men også de havde kun en svag tanke om hvad spiritualisme egentlig er.    
Prædikanter som er inspireret af Satan kan iklæde dette skjulte monster på en veltalende måde, skjule dens deformiteter og få det til at se smukt ud for mange. Men det kommer så direkte fra hans sataniske majestæt, at alle som at gøre med det, påberåber han sin kontrol, for de har vovet sig over på forbuden grund, og har tabt deres Skabers beskyttelse.    
Når de stakkels sjæle er blevet fortryllet med veltalende ord fra spiritualismens lærer, og de har overgivet sig til dens indflydelse, og derefter finder ud af dens dødelige karakter, og vil fraskrive sig den og flygte fra den kan nogle ikke gøre det. Satan holder dem med sin magt, og han er ikke villig til at lade dem gå fri. Han ved at de er visselig hans så længe han har dem under sin særlige kontrol. Men hvis de en gang har flygtet fra hans magt, kan han aldrig bringe dem tilbage til at tro på spiritualismen, og således direkte under hans kontrol. Den eneste måde disse stakkels sjæle kan overvinde Satan på, er at skelne mellem ren bibelsandhed og fabler. Idet de anerkender sandhedens krav, sætter de sig selv hvor de kan hjælpes. De bør spørge dem ind som har erfaring, og har tro, til at bede til den mægtige Udfrier, for deres skyld. Det vil være en tæt kamp. Satan vil forstærke sine onde engle, som har styret enkeltpersoner; men hvis Guds hellige faster og beder i dyb ydmyghed, vil deres bønner få overhånd. Jesus vil hverve hellige engle til at modstå Satan, og han vil drives tilbage og hans kraft brydes af de forpinte. Mark IX, 29. "Den slags kan ikke drives ud ved noget, uden ved bøn og faste."    
Den populære forkyndelse kan få held med at modstå spiritualismen. De har intet at beskytte deres hjort med fra dens ødelæggende indflydelse. Mange af spiritualismens sørgelige resultater, vil påhvile denne tidsalders prædikanter; for de har trådt sandheden under deres fødder, og har foretrukket fabler i dens sted.    
 "Den prædiken Satan holdt for Eva om sjælens udødelighed" Du skal visselig ikke dø" har de gentaget fra talerstolen, og folk modtager det som ren bibelsandhed. Det er spiritualismens fundament. Guds ord lærer ingen steder at menneskesjælen er udødelig. Udødelighedens egenskab er Guds alene. 1 Tim. vi, 16. "Han, den eneste, der har udødelighed, som bor i et lys, ingen kan komme nær, som intet menneske har set, ej heller kan se; ham være ære og evig magt! Amen."    
Forstås og anvendes Guds ord rigtigt, er det en sikker grund imod spiritualismen. Et evigt brændende helvede forkyndes fra talerstolen, og holdes frem for folk, gør uret imod Guds godgørende karakter. Den viser ham som den sande tyran i universet. Dette vidt udbredte dogme har vendt tusindvis til universalisme, vantro og ateisme.    
Guds ord er tydeligt. Det er en lige kæde af sandhed. Det vil vise sig at være et anker for dem, som er villig til at tage imod det, også hvis det er på bekostning på de fabler de gemmer på. Det vil redde dem fra disse farlige tiders frygtelige bedrag.    
     Satan har ledt prædikanternes tanker i forskellige kirker til at holde hårdnakket fast ved deres populære vildfarelser, ligesom han har ledte jøderne i deres forblindelse til at klynge sig til deres ofre, og korsfæste Kristus. Forkastes lyset og sandheden efterlades mennesker som fanger, og genstand for Satans bedrag. Det større lys det lys er de forkaster, des større bedragets magt være og det mørke som kommer over dem.    
Jeg fik vist at Guds sande folk er jordens salt, og verdens lys. Gud forlanger en stadig vækst i sandhedskundskab, og vækst i hellighedens vej af dem. Så vil de forstå det når Satan kommer ind, og i Jesus styrke vil modstå ham. Satan vil kalde legioner af sine engle til sin hjælp, for at modsætte sig blot en sjæls vækst frem, og om mulig vriste ham ud af Kristi hånd.    
Jeg så, at onde engle kæmpede for at vinde sjæle, og at Guds engle modstod dem. Kampen var hård. De onde engle flokkedes om dem, fordærvede atmosfæren med deres giftige indflydelse og bedøvede deres følsomhed. Hellige engle vågede ængsteligt over disse sjæle og ønskede at få lov til at drive satans hærskare tilbage. Det er nemlig ikke de gode engles gerning at tvinge menneskene imod deres egen vilje. Om de giver efter for fjenden og ikke bestræber sig på at modstå ham, kan Guds engle ikke gøre stort andet end at holde satans skarer i skak, så at de ikke kan ødelægge nogen, før yderligere lys er blevet givet til dem, der er i fare, for at få dem til at vågne op og søge hjælp fra himmelen. Jesus vil ikke befale sine engle, at de skal udfri dem, som ikke gør noget forsøg på at hjælpe sig selv.     
Dersom satan ser, at der er fare for, at han skal miste en sjæl, vil han anstrenge sig til det yderste for at kunne beholde denne. Når et sådant menneske er blevet klar over sin fare og i sin nød og knibe ser hen til Jesus for at få styrke, frygter satan for, at han skal miste en fange, og han kalder da på forstærkning fra sine engle, for at de skal omringe den stakkels sjæl og danne en mur af mørke omkring ham, så at himmelens lys ikke skal nå ham. Dersom den, der er i fare, holder ud og i hjælpeløshed og svaghed klynger sig til Kristi blods fortjenester, vil Jesus lytte til den ærlige troens bøn og sende forstærkning fra de engle, som er uovertrufne i styrke, og befri ham. Satan kan ikke tåle, at man henvender sig til hans mægtige modstander om hjælp for han frygter og bæver over for hans, Kristi, styrke og majestæt. Ved lyden af oprigtige bønner, ryster hele satans hær. Han bliver ved med at sende legioner af onde engle for at opnå sit mål. Og når mægtige engle, iførte himmelens rustning, kommer for at hjælpe de svage, forfulgte sjæle, vil satan og hans hærskare trække sig tilbage, idet de ved at slaget er tabt for dem.     
Satans villige undersåtter er trofaste og aktive, forenet i et fortsæt. Og selvom de vil hade, og føre krig med hinanden, vil de alligevel udnytte enhver anledning til at fremme deres almindelige interesser. Men den Store Befalingsmand over himlen og jorden har begrænset Satans magt.    
Min erfaring har været noget helt særligt, og i årevis har jeg haft særlige trængsler i mit sind. Guds folks tilstand, og min forbindelse med Guds arbejde, har ofte betynget en vægt af bedrøvelse og modløshed som ikke kan udtrykkes. I årevis har jeg set på graven som et lifligt hvilested.    
I mit sidste syn spurgte jeg min ledsagende engel, hvorfor jeg skulle lide så mange forviklinger i mit sind, og så ofte rives hen på Djævelens kamp-grund. Jeg bad indstændigt om jeg måtte blive knyttet så tæt til sandhedens sag, at jeg kunne befries fra disse hårde prøvelser. Der var kraft og styrke hos Guds engle, og jeg bad om jeg måtte blive beskyttet.     
Så blev vort tidligere liv præsenteret for mig, og jeg fik vist at Satan havde søgt på forskellige måder at udslette vor nyttighed; da han mange gange havde lagt sine planer for at få os ned fra Guds arbejde; han var kommet på forskellige måder, og gennem forskellige agenter, for at udføre sit fortsæt; og ved hellige engles hjælp var han blevet overvundet. Jeg så at han på vor rejse fra sted til sted, ofte satte sine onde engle på vor sti for at lave ulykker, der vil føre til at miste vore liv; men hellige engle blev sendt til stedet for at udfri. Svære ulykker havde ramt min mand og mig i denne store fare, og vi var blevet beskyttet så forunderligt. Jeg at vi var blevet særlig genstand for Satans angreb, på grund af vor interesse for, og vor forbindelse med, Guds værk. Jeg så den store omsorg Gud har hvert øjeblik for dem, som elsker og frygter ham, jeg fik indgydt tillid til Gud, og føle mig irettesat for min manglende tro.<p><i> E. G. White.</i></p>  

20 05 1862 Review and Herald De to kroner*    
 "I det syn jeg fik i Battle Creek, 25. Oktober 1861, fik jeg vist denne jord, mørk og omtåget. Englen sagde: "Se forsigtigt!" Så fik jeg vist folket på jorden: nogle var omgivet af Guds engle, andre var i total mørke, omgivet af onde engle. Jeg så en arm rakt ned fra himlen, med et gyldent scepter i hånden. På toppen af sceptereret var en krone belagt med diamanter. Hver diamant udstrålede lys, skinnende, klart og skønt. På kronen stod disse ord indskrevet: "Alle som vinder mig er lykkelige, og skal få evigt liv."    
 "Under denne krone var et andet scepter, som også var placeret på en krone, i midten var juveler, guld og sølv, som genspejlede noget lys. Inskriptionen på kronen var: "Jordiske skatte - rigdomme er magt. Alle som vinder mig får ære og berømmelse." Jeg så en overmådelig skare ile frem for at få denne krone. De skreg. Nogle virker i deres iver til at have gavn af deres fornuft. De ville stole på hinanden, presse dem tilbage som er svagere end dem, og træde på dem som falder i deres hast. Mange griber ivrigt fat i rigdommene inden for kronen, og holder fast om dem. Nogles hænder var ligeså hvid som sølv, og deres ansigter var rynkede af omsorg og bekymring. Deres egne slægtninge, ben af deres ben og kød af deres kød, de bemærkede det ikke: men, idet appellerende blikke blev vendt til dem, holdt de fastere om deres rigdomme, som om de var bange, i et upåagtet øjeblik, ville de miste en smugle, eller dele med dem. Deres ivrige øjne ville ofte fæstne sig på den jordiske krone, og tælle og gentælle dens rigdomme. I skaren viste der sig billeder af mangler og elendighed, og så ønskede rigdommene der, og vendte håbløst bort for da den stærkere overmandede og drev den svagere tilbage. Alligevel kunne de ikke opgive sådan; men med en skare af deformerede, syge og aldrende, søgte de at bane vej hen til den jordiske krone. Nogle døde af at prøve at få den. Andre faldt netop som de prøvede at gribe fat i den. Døde kroppe lå strøet ud over jorden, alligevel pressede skaren sig på, trådte over deres kammaraters faldne og døde kroppe. Enhver som nåede kronen fik en del af den, og blev højlydt bifaldt af en interesseret gruppe, der stod omkring den."    
En stor gruppe af onde engle havde meget travlt. Satan var i deres midte, og alle så med den allermest triumferende tilfredshed over den gruppe der kæmpede for kronen. Satan lod til at fortrylle særligt dem der alvorligt søgte efter det. Mange som søgte denne jordiske krone var kristendomsbekendere. Nogle af dem virkede til at have lidt lys. De ville se ønskende på den himmelske krone, og ofte virkede de fortryllet af dens skønhed, alligevel kunne de ikke få en rigtig fornemmelse af dens værdi og herlighed. Medens den ene hånd blev rakt svagt fem for det himmelske, rakte den anden ivrigt frem efter det jordiske, besluttet på at få dette, og i deres jordiske stræben efter det jordiske, mistede de det himmelske af syne. De blev overladt til mørket, alligevel samlede de sig ivrigt for at få den jordiske krone. Nogle væmmedes ved den gruppe der så ivrigt søgte efter den, og de lod til at fornemme dens fare, og vente sig fra den, og søgte alvorligt efter den himmelske krone. Deres samvittighed ændres snart fra mørke til lys, fra tungsind til munter og hellig glæde.    
Jeg så en gruppe presse sig igennem folkemængden med deres øjne fast fokuseret på den himmelske krone. Idet de alvorligt banede til deres vej igennem den rodede folkehob, ledsagede engle dem, og gjorde plads igennem den tætpakkede forsamling, for at komme frem. Idet de nærmede sig den himmelske krone, skinnede det lys, der udstrålede fra den, på dem, og mørket spredtes omkring dem, og blev klarere og tydeligere, indtil de virkede at være forvandlet, og lignede englene. De kaster ikke et vedholdende blik på den jordiske krone. Dem som efterstræbte den jordiske, forhånede dem, og trak sort snak efter sig, som de ikke tog skade af medens deres øjne var fæstnet på den himmelske krone. Men dem der vendte sig til den sorte snak, blev påvirket af dem. Efterfølgende skriftsted blev præsenteret for mig:    
 "Matt. 6, 19-21: "Saml jer ikke skatte på jorden, hvor møl og rust fortærer, og hvor tyve bryder ind og stjæler. Men saml jer skatte i himlen, hvor hverken møl eller rust fortærer, og hvor tyve ikke bryder ind og stjæler. For hvor din skat er, dér vil også dit hjerte være."    
Øjet er legemets lys. Er dit øje klart, er hele dit legeme lyst; men er dit øje mat, er hele dit legeme mørkt. Hvis nu lyset i dig er mørke - hvilket mørke! Ingen kan tjene to herrer. Han vil enten hade den ene og elske den anden eller holde sig til den ene og ringeagte den anden. I kan ikke tjene både Gud og mammon.    
Det som jeg har set er blevet forklaret mig som følger: den skare som blev vist mig, som så ivrigt stræbte efter den jordiske krone, var dem der elsker verdens skatte, og er bedraget og indbildt med dens kortvarige attraktioner. Nogle af dem jeg så, som bekendte sig som Kristi efterfølgere, er så ivrige efter jordiske rigdomme, at de mister deres kærlighed for himlen, handler som verden. De bekender at opsøge en evig krone, en rigdom i himlene; men deres interesse og hovedstudium er at få jordiske rigdomme. Dem som har deres rigdomme i verden, og elsker dens rigdomme, kan ikke elske Jesus. De kan tro at de har ret, og, selv om de klynger sig til det de har, med en gniers greb, kan du ikke få dem til at se det, eller mærke at de elsker penge højere end sandhedens sag, eller den himmelske rigdom.    
 "Lyset som er i jer er mørke, hvor stort er da mørket så," Var der et tidspunkt i disses erfaring, hvor der ikke blev værnet om det lys de fik, og det blev til mørke. Englen sagde: I kan ikke elske og dyrke jordens rigdomme, og har sandhedens rigdomme."    
 "Den unge mand kom til Jesus og sagde til ham [Matt. 19], "Gode mester, hvad godt skal jeg gøre, så jeg kan få evigt liv?" Jesus gav ham et valg, at få del i hans ejendomme og evigt liv, eller frasige sig dem, og miste det. Hans rigdomme var af større værdi for ham end himmelske rigdomme. Den situation, hvor han må dele ud af rigdomme, og give til de fattige, for at være en Kristi efterfølger, og få evigt liv, nedkølede hans ønske, og han drog bedrøvet bort."    
De jeg fik jeg vist skrigende for den jordiske krone, var dem som vil bekoste alt for at få rigdomme. De blev vanvittige på det punkt. Alle deres tanker og energi er rettet mod jordiske rigdomme. De træder på andres rettigheder, og modsætter sig fattige, og lejesvendene i hans løn. Hvis de kan drage nytte af dem som er ikke er så skrappe, og fattigere at de, og lede for at øge deres rigdomme, vil de ikke tøve et øjeblik med at modsætte dem, og endog se dem bragt til tiggerstaven.    
De mennesker hvis hoveder var hvide med alderen, og deres ansigter var rynkede af bekymringer, som ivrigt greb efter rigdommene enden for kronen, var ældre som kun er nogle få år foran dem. Alligevel var de ivrige efter at få deres jordiske rigdomme. Jo nærmere de kommer til graven, des mere ivrige var de for at klynge sig til dem. Deres egne slægtninge blev ikke hjulpet. Medlemmer i deres egne familier fik lov at arbejde over evne for at tjene lidt penge. De brugte dem ikke for andres skyld, eller for deres egen. Det var nok for dem at vide at de havde dem. Når de har forpligtelser over for fattige, og behovene i Guds sag præsenteres for dem, bliver de kede af det. Med glæde ville de acceptere det evige livs gave, men er ikke villige da det vil koste dem noget. Betingelserne er for hårde. Men ville ikke holde sin egen tilbage. Han kunne ofre dette pagtens barn, for at adlyde Gud bedre, end mange ville ofre nogle af deres jordiske ejendomme.    
Det var meget smerteligt at se dem, som skulle modnes i herlighed, og dagligt gøre sig egnet til udødelighed, bruge alle deres kræfter på deres jordiske ejendomme. Jeg så at disse ikke kunne værdsætte himmelske rigdomme. Deres stærke hengivenhed for det jordiske, fik dem til at vise ved deres gerninger at de ikke værdsætter den himmelske arv nok til at ofre noget for den.    
 "Den "unge mand" udviste en villighed for at holde budene, alligevel sagde Herren til ham at han manglede en ting. Han ønskende evigt liv, men elskede sine ejendomme højere. Mange er selvbedragede. De har ikke søgt efter sandheden som efter skjulte rigdomme. Deres energi og kræfter bruges ikke til det bedste. Deres sind, som skulle være oplyst af himmelens lys, er forvirrede og betrængt. Mark. 4, 19: "Men denne verdens bekymringer og rigdommens blændværk og lyst til alt muligt andet kommer til og kvæler ordet, så det ikke bærer frugt. "Disse" sagde englen, "er uden undskyldning." Jeg så at lyset svandt bort fra dem. De ønskende ikke at forstå de højtidelige og vigtige sandheder for denne tid, og de mente at de klarede sig uden at forstå dem. Deres lys gik ud, og de famlede rundt i mørke."    
Skaren med de deformerede og syge, der pressede på for den jordiske krone, er dem hvis interesser og rigdomme er i denne verden, og, selvom de bliver skuffet på alle sider, vil de ikke give deres hengivenhed til himlen, og sikre sig selv en rigdom og et hjem der. De går forkert i det jordiske, men når de alligevel tilstræber det, mister de det himmelske. På trods af skuffelsen og ulykkeligt liv,  og død, hos dem der virkelig var opsat på at få jordiske rigdomme, følger andre den samme måde at få jordiske rigdomme på. De pressede sindssygt på, uden hensyn til den katastrofale afslutning som de får, som de efterfølger.    
Alle dem som rakte ud efter kronen, og  havde en andel i den, og som blev bifaldt, er dem der fik det der var hele deres livs mål, - rigdomme. Og de modtog den ære som verden giver dem, der er rige. De har indflydelse i verden. Satan og hans onde engle er tilfredse. De ved at disse sikre for dem, og så længe de lever i oprør imod Gud, er de Satans kraftfulde agenter.    
Dem som væmmedes ved den gruppe der skriger efter den jordiske krone, er dem som har bemærket deres liv og afslutning, som stræber efter jordiske rigdomme, og har set at de aldrig bliver tilfredse, da de var ulykkelige, og de blev foruroliget, og skilte sig ud fra den ulykkelige klasse, og søgte efter de sande og varrige rigdomme.    
Dem som banede deres vej gennem skaren efter den jordiske krone, blev ledsaget af hellig engle, blev vist mig som Guds pålidelige folk. Engle dem videre, og de blev indgydt af iver til at presse sig frem til den himmelske skat.    
De sorte kugler jeg fik vist kastet efter de hellige, var skændige falsknerier i omløb om Guds folk, fra dem der elsker at give en løgn. Der bør udvises den største omhu for at føre et pletfri liv, og afstå sig fra alt der ser ondt ud, og gå frimodigt frem, og ikke tage sig noget af de ondes skamfulde falsknerier. Medens de retfærdige øjne er fæstnet på de himmelske uvurderlige rigdomme, vil de være mere og mere lig Kristus, og vil forvandles og gøres egnet til forvandlingen.<br><b>Ellen G. White.</b>  

27 05 1862 Review and Herald Fremtiden    
 "Ved Jesu forvandling blev hans fader forherliget. Vi hører ham sige: "Nu er menneskesønnen forherliget, og Gud er forherliget i ham." Således blev han før sin forrådelse og korsfæstelse styrket til sine sidste dødelige lidelser."    
 "Som lemmer af Kristi legeme nærmede tiden sig for sin sidste kamp,  "tiden for Jakobskampen," vil de vokse op til Kristus, og vil tage stor del i Hans Ånd. Idet den tredje engels budskab øges til et højt råb, og megen magt og herlighed følger det afsluttende værk, vil Guds trofaste folk få del i den herlighed. Det er sildig regnen som opliver og styrker dem til at gennemgå trængsels tiden. Deres ansigter vil skinne med herligheden fra det lys der følger med den tredje engel."    
Jeg så at Gud på en forunderlig måde bevarer sit folk gennem trængsels tiden. Da Jesus udgød sin sjæl i pine i haven, vil de råbe alvorligt pines med ham dag og nat for at blive befriet for dette. Dekretet vil udgå at de må vanrøgte det fjerde buds sabbat, og ære den første dag, eller miste deres liv; men de vil ikke give efter for dette, og træde Herrens sabbat under deres fødder, og ære en pavedømmets institution. Satans hær og onde mennesker, vil omgive dem, og juble over dem, fordi der ikke lader til at være udvej for dem. Men midt i deres jublen og triumferen, kommer der allerhøjeste tordendrøn efter tordendrøn. Himlen har samlet sig mørke, og er kun oplyst af flammelys og frygtelig herlighed fra himlen, idet Gud lader sin røst lyde fra hans hellige bolig.    
 "Jordens fundament rystes, bygninger vakler og falder med et frygteligt brag. Havet koger som en gryde, og hele jorden er i forfærdelig oprør. De retfærdiges fangenskab  vendes om, og med liflig og højtidelig hvisken siger de til hinanden, "Vi er befriet. Det er Guds stemme." Med højtidelig ærefrygt, lytter de til røstens ord: de onde lytter, men forstår ikke ordene fra Guds stemme. De frygter og skælver, medens de hellige glæder sig. Satan og hans engle, og onde mænd, som har jublet over at Guds folk var i deres vold, så de kunne udslette dem af jorden, bevidnede den herlighed der var givet dem, som havde æret Guds hellige lov. De så de retfærdiges ansigt lyse op, og genspejle Jesu billede. Dem som var så ivrige efter at udslette de hellige kunne ikke klare den herlighed der hvilede på de udfriede, og de faldt som døde mænd til jorden. Satan og hans onde engle undveg nærværelsen af de forherligede hellige. Deres kraft til at pine dem var borte for altid.<br><i>Ellen G. White.</i>"  

00 08 1862 Review and Herald Brev til E. W. Shortridge    
Br. Shortridge: D. 25. oktober, fik jeg i et syn vist at sandheden ikke har sin helliggørende indflydelse på dit hjerte, og der er ikke sket en reform med jer, som var nødvendigt for at I kan få succes med arbejdet på evangeliearbejderen. Det er et meget højtideligt og vigtigt arbejde, at overbringe det sidste nådesbudskab til verden, og frembære et vidnesbyrd som viser sig som en smag af liv til liv eller død til død. Jeg fik vist at det var af største betydning for dem som fembærer dette budskab at gøre det rigtige, og være i hjorten.    
 "I det første syn jeg fik om dig, før jeg så dig, fik jeg vist at du var i stand til at gøre godt; men du havde meget at lære, og hvis du var grundigt omvendt til sandheden kunne du bringe argumenterne for vort standpunkt på en klar og tydelig måde. Jeg fik vist at der var meget rajgræs i din forkyndelse som Gud ikke har noget at gøre med, og som sårede Hans Helligånd. Du må være det som jeg sagde om dig, "revet i småstykker, og gjort på ny;" for den forkyndelse som var acceptabel i dit tidligere arbejde, er ikke acceptabel for Gud, eller kan udrette godt i dette sidste højtidelige budskab. Dine spøgende bemærkninger og gestikulationer må lægges helt bort, og du indrømmer dets tendenser og dets onder, ellers vil dit arbejde vise sig at være en forbandelse i stedet for en velsignelse."    
I det sidste syn jeg fik d. 25. oktober, så jeg at dit arbejde, dit liv og omgang, ikke har fået den ophøjede karakter, som det er at bevare det budskab du frembærer. Du påtager dig en værdighed som ikke er ubehagelig, hvis du vil tage den med dig ud i livet, og fastholde en sand, gudfrygtig værdighed, især bag talerstolen. Mange af dine udtryk, figurer og gestikulationer, er ikke værdigt i himlens, englenes, eller i Kristi helligede efterfølgers øjne. Nogle vækker du vellyst hos, medens andre vækker du væmmelse. Hvis sandhedens dybe overbevisning hviler over menneskers sind, og de føler at dens livsvigtige betydning påvirker de beslutninger de tager, vil din formidling af højtidelige sandheder på spøgende måder  bortjager de højtidelige indtryk sandheden har gjort, og vægten vender, og der tages beslutninger på den forkerte side. Engle bedrøves og vender sig fra dig i mishag og der skrives ned i himlen om din synd; for sådan ser himlen på det.    
 "Gud forlanger at hans tjenere, som arbejder for sjæles frelse, skal være forbilleder for hjorten; og upålidelighed fra deres side betragter himlen som en stor forbrydelse, og vil hjemsøges af Guds vrede. Jordiske kampe og slag blev vist for mig. Ingen får lov til at udfylde embedsmandens sted, medmindre han har bevist noget, og der sættes lid til hans renhed, hans dygtighed, overbærenhed og evner. Han må lede den gruppe han har under sig, og inspirere dem ved sit eget eksempel med den samme ånd som opliver ham. Gribes disse embedsmænd i upålidelighed, hvis de ikke lider døden, så skal de straks fjernes, og andre sættes i deres sted. Da så jeg hvor meget vigtigere de kampe var som vi er involveret i. Og dette arbejdes byrde er betroet prædikanter; hvis de har overblik over hjorten. Læs venligst Apg 20,28: "Tag vare på jer selv og på hele hjorden; i den har Helligånden sat jer som tilsynsmænd, for at I kan være hyrder for Guds kirke, som han har vundet sig med sit eget blod."    
Folket ser på prædikanterne og efterligner deres eksempel og de står til ansvar over for Gud, for den indflydelse de udøver. Over for Gud må de stå til regnskab for deres <i>ord</i> og <i>handlinger</i>. Hvis de ikke er dygtige arbejdsfolk, er de gået fejl af deres kald. De hellige apostles liv blev vist for mig. De var forbilleder, og det var sikkert for hjorten at følge efter dem. Jeg fik vist at selvom du kan præsentere nogle sandhedspunkter klart, mangler du beskedenhed og ydmyghed. Dine tidligere venner og dit tidligere arbejde har fået dig til at stole på din egen tilstrækkelighed i stedet for at hele tiden stole på Guds styrke. Siden du har grebet den tredje engels budskab, har du ikke indset at dit arbejde er forgæves. Du har for høje tanker om dig selv. Dette budskabs fremgang beror ikke på dem der kaldes smarte mænd. Gud kan oprejse mænd og udruste dem til at fremføre dette budskab i kraft og ånd. Selvom de er beskedne, vil de alligevel lære af Gud i ydmyg lydighed og modtage råd fra ham. Jeg fik vist at du kun har lille erfaring med dette dit nye arbejde. I den måde du forkynde på førhen, gjorde du et overfladisk arbejde, og kom godt ud af det. Sådan er det ikke i dette højtidelige budskab. Af sine tjenere forlanger Gud sjælsrenhed, herlighed i hjerte og liv, stadig årvågenhed, og næsten uophørlig bøn. Al dit pral, spøg,  skæmt og tåbesnak må lægges til side, og du søger alvorligt Guds nåde, så du kan overvinde disse onder som ødelægger din indflydelse. Gud vil ikke bære over med din tåbelighed. Medmindre du kan udøve en hellig indflydelse og være et levende eksempel for dem du arbejder for, var det bedre at du ophørte med sjælevindingsarbejdet for Kristus; for de følger dit eksempel og dumper fuldstændigt i at komme op til Guds krav. Du føler at dit vidnesbyrd forkrøbles, når dine brødre er for hårde imod dig; men er du omvendt til dette budskab vil du være et frit menneske bag talerstolen, - du vil ikke føle dig begrænset. Der vil kun udgå rent og lifligt vand fra den rensede kilde. Dine brødre er ikke for specielle. Gud er speciel, og hans engle som er udsendt for at gøre Hans vilje, er såret over din manglende åndelighed, renhed og gudsfrygt. Du må underlægge dig selv streng disciplin, og forny dit liv, ellers vil dit arbejde vise sig som en forbandelse i stedet for en velsignelse.    
 "Du har begået fejl ved at være for fortrolig med kvinder; og hvis dit tidligere liv i dette henseende skal være mønster for fremtidige handlemåder, vil du ikke være til mindste nytte i dette store arbejde. Din handlemåde førhen har i mange henseender haft mangler, og onde efterretninger er fulgt efter dig. Du har ikke afholdt dig fra alt der ser ondt ud. Idet englen pegede på dig, sagde han: "Vær rene I som bærer Herrens kar." Overalt hvor der tales imod os er vi en sekt, og vi regnes som udskuddet af alt. Forsigtighed og diskretion bør være kendemærket i alle dine motiver. Det er en stor ting at stor ting at stå mellem liv mellem det levende og døde, og være talerør for Gud. Satan og onde engle er på vagt efter dit fald; de forsøger at styre din kurs. Jeg så at du blev meget såret over den skam som fulgte efter dig, men du er ikke helt klar i den sag, - som du har foranlediget af din tåbelighed. Jeg blev henvist til dette skriftsted, 1. Pet. 2, 19.20: "For det er tak værd, når man med Gud for øje tåler uforskyldte lidelser.  Det er ingen ros, at I tåler mishandling, når I fejler. Men hvis I tåler lidelser, når I gør det gode, så er det tak værd for Gud."    
Jeg fik vist at dem som kun for nylig var begyndt at arbejde med dette budskab ikke bør gøre noget uden at få råd fra dem der har erfaring med dette budskab, og de må ikke diktere argumenterne og den bedste måde at budskabet skal fremføres på, for de er i fare for at tage beslutninger som vil vise sig som total fiasko, hvis de blev ført ud i livet.    
Jeg fik vist at dine følelser for br Waggoner er uretfærdige, og du har opremset andres forståelse, til skade for br. Waggoner. De ser på dig som mishandlet, skønt det ikke er tilfældet. Br Waggoner blev bedrøvet over hvad du flettede ind i dine prædikener, som beskadigede dit vidnesbyrd. Han arbejdede for dit gode. Jeg så at du trækker meget på nogles sympati, som er unge i sandheden. Jeg så at de så mistænksomt og jaloux hen på br. W. De ved ikke hvad de gør. De er uerfarne og behøver at nogen skal unde vise dem.    
Jeg så at du i dine egne øjne er opløftet og praler, og at Gud ikke anerkender dit arbejde. Du og din familie overreagerer i at gøre noget ud af det synlige, som er en snare for dig, og har ført til upålidelighed fra din side af, med hensyn til de midler menigheden har oprejst til et særligt formål, og de midler du har fået betroet til dette formål. Du har brudt med at bruge midlerne rigtigt, som om de var deres egne, optjent ved trofast arbejde hos os. Det var ikke dit eget. Ifølge det lys jeg havde fået havde du ingen ret til at røre ved disse midler, eller bruge dem til andre formål end det de var indsamlet til.    
 "Br. S.  din familie er stolt. De kender ikke grundprincipperne i den tredje engels budskab. De er på den nedad gående vej, og burde komme mere under den frelsende indflydelse. Denne indflydelse påvirker dig og gør dig svag. Du har ikke behersket dit eget hus rigtigt, og når du mangler så meget der hjemme, kan du ikke blive betroet at diktere vigtige og ansvarsbetyngede sager i menigheden. Dette skriftsted blev vist for mig: "Han skal kunne styre sit eget hus godt og få sine børn til at vise lydighed, i al agt værdighed; for hvordan skal han kunne tage sig af Guds menighed, hvis han ikke forstår at styre sit eget hus?"    
Br. S., jeg fik vist at du må gribe rigtigt fat i dette arbejde, ellers er dit arbejde forgæves. Du behøver Guds Ånds indflydelse. Først når du er omvendt, kan du styrke dine brødre. Du føler at du kan for meget i dig selv. Da blev jeg henvist til den lærte og veltalende Paulus. Selv om han havde et grundigt kundskab til Guds veje og gerninger, og blev undervist guddommeligt af ham, og han var en mægtig medarbejder i ord og lære, var hans handlemåde alligevel præget af ydmyg og frygt om ham selv.    
 "Læs venligst  2. Kor. 2,15.16. "For vi er Kristi vellugt for Gud blandt dem, der frelses, og blandt dem, der fortabes  - for dem, der fortabes, en duft af død til død, for dem, der frelses, en duft af liv til liv. Og hvem duer til det?"    
 "Kap. 3,5.6: "Ikke at vi af os selv duer til at udtænke noget, som kom det fra os selv; at vi duer til noget, skyldes Gud, som også har gjort os duelige til at være tjenere for en ny pagt."    
 "Kap. 5,3.4: "Så sandt vi da ikke skal stå nøgne, når vi er klædt af. For mens vi bor i teltet, sukker vi besværede, fordi vi ikke vil klædes af, men klædes på, så det dødelige bliver opslugt af livet."    
 "1. tess. 2,4-7. "Men vi forkynder sådan, som Gud har fundet os værdige til at få evangeliet betroet, ikke for at behage mennesker, men Gud, som prøver vort hjerte. Vi optrådte jo, som I ved, aldrig med smigrende ord og heller ikke med fordækt griskhed - det er Gud vidne på! Vi søgte heller ikke anerkendelse hos mennesker, hverken hos jer eller andre, og det skønt vi som - Kristi apostle havde ret til at ligge jer til byrde."    
 "1.Kor.4,9 "Vi er blevet et skuespil for verden, for både engle og mennesker."    
Måtte Gud hjælpe dig til at se disse ting som de er, så du må blive en dygtig medarbejder som ikke skal blive til skamme.<br><i>Ellen G. White.  &nbsp;   Battle Creek, Mich., 22. Nov., 1861.</i>  

16 09 1862 Review and Herald Et uddrag fra et brev, skrevet til en fjerntboende veninde.    
Du taler om at bo iblandt separatister. Jeg er ked af at det er sådan. Det er så mærkeligt at nordstats folkene kan sympatisere med dette forfærdelige oprør og slaveriets institution.    
Men har du aldrig tænkt over at jordens beboere gør et større oprør imod Guds regering, som vi ser små glimt af? Satan var den første oprører. Han er leder for al oprør. Han gjorde oprør imod lovene i Guds regering, som var dannet af Gud selv, som senere blev skrevet af hans egen finger på stentavler. Næsten hele menneskeslægten har udvist illoyalitet imod den højere lov, de ti bud. Vi arbejder med al vor kraft for at vise faren i at overtræde Guds lov, og bringe dem tilbage til deres alliance til de højere struktur og love. Verden er overgivet til afgudsdyrkelse, og de har glemt Gud, deres Skaber og Beskytter. De overtræder åbenlyst hans lov, træder på sabbaten, og derved begår brud på ti buds lovens fjerde bud. I stedet for at holde Guds egen hviledag, som blev helliget efter at han havde hvilet på den, og sat den til side for at mennesker kan overholde og ære den, ærer de paveinstitutionen. Oh, hvor er himlens Gud er bliver forhånet og foragtet. Jeg ynkes over sabbatsbryderen, som snart møder Gud over hans brudte lov. Ingen undskyldning gælde for overtræderen, for med bibelen og almanarkken, kan enhver person med almindelige evner fortælle hvad Gud har helliggjort, og befalet ham at overholde, og hvornår den dag kommer.    
I vort land har vi nu tegn på hvor alvorligt det er at tage let på, eller sætte sig op imod og vise illoyalitet mod vort lands regering eller forfatning. Og tænk da over hvor stor forbrydelse det er at træde på og foragte Guds lovs regering, og bøje sig ned og overholde en paveinstitution, dannet af syndens menneske, som ophøjede sig selv over Gud, og som er Guds store fjende. Er dette ikke det højeste og mest himmel-forvovede oprør? Fortjener det ikke den højeste straf? Vil Gud tage dem til himlen, og til hans egen herlige nærhed, som åbenlys overtræder en af ti buds lovens tydelige forskrifter? Nej, nej. Det kan aldrig blive til, at han der vil tage dem der lever i oprør mod hans hellige lov i himlen, iblandt rene engle i himlen, der glæder sig over at gøre hans vilje, og adlyde lovene fra hans retfærdige regering, for at der kommer et andet oprør. I himlen vækkes vreden over menneskets åbenlyse og vovede oprør imod Guds hellige lov.    
De tegn som giver os umiskendelig tegn på at Kristus står for døren, går i opfyldelse. Og lige før han kommer i sin majestæt og herlighed og hævne de oprørske, så alle er uden undskyldning, vil han få proklameringen af hans lov til at nå ud, så alle illoyale undersåtter kan vende tilbage til alliancen i hans regering. Hvis de fortsætter med deres oprør, vil de ikke mere få indpas i himlen, end Satan fik efter at han gjorde oprør.    
 "Du kan indvende at du ikke kan holde sabbat fordi dine venner ikke holder den. En sådan undskyldning tør du ikke komme med til Ham, der led så meget for at løskøbe dig. Matt 10,37-38: Den, der elsker far eller mor mere end mig, er mig ikke værd, og den, der elsker søn eller datter mere end mig, er mig ikke værd. Og den, der ikke tager sit kors på og følger mig, er mig ikke værd."    
 "Luk.14,26: "Hvis nogen kommer til mig og ikke hader sin far og mor, hustru og børn, brødre og søstre, ja, sit eget liv, kan han ikke være min discipel."    
 "Vers 27: "Sådan kan ingen af jer være min discipel uden at give afkald på alt sit eget." Mange passager i Skriften kan gælde dig, og du kender til dem. Når disse klare og tydelige ord læses, hvor mange af dem vil gå upåagtede hen! Andre vil se tvivlsom på dem, vende sig bort og sige: Dette er hård tale; hvem kan adlyde dette? Vidste vor frelser ikke at mange ikke ville adlyde hans forlangender? Gav Han, der elskede os så meget at han gav sit liv for os, ikke nogle krav eller betingelser for frelse, som vi ikke kan adlyde? Oh nej, alle disse krav er fornuftige og retfærdige, og vi kan adlyde dem."    
Det had der henvises til i Luk. 14, 26, betyder en mindre grad af kærlighed. Vi skal have den højeste kærlighed til Gud, og vore venner skal elskes dernæst. Vor kærlighed til mand, hustru eller moder, må være lavere end kærligheden til Gud. Vor kærlighed til disse kære slægtninge må ikke være blind og selvisk, og få os til at glemme Gud. Når disse slægtebånd får os til at foretrække dem og ignorere sandheden, vi elsker dem mere end at elske Jesus, og er ham ikke værd. I denne frygtelige tid hvor vi behøver en arm til at beskytte og skærme os, er stærkere end faderens, broderens eller mandens arm, og skal kalde på Ham, som vi elskede over ham, hvem vi ikke vil svigte for ham. Han vil sige: Lad dem udfri dig, lad dem redde dig. Jeg gav dig et bevis på min kærlighed. Jeg forlod min Faders herlighed, og hele min majestæt og glans, og kom til en verden forbandet af synd og besmittelse. For din blev jeg fattig, så du kunne blive rig ved min fattigdom. Jeg bar spot og hån, og døde en skammelig død på korset, for at frelse dig fra håbløs fortabelse og død. Alligevel vækkede dette ikke min kærlighed nok til at adlyde mig, og lede dig til at ønske min gunst frem for jordiske venners gunst, som kun har givet dig svage beviser på deres kærlighed. Jeg kender jer ikke; gå bort fra mig.    
Gud vil forsøge og prøve sit folk. Den ene hellige sandhed efter den anden, vil indføres på deres hjerter, tæt og skærende, indtil deres tro vil renses og prøves som guld, indtil alle deres slagger vil være renset bort og Jesus vil overbringe dem til sin fader uden plet eller rynke, eller noget sådant. Ved trængsler og lidelser må vi vinde sejr ligesom Jesus vandt sejr. Vi kan ikke undgå korset eller religionens lidelsesdel. Hjertets sprog bør være: Lad mig lære fællesskabet i Kristi lidelser at kende. Lad mig lide sammen med Ham, så jeg kan regere sammen med Ham. <br><i>Ellen G. White</i>  

23 09 1862 Review and Herald Rundhåndethed.    
Jeg ønsker at sige at ingen af vennerne som har givet så rundhåndet til E. W. S. har accepteret at min gave til de mange donationer er trukket tilbage. For at en byrde ikke skulle falde på mig i denne sag, har venner sendt mig summer af ti-dollas for at hjælpe mig med at dække det som er nødvendigt. Efterfølgende er fra menigheden i Grass River, St. Law. Co., N.Y.:    
<i>Eftersom</i>, søster White , i sin kærlighed for Guds sag og hans tjenere har gjort hvad han kunne for at skabe et hjem for E. W. Shortridge, og "<i>Eftersom</i>, ifgl. E. W. S. har givet sig selv en så uværdig hjælp som har kastet tunge trængsler på søster W., derfor er "    
 "<i>Beslutningen<i/> at vi som en kirke sympatiserer dybt med søster W. i yderlig prøvelse, og vi lover hermed at, hvis søster W. skal have refunderet de penge hun har betalt til E. W. S., for at betale vor andel af hele beløbet til hende igen."    
Efter at have tillægget, drog jeg den foregående fortale og beslutning, og bragte det frem for menigheden på dette sted ved vort menighedsmøde sidste tirsdag aften, da de velvilligt blev optaget. Det blev også bestemt at sende $5 til at hjælpe dig. <br>Din uværdige broder.   H. G. Buck.    
Jeg vil udtrykke min taknemmelighed til gavmilde venner for sandhedens sag, som har vist så meget forståelse og velgørenhed i at hjælpe mig med at bære denne ubehagelige byrde. Ti-dollas-sedlerne der er sendt til mig, skal jeg bruge til Selskabet.    
Det er en smertelig tanke at dem der ønsker at ære Herren med deres gaver, ikke kan hjælpe dem som viser sig som sande ydere af kristen godgørenhed uden at de, i tre situationer ud af fire, er stødt på beviser som ikke er nok. Disse ting bør lære os alle forsigtighed i den kommende tid.  <br><i>Ellen G. White</i>  

6 01 1863 Review and Herald Vidnesbyrd for menigheden.    
 "Ved konferense i Battle Creek, d. 27. maj, 1856, fik jeg vist nogle ting i et syn som angår menigheden i almindelighed. Guds herlighed og majestæt passerede forbi mig. Englen sagde: "Han er frygtelig i hans majestæt, men I vil ikke være ved det; frygtelig i sin vrede, alligevel indser han det ikke; frygtelig i sin vrede, alligevel fornærmer i ham dagligt. Prøv at gå ind ad den lige port, for vid er den port og bred den vej der fører til fortabelse, og mange vil gå i det spor; og lige er den port og smal er den vej der fører til livet, og få skal finde den." Jeg så at disse veje gik for sig selv og udskilte, i hver sin retning. Den ene førte til evigt liv, den anden til død, evig død. Jeg så at retningerne på disse to veje, også afstanden mellem grupperne der rejste på den. Vejene er modsatte hinanden; en er bred og jævn; den anden smal og ujævn. Således er partierne, der rejser på disse veje, modsat hinanden i karakter, i livsførelse, i klæder og omgang."    
Dem der rejser på den snævre vej taler om den glæde og lykke de vil få ved rejsens ende. Ofte har de sørgelige ansigtsudtryk, dog stråler de ofte af hellig, indviet glæde. De klæder sig ikke som gruppen på den brede vej, eller taler som dem, eller handler som dem. De har fået et mønster. Et sorgens Menneske og kendte til bedrøvelse, åbnede vejen for dem. Og befarede selv vejen. Hans efterfølgere ser hans fodspor og bliver trøstet og opmuntret. Han gik sikkert igennem, som de kan, hvis de følger hans fodspor.    
På den brede vej er alt optaget af dens personer, dens klæder og fornøjelserne på den vej. De svælger sig helt i løssluppenhed og munterhed, og tænker ikke over deres rejses afslutning, på den sikre udslettelse for enden af stien. De nærmer sig hver dag deres udslettelse, alligevel haster de sig sindssygt hurtigere og hurtigere. Oh! Hvor skæbnesvanger så dette ud for mig.    
 "Jeg så mange rejse på denne brede vej, hvor denne tekst stod på dem: "Død til verden, alle tings ende er nær, Vær også I rede." De så ligesom de tomme omkring sig, undtagen en skygge af bedrøvelse, som jeg bemærkede på deres ansigter. Deres samtale var ligesom fyrene, de tankeløse omkring dem; men ind imellem ville de tilfredsfuldt pege på bogstaverne på deres klæder, opfordre andre til at have det samme på deres. De var på den brede vej, alligevel bekendte de at de var på den smalle vej. De der var omkring dem sagde: "Der er ingen forskel imellem os; vi er alle ens; vi klæder os, taler og handler på samme måde."    
 "Da blev jeg vist tilbage til årene 1843 og 1844. Dengang var en helligelse og indvielse som der ikke er nu. Hvad er der sket med Guds særskilte folk? Jeg så at tilpasning til verden, uvillighed at lide for sandhedens sag. Jeg så en manglende underlæggelse under Guds vilje. Jeg blev peget tilbage til Israels børn efter at de havde forladt Ægypten, at Gud i sin barmhjertighed kaldte dem ud fra ægypterne, så de kunne dyrke ham uhindret og ubegrænset. Han arbejdede for dem ved mirakler, han forsøgte dem, han prøvede dem, ved at bringe dem til lige steder. Efter Guds forunderlige handlemåde, og deres udfrielse så mange gange, da de var blevet forsøgt og prøvet af Gud, så knurrede de. Deres sprog var: "Det var bedre at vi døde ved Herrens hånd i Ægyptens land." De længtes efter porrer og løg, på det sted."    
 "Jeg så at mange som bekender at tro sandheden for disse sidste dage, tror at det er mærkeligt at Israels børn knurrede idet de rejste, og efter Guds forunderlige handlemåde mod dem, og at de var så utaknemmelige, og glemte hvad Gud havde gjort for dem. Englen sagde: "I har gjort det være end de har." Jeg så at Gud har givet sandheden så klart til sine tjenere, så tydelig, at den ikke kan modsættes."    
Overalt hvor de går får de en sikker sejr. Fjenderne kan ikke komme omkring den overbevisende sandhed. Lyset er blevet spredt så klart at, Guds tjenere kan stå op over alt, og lade sandheden frembære sejren på en klar og forbindende måde. Denne store velsignelse er ikke blevet værdsat, den er ikke indrømmet. Hvis der kommer trængsler, begynder nogle at se tilbage og tro de har hårde tider. Nogle af Guds bekendende tjenere ved ikke hvad rensende prøvelser er. Nogle laver de prøvelser for dem selv, indbildte prøvelser, og mister let modet, så nemme at såre, selvværdigheden er så nem at mærke, at de skader sig selv, skader andre og sagen. Satan forstørrer og lægger tingene ind i sindet. Hvis viljen derved får frit løb vil disse personers nytte og indflydelse ødelægges.    
Jeg så at nogle havde følt sig fristet til at tage sig selv bort fra arbejdet, og arbejde med deres hænder. Jeg så at hvis Guds hånd skulle tages bort fra dem, og de blev genstand for sygdom og død, så ville disse ikke vide hvad trængsler er. Det er en forfærdelig ting at knurre imod Gud. De har ikke tænkt over at den vej de rejser på er en ujævn, selvfornægtende og selvkorsfæstende vej, og de må ikke forvente noget det gør den jævn, som om de rejste på den brede vej.    
 "Jeg så at nogle af Guds tjenere, endog budbringerne, nemt mister mode, selvet skades så nemt, at de bilder sig selv ind at de er for ringe og såret, selv om de ikke er det. De tror at deres lod er for hård. Disse indrømmer ikke hvordan de ville kunne mærke Guds understøttende hånd blive trukket bort, og de gennemgik sjælspinen. De ville se deres lod være ti gange hårdere end det har været før, så længe de var beskæftiget det i Guds arbejde, led prøvelser og afsavn, havde dog fået inddraget Guds anerkendelse. Nogle som arbejder i Guds sag ved ikke hvornår de får en nem tid. De har haft nogle afsavn, og har knapt nok vidst om deres mangel eller sjælstræthed, sjælsarbejde eller sjælsbyrde, så de, når de har det nemt, og deres pinsler er helt fri fra pinsler, er under Guds gunst, er de ikke klar over det, og tror deres prøvelser er store. Jeg så at hvis disse ikke har en selvopofrelsens ånd, og de godt vil arbejde med glæde, ikke spare på sig selv, så vil Gud hjælpe dem. Han vil ikke anerkende dem som sine selvopofrende tjenere; men vil oprejse; men vil oprejse dem der vil arbejde, ikke på en doven måde, men alvorligt, og vil vide hvornår de får en nem tid. Guds tjenere må føle en byrde en byrde for sjæle, og græde mellem indgangen og alteret, og råbe: "Spar dit folk, Herre."    
Nogle af Guds tjenere har opgivet deres liv, at bruge til og blive brugt til Guds sag, indtil deres fysik er opbrugt, og er overbebyrdet af mental arbejde, øge de omsorgsbyrder, slid og afsavn, medens andre ikke har påtaget sig byrder, og ønsker det heller ikke. Alligevel tror disse at de har en hård tid, fordi de aldrig har erfaret vanskeligheder. De er aldrig blevet døbt ind i den lidende andel, og vil heller ikke blive det, så længe at de udviser så megen svaghed, og så lidt sjælsstyrke, og elsker deres magelighed så meget. Ud fra det som Gud har vist mig, så behøver der en renselse blandt budbringerne, og de dovne, nølende og egenkærlige renses bort, og få en ren, trofast og selvopofrende gruppe der ikke vil studere deres tilfredshed, men tjene trofast i ord og lære, som er villig til at lide og udholde ting for Kristus skyld, og frelse dem han døde for. Lad disse tjenere mærke veerne over dem, hvis de ikke forkynder evangeliet, og det vil være nok; men sådan føler alle det ikke.    
 "Jeg fik vist at nogle bekendende sabbatsholdere havde tilpasset sig verden. Oh, jeg så at det var en vanære mod deres bekendelse, en vanære mod Guds sag. De lyver over for deres bekendelse. De tror at de ikke er verden lig, men de er dem så nær i klæder, i samtale og handlinger, at der ikke er forskel. Jeg så at de pyntede på deres fattige dødelige legemer, som hvert øjeblik kan såres af en Guds finger, og lægges på pinslens seng. Oh, når de nærmer sig deres sidste chance, når døds pinslerne når deres kroppe, og det store spørgsmål er da: "Er jeg parat til at dø? parat til at vise mig for Gud i dommen, og stå for det store tilbageblik? Spørg dem hvad de føler for at dekorere deres legemer, og hvis de har en fornemmelse for hvad det er at stå forberedt for Gud, vil de fortælle dig om de gik tilbage og leve om igen, ville de rette op på deres liv, undgå verdens tåbeligheder, dens forfængelighed, dens stolthed, og ville besmykke kroppen med et ærbart udseende, og sætte et eksempel for sig. De ville leve til Guds ære. Hvorfor er det så vanskeligt at føre et selvfornægtende og ydmygt liv? Fordi bekendende kristne ikke er døde over for verden. Det er nemt at leve efter vi er døde. Men der er en længsel efter Ægyptens porrer og løg. De har en tilbøjelighed til at klæde sig og handle som verden gør, og alligevel gå efter himlen. Disse kravler op et andet sted. De går ikke ad den snævre vej og lige port."    
Disse vil ikke have en undskyldning. Jeg så at mange var iklædt som verden for at få indflydelse. Men her gør de en sørgelig og skæbnesvanger fejltagelse. Hvis de vil have en sand og frelsende indflydelse, så lad dem ud leve deres bekendelse, vise deres tro ved deres retfærdige gerninger, og gøre stor forskel mellem den kristne og verden. Jeg så at ordene, klæderne og handlingerne ville tælle for Gud. Den hellige indflydelse vil spredes over alle, og alle vil få kundskab til dem, at de har været sammen med Jesus, og ikke-troende vil se at den sandhed vi bekender har en helliggørende indflydelse, og at troen på Kristi komme, påvirker mænds eller kvinders karakter. Hvis nogen ønsker at deres indflydelse skal tælle for sandheden, så lad dem ud leve den, og efterligne det ydmyge Forbillede.    
Jeg så at Gud hader stolthed, og at alle de stolte, og alle som gør ondt, skal være som stubbe, og den dag kommer skal de brændes op. Jeg så at den tredje engels budskab måtte arbejde som surdej må mange menneskesind som bekender at tro dette, og bortfeje deres stolthed, selviskhed, ergærrighed og verdenskærlighed.    
Jesus kommer, og vil han finde et folk der har tilpasset sig verden? og vil han anerkende dem som sit folk, som han har renset til sig selv? Oh, nej. Ingen andre end den rene og hellige vil han anerkende som sine. Dem der er blevet renset og gjort strålende ved lidelser, og har holdt sig udskilt og uplettet af verden, vil han eje som sine.    
 "Idet jeg så de skæbnesvangre kendsgerninger at Guds folk havde tilpasset sig verden, uden at gøre forskel, kun i navn, imellem mange af deres bekendende disciple fra den sagtmodige og ydmyge Jesus, og ikke-troende, følte jeg en dyb sjælspine. Jeg så at Jesus blev såret og udsat til åben skam. Idet englen så at Guds elskede folk tager del i verdens ånd og følge dens moder, sagde han: <i>"Ryst jer fri, ryst jer fri!"</i> så han ikke sætter jer i gruppe med hyklere og ikke-troende uden for byen. Den bekendelse vil kun skabe større besvær, og din straf vil blive større, fordi I kendte hans vilje, men gjorde den ikke."    
 "Jeg så at dem der bekender at tro den tredje engels budskab ofte gør Guds sag skade, ved lethed, spørg og skæmt. Jeg fik vist at dette onde var gennemgående i vore rækker. Jeg så at der måtte ske en ydmygelse for Gud, og at Israels Gud bør sønderrive hjertet og ikke klædningen. Kristus lignende enkelthed ses sjældent; der tænkes mere på menneskets bifald end frygt for at behage Gud. Englen sagde: bring dit hjerte i orden, så han ikke hjemsøger dig i dommen, og den skrøbelige livstråd, og du lægges ubeskyttet i graven, uforberedt på dommen. Eller hvis I ikke graver jeres egen grav, hvis I ikke snart stifter fred med Gud, river jer selv løs af verden, vil jeres hjerter blive hårdere, og I vil læne jer op ad en falsk støtte, en formodet forberedelse, og finde den fejltagelse og få et håb for sent."    
Jeg så at nogle bekendende sabbatsholdere brugte timer på dårligere ting end ødsle bort, studere den eller den mode, for at pynte det stakkels dødelige legeme. Da du prøvede at få dig til at se ud som verden, og ligeså smuk som du kan, husk på at den samme krop om nogle få dage kan være føde for maverne. Og så længe du sætter den op efter din smag der behager dine øjne, dør du åndeligt. Gud hader din forfængelige og onde stolthed, og Han ser på dig som en kalket grav; men indeni er du fuld af fordærv og urenhed. Mødre sætter stolthedens eksempel for deres børn, og derved sås frø som vil spire op og bære frugt. Høsten vil være overmådelig og sikker. Det som de sår skal de høste. Afgrøderne vil ikke svigte.    
Jeg så forældre, at det er nemmere for jer at lære jeres børn en lektion i stolthed, end en lektion i ydmyghed. Og at Satan og hans engle står lige ved jeres side for at gøre sin handling til jeres, eller gøre de ord I siger til dem, virkningsfulde så de opmuntres til klæder, og deres stolthed til at blandes med et uhelligt selskab. Oh, forældre, I planter torne i jeres eget skød, så vi I ofte føle smerte. Og når du vil modvirke den sørgelige lektie du har lært dine børn, vil du finde at det er en vanskelig ting. Det er umuligt for dig at gøre det. Du kan fornægte dem ting som tilfredsstiller deres stolthed, alligevel lever deres stolthed i hjertet, og længes efter tilfredsstillelse, og intet andet kan dræbe denne stolthed end at få Guds hurtige og mægtige Ånd til at finde vej til hjertet, og virke som surdej der, og luge det bort.<br><i>E. G. White </i>  

13 01 1863 Review and Herald Vidnesbyrd for menigheden.    
Jeg så at unge og gamle forsømmer deres bibler. De gør ikke den bog til deres studium, og den livs regel som de burde, - især de unge. De fleste af dem er kvikke nok, og har masser af tid til at læse andre bøger. Men det ord der peger til liv, evigt liv, bliver ikke gennemlæst og studeret til dagligt. Den dyrebare og vigtige bog, som skal dømme på den sidste dag, studeres knapt nok overhovedet. Ørkesløse historier bliver læst opmærksomt, medens bibelen forbigås og forsømmes. En dag kommer med skyer og tykt mørke, hvor alle ville ønske at de blev grundigt udstyret med klare og enkle sandheder fra Guds ord; så de sagtmodigt og dog beslutsomt giver en begrundelse for deres håb. Jeg så at denne begrundelse for deres håb, måtte bestyrke deres egne sjæle til den hårde kamp. Uden dette lider de mangel, og kan ikke stå fast og være beslutsomme.    
 "Forældre skulle meget hellere brænde dagens tåbelige eventyr, og novellerne når de kommer i deres hjem. Dette ville være en barmhjertighedshandling for deres børn. Opmuntres der til at læse disse historiebøger, er det ligesom trolddom. Det vildfører og fortryller sindet. Jeg så at var forældrene ikke opmærksom på deres børns evige interesser, vil de visselig gå tabt, på grund af deres forsømmelse. Og muligheden for at disse utrofaste forældre selv bliver frelste, er meget små. Jeg så at forældre skal være eksempler. De bør udøve en helliggørende indflydelse på deres familier. De bør lade deres klæder være ærbare og anderledes fra verden omkring dem. I bør irettesætte stoltheden hos jeres børn, hvis I værdsætter deres vel. Irettesæt trofast denne stolthed og opmuntre den ikke handling eller ord. Jeg så at denne stolthed måtte rives ud af vore familier. O, den stolthed der blev vist mig, fra Guds bekendende folk. Den er taget til hvert år, indtil det nu er umuligt at adskille bekendende sabbatsholdere fra hele verden omkring dem. Jeg så at der blev bekostet meget på pyntebånd, kniplede kyser, kraver [<i>* Jeg er ofte blevet spurgt om jeg troede det var forkert at bære enkle retlinede kraver. Mit svar har altid været nej. Nogle har taget det yderliggående synspunkt om mine skriverier at jeg mente kraver, og fastholdt at bære dette overhovedet var forkert. Jeg fik vist dyrt tilvirkede kraver, og dyre og unødige pyntebånd og kyser, som nogle sabbatsholdere bar, og stadig bærer, for fremvisningens og modens skyld. Jeg havde ikke tænkt det sådan at specielt med kraver, at intet der er ligesom kraver skal bæres, eller har navn af kyser, så at ingen bånd skulle bæres overhovedet.</i>] og andre unødige artikler der dekorer kroppen, så længe Jesus herlighedens konge, som gav sit liv for at genløse dem, bar en tornekrone. Det var den måde deres hellige Mesters hoved blev dekoreret på. Han var "et bedrøvelsens menneske der kendte til sorg." "Men Han blev gennemboret for vore overtrædelser og knust for vore synder. Han blev straffet, for at vi kunne få fred, ved hans sår blev vi helbredt." Og alligevel vil de der bekender at blive vasket af Jesu blod, udgydt for dem, klæde sig op, og dekorere deres stakkels dødelige kroppe, og drister sig til at bekende sig som det hellige, selvfornægtende og ydmyge forbilledes efterfølgere. O, jeg kunne ønske om alle kunne se dette i det lys Gud ser det i, og viste det til mig. Det var for meget, alt for meget at bære, at mærke den sjælspine som jeg mærkede, da jeg beskuede det. "Det Guds folk," sagde englen, "er <i>specielt</i>, som han renser til sig selv." Jeg så at det ydre udseende var et finger preg for hjertet. Når der er på hængt med pyntebånd, kraver og unødige ting, viser det tydeligt at alt dette er i hjertet, og er disse personer ikke renset for deres fordærv, kan de aldrig se Gud, for <i>alene</i> den rene af hjertet vil se ham."    
Jeg så at øksen måtte lægges ved træets fod. En sådan stolthed bør ikke tillades i menigheden. Det er disse ting som adskiller Gud fra sit folk, der lukker arken ude for dem. Israel har sovet væk i stolthed, og moder, og tilpasning til verden, midt i blandt dem. Hver måned går de frem i stolthed, ergærrighed og selviskhed, og kærlighed til verden. Når sandheden påvirker hjertet, vil den bevirke død over for verden, og pyntebånd, kyser og kraver vil lægges til side, og hvis død, ikke-troendes latter, spot og hån ikke vil rykke ved dem. De vil mærke et ivrigt ønske efter at skille sig id af verden, ligesom deres Mester. De vil ikke efterligne dens stolthed, moder eller skikke. Det ædle formål vil altid holdes foran dem - at forherlige Gud, og vinde en evig arv. Denne udsigt vil opsluge alt som er af jordisk art. Gud vil have et adskilt og udskilt folk fra verden. Hvis nogen har ønske om at efterligne verdens moder, så de ikke straks underlægger sig, lige så snart at ikke længere anerkender dem som sine børn. De er verdens og mørkets børn. De længes efter Ægyptens porrer og løg, ønsker at være så meget lig verden som muligt; og dem som bekender at tage Kristus på sig, ved disse gerninger tage Ham af sig selv og vise at de er fremmede over for nåden, fremmede over for den sagtmodige og ydmyge Jesus. Hvis de kendte sig selv hos ham, ville de vandre værdigt med ham.    
Jeg så at Israels Gud måtte rejse sig, forny deres styrke i Gud ved fornyelse, og holde deres pagt med Ham. Ærgærrighed, selviskhed og pengekærlighed, går gennem sabbatsholderenes rækker. Disse onder dør udtørrer Guds folks offer. Dem som har den begærlighed i deres hjerter ikke er klar over det. Dem der har fået denne begærlighed i deres hjerter er ikke klar over det. Den har vundet dem ubetinget. Og hvis det ikke bliver rykket op med rode, vil deres udslettelse være lige så visselig som for Akan. Mange har taget offeret fra Guds alter, og de elsker verden, elsker dens vinding og at vokse i den, og hvis de ikke forandrer sig helt vil de gå fortabt sammen med verden. Gud har lånt dem midler. Det er ikke deres egne; men Gud har gjort dem til sine forvaltere. Og på grund af dette, kalder de dem for deres egne, og sparer dem op. Men oh hvor hurtigt rives de ikke bort, når Guds velstandshånd pludseligt fjernes fra dem. Der må gøres et offer for Gud, fornægte selvet for sandhedens sag. Oh hvor svag og fejlende er et menneske. Hvor lille er hans arm. Jeg så at menneskets ophøjelse blev fornedret, menneskets stolthed ydmyget. Konger og adelsmænd, rige og fattige skal bøje sig ned på samme måde, og tilintetgørende plager fra Gud, skal falde over dem.<br></i>Ellen G. White </i>  

20 01 1863 Review and Herald Forældre og børn    
Jeg er blevet vist at så længe forældre, som har gudsfrygten for sig, og sætter grænser for deres børn, bør de studere deres tilbøjeligheder og temperamenter, og forsøge at imødekomme deres mangler. Nogle forældre passer omhyggelig på deres børns timelige mangler; hvis de er syge passer de dem venligt og trofast, og så tror de at deres opgave er udført. Her begår de fejl. Deres arbejde er lige netop begyndt. Der bør sørges for deres sinds behov. Det kræver dygtighed at bruge de rette midler for at helbrede et såret sind. Børn får trængsler, der er vanskelige at bære, lige så alvorlige af sin art, som hos ældre mennesker. Forældre føler det ikke altid på samme måde. Deres sind er ofte forvirrede. De arbejder under misforståede synspunkter og følelser. Satan slår dem, og de giver efter for hans fristelser. De taler irriteret, og på en måde der opildner til vrede hos deres børn, og er nogle gange strenge og irriteret. De stakkels børn får den samme ånd, og forældrene er ikke forberedt på at hjælpe dem, for de er årsag til problemerne. Nogle gange er det som om at alt er galt. Overalt er der irritation, og alle får en dårlig og ulykkelig tid ud af det. Forældre tilskriver fejlende på deres stakkels børn, og tror at de er meget ulydige og uregerlige, og de værste børn i verden, skønt årsagen til forstyrrelse ligger hos dem selv. På den måde rejser nogle forældre selv en storm, ved deres manglende selvkontrol. I stedet for at bede børnene venligt om at gøre dette, eller hint, bliver de beordret på en udskældende måde, og samtidig er der en kritik og irettesættelse i deres læber som børnene ikke har gavn af. Behandles børn på den måde, ødelægges deres glæde og mål. De gør hvad I beder dem om, ikke af kærlighed, men fordi de ikke tør andet. Deres hjerte er ikke med i det. Det er et slid og slæb, I stedet for fornøjelse, som ofte får dem til at glemme at følge alle jeres anvisninger, som gør jer mere irriteret, og gør det endnu værre for børnene. Gentages denne kværuleren, vil deres dårlige opførsel ordne sig for dem i strålende farver, indtil børnene bliver modløse, og de er ikke krævende, om de vil eller ej. En skødesløshed hviler over dem, og de opsøger den fornøjelse og nydelse borte fra hjemmet, borte fra deres forældre, som ikke finder dem der hjemme. De blander sig med gadeselskabet, og bliver snart lige så fordærvet som de allerværste.    
Hvem hviler denne store synd på! Hvis hjemmet var gjort til det mest tiltrækkende, ville forældrene have udvist kærlighed og hengivenhed til deres børn, og med i venlighed fundet en beskæftigelse til dem, instrueret dem i kærlighed hvordan de adlyder deres ønsker, ville de have fundet en samklang i deres hjerter, og deres villige fødder, hænder og hjerter vil adlyde dem helt villigt. Ved at kontrollere sig selv, og tale venligt, og rose deres børn, når de gør det rigtige, gør forældrene dem meget lykkelige, og kaster en lykkelighed ind i familiekredsen, som vil bortviske enhver mørk skygge, og bringe glad solskin ind.    
Forældre undskylder nogle gange deres egne forkerte handlemåde, fordi de ikke har det så godt. De er nervøse og kan ikke, tror de, være tålmodige og rolige, og tale behageligt. I disse ting bedrager de dem selv, og behager Satan. Han jubler over at de ikke giver Guds nåde så meget adgang til dem, at det er nok til at overvinde naturlige svagheder. De kan og bør til alle tider kontrollere sig selv. Det forlanger Gud af dem. De bør indse at når de giver plads gnavenhed og utålmodighed pådrager de andre lidelse. Dem omkring dem påvirkes af den ånd de udviser, og hvis de for deres del udviser den samme ånd, bliver ondet større, og alt går galt.    
 "Forældre, når I bliver vrantne, bør I ikke lade så stor en synd forgifte hele familien, med denne farlige irritation. Sæt dobbelt vagt ved dig selv i sådanne stunder, og beslut dig i dit hoved at ikke fornærme med dine læber. Ikke andet end venlige og glade ord må gå ud af dine læber. Sig til dig selv: "Jeg vil ikke ødelægge mine børns lykke med gnavne ord." Kontroller du dig selv sådan, vil du blive stærkere. Dit nervesystem vil ikke være så følsomt. Du vil styrkes af de rette principper. Samvittigheden i dit hjerte, at du trofast udfører din pligt, vil styrke dig. Guds engle vil smile ad dine anstrengelser, og hjælpe dig. Når du føler dig utålmodig, tror du for ofte at det kun er dine børns skyld og du bebrejder dem skønt de ikke fortjene det. En anden gang kan de gøre nøjagtig de samme ting, og det hele er rigtig og godt. Børn kender og lægger mærke til denne ukorrekthed, og <i>de</i> er ikke altid ens. Nogle gange er de bedre forberedt på at møde et foranderligt humør, og andre gange er de nervøse og vrantne, og kan ikke tåle kritik. De rejser sig i oprør imod det. Forældre ønsker sin passende del for deres sindstilstand, ser dog ikke nødvendigheden i at give deres stakkels børn deres andel. De undskylder sig selv det de ser i deres børn, som ikke har så mange års erfaring og opdragelse, så vil de kritisere hårdt. Nogle forældre er nervøse af temperament, og når de er udmattede af arbejde eller nedtrykte af bekymringer, så arbejd ikke på at bevare en rolig sindstilstand, men fasthold over for dem der burde være de dyrebareste på jorden, at gnavenhed og manglende overbærenhed mishager Gud, og bringer en sky over familien. Når børn har problemer, bør de oftest glattes ud med en øm sympati. Gensidig venlighed og overbærenhed vil gøre hjemmet til et paradis, og tiltrække hellige engle ind i familiekredsen."    
Moderen kan og bør gøre meget for at kontrollere sine nerver og sit sind når det er nedtrykt; endog når hun er syg, hvis hun blot opblæser sig selv, være venlig og glad, og kan bære mere af deres spektakel end hun tidligere troede det var muligt. Hvis sygdomme eller åndsdepression, påvirker moderen, bør hun ikke lade børnene mærke af sine sygdomme, og omtåge deres unge og følsomme sind og få dem til at føle at huset er en grav og moderens det mest triste sted i verden. Sindet og nerverne kan få en klang og styrke, ved at bruge viljen. Viljens kraft vil i mange situationer vise sig som en kraft der udglatter nerverne.    
Lad ikke dine børn se dig med nedtrykt mine. Hvis de giver efter for fristelse, og efterpå ser og angrer deres vildfarelse, så tilgiv dem lige så frit som, I håber at blive tilgivet af jeres Fader i himlen. Undervis dem venligt, og bind dem til jeres hjerter. Det er en kritisk tid for børn. De bliver påvirket af alt omkring sig der vænner dem fra jer, som I må modvirke. Lær dem at modvirke dette. Lad dem hviske sorger og glæder i jeres ører. Opmuntres de til dette, vil I spare dem fra mange snarer, som Satan har lagt for deres uerfarne fødder. Men hvis I kun behandler jeres børn strengt, hvis I glemmer jeres egen barndom, og glemmer at de kun er børn, og prøver at gøre dem fuldkomne, og straks gøre dem til mænd og kvinder i handling, vil I lukke den adgangs dør, som I ellers ville have haft til jeres børn, og I driver dem til en åben dør for skadelig indflydelse, der påvirker deres unge sind, og før I er klar over faren, er deres sind blevet påvirket af andre.    
Satan og hans hær gør de mægtigste anstrengelser for at bortlede børnenes sind, og de må behandles i al oprigtighed, kristen ømhed og kærlighed. Dette vil give jer en stærk indflydelse over dem, og de vil føle at de kan give jer ubegrænset tillid. Kast hjemmets charme omkring jeres børn, og jeres samfund. Gør I dette, vil de ikke ønske samfundes andre unge selskaber så meget. Satan arbejder igennem unge selskaber for at påvirke og fordærve hinandens sind. Det er den mest effektive måde han kan arbejde på. Unge kammerater har en mægtig indflydelse på hinanden. Deres samtale er ikke altid velvalgt og ophøjende. Onde meddelelser vil åndes ud i øret, som finder bosted i hjertet, slår rod, vokser op og bærer frugt, og fordærver deres gode manerer, hvis dette ikke modstås på det bestemteste. På grund af de onder som er i verden nu, og på grund af den restriktion børn nødvendigvis må være under, bør forældre være dobbelt omhyggelige med at binde dem til deres hjerter, og lade dem se at de ønsker at gøre dem lykkelige.    
Forældre bør ikke glemme deres barndomsår, hvordan de længtes efter forståelse og kærlighed, og hvor ulykkelige de har været da de blev kritiseret og vredt irettesat. De bør atter være unge i deres følelser. I bør få jeres tanker ned, så I forstår jeres børns mangler. Med fasthed, alt blandet med kærlighed, kræver at jeres børn adlyder hende. Jeres ord bør adlydes ubetinget.    
Guds engle overvåger børnene med dybeste interesse, for at se hvilken karakter de udvikler. Hvis Kristus behandlede os som vi ofte behandler hinanden og vore børn, vil vi snuble og falde ved fuldstændig modløshed. Jeg så at Jesus kender vore svagheder, og han har selv mærket deres erfaring i alle ting kun i synd, derfor har han tilpasset en vej og en sti efter vor styrke og kapacitet, og ligesom Jakob, har marcheret mildt og i jævnhed med børnene eftersom hvad de kan holde ud, så han kan underholde os med sit selskab, og være som forældre for os. Han foragter og forsømmer os ikke, eller efterlader os bag børneflokken.      
Han har ikke påbudt os at gå frem og efterlade dem. Han har ikke rejst så hurtigt for at vi skal efterlade vore børn bagud. O, nej, men han har jævnet livets sti, også for børn. Og forældre er i hans navn pålagt at føre dem ad den snævre vej. Gud har afpasset en vej og en sti efter børnenes styrke og kunnen.<br></i>Ellen G. White. </i>  

19 01 1864 Review and Herald Meddelelser til ældre M. Hull    
[<i>Vi bringer efterfølgende brev, først på grund af sin undervisningsværdi og interesse; og for det andet, fordi de spreder lys over faktumet at ældre Hulle har udført eg hengivent og trofast arbejde i mere end et år. Den første meddelelse blev sendt til ham 6. nov. 1862; det andet i juni 1863, red.</i>]    
 "Den 5. nov. 1862 fik jeg vist br. Hulls tilstand. Han var i en alarmerende tilstand. Hans manglende overgivelse og livsvigtige medynk, gjorde ham til genstand for Satans fristelser. Han stolede på sin egen styrke, i stedet på Herrens stærke arm, og den mægtige arm blev trukket delvis bort.    
 "Jeg fik vist de mest foruroligende træk i br. Hulls sag, han sover bort fra sin fare. Han mærker ingen uro, føler sig fuldstændig sikker, og hviler, medens Satan og hans engle jubler over deres sejr. Lige så længe som br. Hull fastholdt en kamp, blev hans tanker tøjlet, og ånderne tørnede sammen. Nu har han ophørt med denne konflikt, og kollisionen ophører. Hans sind hviler, og Satan lader ham få fred. Oh, hvor farligt var ikke den position der blev vist mig, han var i! Han sag er næsten håbløs, fordi han ikke anstrenger sig for at modstå Satan, og vikle sig selv fri fra hans frygtelige snare.     
 "Br. Hull er blevet behandlet trofast. Han har følt sig selv for begrænset. Han kunne ikke udvirke sin natur; og alligevel, medens sandhedens kraft, med al sin styrke påvirkede ham, var han forholdsvis sikker. Men brydes sandhedens styrke og kraft over sindet, er der ikke nogen tøjler, inden begrænsninger. De naturlige tilbøjeligheder tager ledelsen, og der er ingen ende, intet stoppested. Han er blevet prøvet i konflikten, og har i nogen tid ønsket at han kunne handle mere frit selv, og har følt sig såret over sine brødres irettesættelser. Han blev præsenteret for mig som stående på en frygtindgydende afgrund, parat til at springe. Hvis han springer vil det være slut. Hans evige skæbne vil være afgjort. Han gør et arbejde og tager beslutninger for evigheden. Guds arbejde er ikke afhængig af bror Hull. Hvis han forlader deres rækker som bærer prins Immanuels blodbestænkte banner, og slutter sig til den gruppe som bærer det sorte banner, vil det være hans eget tab, hans egen evige udslettelse.    
Jeg så at vi nu er i rystelses tiden. Satan arbejder med al sin kraft på at vriste sjæle fra Kristi hånd, og få dem til at træde Guds Søn under fod. 'En engel gentog langsomt og eftertrykkelig disse ord: 'Hvilken smertelig straf tror I, at han skal være den værdig, som har trådt Guds Søn under fode, og har regnet pagtens blod hvorved han er helliget en uhellig ting, og har foragtet imod nådens ånd?' Karakteren udvikles. Guds engle vejer moralens vægt. Gud forsøger og prøver sit folk. Disse ord blev vist mig af englen: " Se til, brødre! at der aldrig i nogen af jer skal findes et ondt, vantro hjerte, så han falder fra den levende Gud. Men forman hverandre hver dag, så længe det hedder "i dag" for at ikke nogen af jer skal forhærdes ved syndens bedrag. Thi vi har del i Kristus, såfremt vi holder den tillid, vi havde i </i>begyndelsen, urokkelig fast til det sidste.</i>" Gud er mishaget ved at nogen af hans folk som har kendt til hans nådes kraft, skal tale om deres tvivl, og derved gøre sig selv til en kanal for Satan, der overfører hans antydninger til andre menneskesind. En vantroens frø og ondskab udsået, bliver ikke rykket op straks. Satan giver det næring enhver time, og det vokser sig stærkt og blomstrer. Er de gode frø udsået, behøver næring, vand og øm pleje; fordi al giftig indflydelse rives ned til hinder for dets vækst, og får det til at dø.    
"Satans anstrengelser er mægtigere end nogen sinde før; for han ved at hans tid til at bedrage er kort. Br. Hull, jeg så at du har skadet dig selv meget ved at afsløre din svaghed, og fortælle din tvivl til dem som er Satans agenter. Ved milde ord og ærlig tale er du blevet bedraget, og afsløret dig selv på den mest dumdristige måde for Satans angreb. Hvordan kunne du gøre dette? Hvordan kunne du såre dig selv, og bebrejde Guds ord på den måde du har gjort det på? Overilet har du hastet dig ind på Djævelens slagmark, og det er intet under at dit sind er så sløvt og ufølsomt. Satan har ved sine agenter allerede forgiftet atmosfæren for dine lunger; de onde engle har allerede telegraferet til sine agenter på jorden om den fremgangsmåde der skal føres imod dig. Og det er en som Gud har kaldet til at stå imellem det levende og døde; det er en af vagtfolkene på Zions mure der fortæller folkene nattens tidspunkt. Et tungt ansvar hviler på dig. Hvis du går ned, vil du ikke gøre det alene; for satan vil bruge dig som sin agent der fører sjæle til døden.    
 "Jeg så at Guds engle så sorgfuldt hen imod dig. De havde forladt din side, og vendte sig sørgmodigt bort, medens Satan og hans engle grinede i jubel over dig. Hvis du selv havde kæmpet over din tvivl, og ikke opmuntret djævelen til at friste dig, ved at tale om din vantro, og lide at dvæle ved den, ville du ikke have tiltrukket så mange faldne engle omkring dig. Men du vælger at tale om dit mørke; du vælger at dvæle ved det; og jo mere du taler og dvæler ved det, des mørkere og mørkere får du det. Du lukker alle lysstråler fra himlen ude; og en stor kløft kommer mellem dig og dem der er de eneste der kan hjælpe dig. Hvis du fortsætter på den vej du er begyndt på, vil elendighed og ve være foran dig. Guds hånd vil holde dig på en måde som ikke passer dig. Hans vrede vil ikke slumre."    
 "Men nu indbyder han dig. Nu, netop nu kalder han dig at du uden tøven vender tilbage til ham, og han vil tilgive allernådigst, og vil helne dit frafald. Gud leder sig et folk ud, som er specielt. Han vil rengøre dem, han vil rense dem, og gøre dem egnede til forvandling. Alle kødelige ting vil blive udskilte fra Guds særlige rigdom, indtil de skiller sig bort, enhver som guld renset syv gange."    
 "Og jeg så at det var en forfærdelig situation for brødrene Waggoner og Frisbie at være i, tjene Satans hensigter ved at lade deres sind være der hvor han vil lede dem, i vantroens kanal. Deres største synd var at tale om denne mørke tvivl og midnatsvantro, og drage andre menneskesind til den mørke kanal de selv var i."    
 "Guds folk vil blive rystet ligesom kornet bliver rystet i en sigte, indtil alle avnerne bliver skilt fra de rene kornkerner. Vi skal se på Kristus efter et eksempel, og efterligne det ydmyge mønster. Du føler dig ikke forligt med den disciplin du behøver, og udøver og praktiserer i den selvfornægtelse som Kristus forlanger af dem der virkelig er hans frelses arvinger. Dem som er engageret sjælevindingsarbejdet er Kristi medarbejdere. Han arbejdede med uhildet godgørenhed. Dem som har gjort så stort et offer for dem, at de kunne få del i hans himmelske nåde, bude for deres del ofre og fornægte sig selv, og burde hjælpe det store arbejde med at bringe andre til sandhedskundskab. Interessen for selvet burde lægges til side. Selviske ønsker og trøste sig selv må ikke ligge i vejen for Guds sjælevindingsarbejde. Guds tjenere arbejder i Kristi sted. De er hans ambassadører. De skal ikke tænke på deres magelighed, bekvemmelighed, fornøjelse, ønsker eller bekvemmelighed. De må lide for Kristus, korsfæstes med ham, og fryde sig over at de i enhver forstand i ordet, kender til fællesskabet til Kristi lidelser. "    
 "Jeg så at tjenere som arbejdede i ord og lære har et stort arbejde foran sig, og et tungt ansvar der hvile på dem. Jeg så at når de arbejder kommer de ikke tæt nok til hjerterne. Deres ord er for generaliserende, og ofte for spredte. Deres arbejde må helliges de mennesker de arbejder for. Når de forkynder fra talerstolen, er deres arbejde kun begyndt. Så må de ud leve deres forkyndelse, altid selv passe på, så de ikke bringer skam over Guds sag. De bør illustrere sig ved Kristi vej og eksempel. 1. Kor. 3,9: "For vi er medarbejdere sammen med Gud." 2. Kor. 6, 1: "Som hans medarbejdere formaner vi jer da til ikke forgæves at have taget imod Guds nåde." Prædikantens er ikke gjort når han forlader talerstolen. Dér bør han ikke kaste byrden fra sig og optage sindet med læsning eller skrivning, medmindre det er direkte nødvendigt; men han bør følge op om sit offentlige arbejde med private anstrengelser - arbejde personligt for sjæle uanset hvilken anledning det giver - samtale over pejse ilden, bede sjæle indstændigt, og formane dem i Kristi sted at blive forligt med Gud. Vort arbejde skal snart afsluttes, "og enhver vil modtage sin løn, efter hans arbejde."    
 "Jeg fik vist de helliges belønning, den evige arv. Da fik jeg vist hvor meget Guds folk havde holdt ud for sandhedens sag, og at de regne himlen for billig nok. De regnede med at den nuværende tids lidelser ikke var værdige nok i betragtning af den herlighed som skulle åbenbares i dem. Og Guds folk i de sidste dage vil blive prøvet. Snart vil deres sidste trængsel komme, og så modtager de det evige livs gave. "    
 "Du, bror Hull, har lidt skam for sandhedens sag. Du har mærket sandhedens kraft, og et endeløst livs kraft. Du har haft Guds Ånds vidne med dig, da du var ejet og accepteret af Ham. Jeg så at hvis du modstår Djævelen og på ny tager din rustning på, og står ved din pligts post, og kæmper Herrens slag mandigt, vil du vinde sejr, og du vil snart lægge din rustning fra dig, og bære sejrskronen. Og, er denne arv ikke rig nok? Har det ikke kostet en dyrebar pris, Guds Søns pinsel og blod? Jeg kalder på dig i Herrens navn at vågne op. Ryst dig fri af det frygtelige bedrag Satan har kastet over dig. Grib fat i det evige liv. Modstå djævelen. Onde engle er omkring dig, hvisker i dine ører, hjemsøger dig med lyvende drømme, og du lytter til dem og er tilfreds med det. Oh, for Kristi skyld, og for din egen sjæls skyld, løsriv dig fra denne frygtelige indflydelse før du sårer Guds Ånd helt. <i><br>E. G. W. </i>-      "Battle Creek, 6. nov., 1862."    
 "Bror Hull: Sabbaten d. 6. juni, 1863, fik jeg vist Guds sag, og hvordan sandheden udbredes. Forkyndere og folk har for lidt tro, for lidt helligelse og sand gudsfrygt. Folk efterligner taleren, og taleren har en meget stor indflydelse på folk."    
 "Bror Hull, Gud ønsker at du kommer nærmere til ham, hvor du kan gribe fat i Hans styrke, og i levende tro påberåbe hans frelse, og være en stærk mand. Hvis du var en helliget gudfrygtig mand bag talerstolen og uden for, vil en mægtig indflydelse følge med din prædiken. Du ransager ikke dit hjerte nøje. Du har forsøgt mange måder at gøre dine prædikener grundige, duelige og behagelige. Men det største og mest nødvendige studium du har forsømt,- er studiet af dig selv. En grundig kendskab til dig selv, meditation og bøn, har du forsømt for meget. De ting har kommet i anden række. Din succes som prædikant beror på om du tager vare på dit eget hjerte. Du vil få flere kræfter ved at bruge en time daglig på meditation, og sørge over dine fejl og hjertefordærv, og gå i forbøn for Guds tilgivende kærlighed, og forsikringen for synds tilgivelse, end at du vil bruge mange timer og dage på at studere de bedste forfattere, og gøre dig selv bekendt med alle indvendingerne i vor tro, og de mest kraftfulde beviser for vor tro."    
 "Hvorfor at vore forkyndere gør så lidt er fordi de ikke vandrer med Gud. Gud er en dagsrejse fra dem. Jo tættere de vogter dit eget hjerte, des mere årvågen og påpasselig vil du være, så dine ord eller handlinger ikke vanærer sandheden, og foranlediger at bagtalelsens tunge følger dig og sandheden, og sjæle går tabt fordi du ikke gør selvransagelse, hjertestudium og udviser den livsvigtige gudsfrygt. Optræden hos en Kristi prædikant bør være hellig, og er en irettesættelse over for tomme og intetsigende kristendomsbekendere. Sandhedens og hellighedens stråler skinner fra din alvorlige, himmelske omvendelse vil overbevise og lede andre til sandheden, og vil tvinge dem omkring dig til at sige: Gud er med disse mænd, med en sandhed. Det er Kristi bekendende prædikeners skødesløshed og løsagtighed som giver dem så lille indflydelse."    
 "Der er mange som bekender, men få bønnefulde mænd. Hvis vore prædikener var mænd som bad mere i det skjulte, som førte deres forkyndelse ud i praksis i deres familier, som styrede deres hjem med værdighed og alvor, vil deres lys faktisk skinne på andre omkring dem."    
 "Bror Hull, jeg er blevet vist at hvis du vil hellige dig selv til Gud, så hold nadver med ham, mediter meget, passer på dine fejl, sørger og begræder for Herren i dybeste ydmyghed på grund af dem, stole på at Han giver styrke, vil du være i de mest udbytterige forretninger som du nogen sinde har været indvolveret i; for dig vil det være som om du drikker af en levende kilde, og give andre at drikke fra den samme kilde som opliver og styrker dig."    
 "Kære bror, medmindre der sker en forandring i din kristenkarakter, vil du miste det evige liv; for vor travle fjende vil lægge sine snarer, og du vil ikke være så nær til Gud, vil du falde i det net han har forberedt til dig. Du vil føle dig hvileløs og utilpas, og du finder ud af hvorfor; men nogle gange svigter du på det punkt. De gange hvor du skulle ransage dig selv, dit eget hjerte, så læser du bøger i stedet for. Når du i tro burde drage dig selv til Kristus, studerer du bøger; og jeg så at alle dine studier ikke vil være til gavn, medmindre du studerer dig selv nøje. Du kender ikke til dig selv. Dit sind dvæler kun lidt ved Gud. Selvtillid, du fortsætter uden at vide at vide at selvet må dø, hvis du skal være en fremgangsrig Kristi prædikant. Du mangler nøgternhed og alvorlighed når du er borte fra talerstolen. Disse ting modvirker dit arbejde bag talerstolen."    
 "Lige siden din sag blev præsenteret første gang for mig i et syn, har jeg set en mangel hos dig. Dit sind blev ikke ophøjet. Du vil stå på talerstolen, og behandle de mest hellige og ophøjede sandheder på en duelig måde, men når du er inde på de mest ophøjede spørgsmål, blander du ofte komik ind i det, for at skabe smil, som ofte ødelægger kraften i hele din prædiken.  Du behandler højtidelige sandheder let, men efterlever dem ikke. Du fører dem ikke ud i livet, og det er grunden til at den himmelske besmykkelse mangler. Mange som du har gjort tilfreds, vil tale om dine smarte prædikener, en god forkynder, men har ikke fået et større indtryk af nødvendigheden at adlyde sandheden, end før de lyttede til sandheden. De fortsætter på samme måde at overtræde Guds lov som før. Det var denne prædikant der behagede dem, ikke sandhederne han sagde. Du forbliver i den afstand fra Gud, så hans kraft ikke hjembringer sandheden. Du må ud leve religionen I din familie, som har en højnende indflydelse på din familie, der ophøjer din hustru. Når de derhjemme bortlægger beherskelserne og handler som en dreng, hviler sandhedens vægt, og værkets byrde, ikke på dig. Du vælger ikke dine ord eller dit eksempel så godt."    
 "Din eneste sikkerhed er at studere dig selv, din svaghed og svigt. Stop ikke med at bevogte dig selv. Pas på når du er væk hjemmefra. Du forsømmer dine nærmeste pligter, og bortlægger din rustning, opgiver en dumdristighed som driver engle fra din familie, og fra dig. Forsøm ikke at ransage dit eget hjerte der hjemme. Bortødsle ikke al din kærlighed på din familie. Bevar dit hjertes største kærlighed til Jesus, som har løskøbt dig ved sit blod. Når du er hjemme, så gør dig hele tiden udrustet til din Mesters forretning, når du er væk hjemmefra. Gør du dette, vil du have rustningen på hvert øjeblik. Din sjæls højeste ønske vil være at forherlige Gud, at gøre hans vilje på jorden, og du vil få en liflig tiltro og god tillid til ham. Du vil ikke føle dig så rastløs, men vil hele tiden have et tema for meditation, helligelse og hellighed. Jeg har henvist til 1. Kor. 9,27: "Jeg er hård ved min krop og tvinger den til at lystre, for at jeg, der har prædiket for andre, ikke selv skal blive forkastet." Her har du et arbejde med at forstå dig selv, og ikke smigres med bemærkninger som ukloge og tåbelige brødre kommer med om dine anstrengelser. De kan rose din forkyndelse, men lad det ikke ophøje dig. Hvis Guds velsignelse følger med i dit arbejde, så vil frugter kunne ses. Din forkyndelse vil ikke blot være god, men vil samle sjæle ind. "    
 "Bror Hull, der må passes på dig på alle sider. Jeg så at alt der adskiller din hengivenhed, eller hvad der drager hjertet bort fra Guds højeste kærlighed, eller forhindrer en ubegrænset  tillid og fuldstændig tiltro til ham, påtager en karakter, og tager form af en afgud i vore hjerter. Jeg blev peget hen til det første bud: "Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte, og med hele din sjæl, og med hele dit sind." Der er ingen adskillelse her i den hengivenhed vi får fra Gud. Her får intet lov at skille vor højeste kærlighed eller glæde for ham. Din vilje, planer, ønsker og fornøjelser må alt sammen underlægges. Du har noget at lære, at ophøje Herren Gud i dit hjerte, i din samtale, i alle dine handlinger; og så kan Jesus undervise dig, og hjælpe dig idet du kaster dit net på den rette side af båden, for at komme fyldt med fisk til bredden. Uden Kristi hjælp til at kaste dit net ud, vil du slide i ugevis, måneder og år, uden at se megen frugt af dit arbejde."    
 "Jeg så at du ville fristes så at dine brødre vil måle dig. Du vil føle at de sætter for mange begrænsninger på dig. Dine brødre ønsker kun at måle dig til at leve efter Guds ord, og gennemføre de instruktioner du har fået, Gud ønsker kun at få dig derhen, og engle  overvåger dig med den dybeste omsorg, vidende at du må komme der og tilpasse dit liv til Guds ord, at du må blive velsignet og styrket af Gud, ellers vil du falde bort fra vejen. Så længe du forkynder for andre vil du selv være et skibbrud. Du må være en sejrherre, du kan vinde evigt liv. Du skal genoprette dig selv af djævelens snare."    
 "Men fjenden forbereder andre snarer for dig. Gud vil hjælpe og styrke dig, hvis du sørger ham alvorligt. Men studer dig selv. Prøv alle motiver. Lad ikke dit mål være smart forkyndelse i dine prædikener, at fremstille Moses Hull; men lad det være at fremstille Kristus. Gør sandheden enkel for dine tilhørere, så små tankesind kan fatte det. Gør dine prædikener enkle, pegende og højtidelige. Bring folk til en beslutning. Få dem til at mærke sandhedens vitale kraft. Hvis nogen siger et smigrende ord til dig, så sæt dem skarpt i rette. Fortæl dem at Satan har givet dig trængsler i dette i en tid, og de må ikke hjælpe djævelen i hans arbejde."    
 "Vær reserveret når du er iblandt søstre. Uanset om de tror du mangler værdighed. Hvis en gift eller ugift søster udviser fortrolighed over for dig, så afvis dem. Vær kort for hovedet og beslutsom, så de altid kan forstå at du ikke støtter din egen svaghed. Når du står over for de unge, så vær <i>alvorlig</i> og <i>højtidelig</i> hver gang. Jeg så at hvis bror Loughborough og du selv gør Gud til jeres styrke, vil et arbejde blive udrettet af jer, for hans fattigere folk, for to kan være en hær. Kom nær til hinanden, bed, sammen og hver for sig, vær fri over for hinanden. Bror Hull bør have tillid til bror Loughborough's dømmekraft, og lytte til hans råd og vejledning<br><i>E. G. W.  - "Battle Creek, juni, 1863."</i>"  

20 02 1866 Review and Herald Vor sidste erfaring    
Det er passende at vore venner som har vist sand interesse for vort velbefindende, at vi giver dem en udtalelse om vor erfaring med nuværende pinsler. Den 16. august, kom pinslerne over min mand, som har fået ham til at lide indtil nu. Jeg er klar over at nogle af hans såkaldte venner, har våget på os med et skinsygt øje, har frydet sig i det skjulte over hans lidelse, ligesom Jobs venner, anklager ham for at lide, på grund af hans synder. Men jeg overlader alle disse såkaldte venner til Herren. Min mands pinsler vil i Guds kloge forsyn udrette den hensigt han har tænkt - vil prøve venners oprigtighed, vil åbenbare jalousien og kværuleren, og dem som elsker at anklage, og som vil juble om de opdagede en såkaldt fejl hos br. White.    
Min mand har aldrig bekendt sig til noget andet end et dødeligt menneske, genstand for fejl og sygdomme; alligevel har hele hans sjæl og hans interesse været for Guds arbejde. Hans lykke har været indflettet med sandhedens fremgang. Idet Guds sag har vokset, har han glædet sig. Når sagen lider på grund af oprør, har han lidt, og hans sjæl er blevet bøjet ned af tunge byrder. Han lider nu på grund af overtrædelse mod lovene i hans krop. Hans synd er ikke blevet behandlet uretfærdigt af andre, eller fået forsømt deres behov, som behøver forståelse og hjælp, eller ignoreret enken og den faderløse i deres pinsler. Han har hverken syndet ved at opløfte sig selv over sine brødre eller foragtet deres råd og anvisning. Han har syndet imod sig selv og mod Gud ved at overbelaste kræfterne i hans organisme, som blev fornyet og indgydt liv som svar på vore alvorlige, og uophørelige bønner for ti år siden, da svinsoten havde bragt ham på randen til graven. Forhalet, uophøreligt arbejde, uden hvile og rekreation, har tæret på hans fysiske og mentale kræfter.    
I tyve år har han hele tiden slidt i dette arbejde, glædet sig over sagens fremgang, og bøjet sig ned i stærke pinsler, når det har lidet, og har fået til at bløde ved at bekendende venner er blevet forrædere, og revet det ned som de tidligere har bygget op. Rigtig mange gange, når der ikke er givet noget synligt tegn til andre, har hans hjerte smertes med en frygtelig kraft, som Gud alene kan forstå.    
I årevis har min mand ind imellem lidt af følesløse lemmer. Han har særligt haft det sådan når han har følt sig stresset, og hans forsigtighed har fået ham til at mærke en overvældende ansvarsfornemmelse for sjæles frelse, og sagens fremgang, som han har set deres uretfærdige fremgangsmåde som bekender sig til sandheden. Han har mange gange vågnet op om natten med følelsesløse lemmer, og har været nød til at gnide på dem med energi, for at gøre dem følsomme igen. Han har ofte lidt hårde smerter i sine lemmer, især efter at have talt længe, som gjorde det umuligt for ham at sove. Ind imellem har han sprunget op af sengen og skyndt sig til vinduet efter luft, før han har kunne ånde. Det var som om hans hjerte stoppede med at slå. Han har også haft smerter i hans ryg og venstre side. I flere år har det været meget forfærdeligt for ham at sidde i den samme stilling i lang tid, eller ride hele dagen i en vogn. Efter at være hjemme fra kontoret om aftnen, har han været meget træt og havde ofte ondt, og forblev siddende i lang tid. Han har fundet den største lindring at ligge ned på sofaen, eller slentre omkring. Ikke desto mindre led han næsten hele tiden af smerte i større eller mindre grad i nogle dele af hans krop. Alligevel arbejdede han gjorde et større arbejde end en eller to raske mennesker kunne have gjort.    
Sidste forår fik vi en meget indtrængende indbydelse fra br. Ingraham om at komme til Wisconsin. Han bad os indstændigt om vi ville reagere på hans indtrængende kald, reagere på hans anmodning, efter den hjælp som han måtte have. Vi vidste at bror Ingraham behøvede hjælp og opmuntring. Vi vidste at vi behøvede krops- og sindshvile. Vi havde selv næsten helt undværet sociale glæder, og hjemmeliv, for at færdiggøre vort skriveri, og så frem til en kort hvileperiode i det mindste en lille stund, ved generalkonferensens afslutning. Ved slutningen af den konferense var vi meget udmattede fysisk og mentalt; alligevel kaldte pligts følelsen os til veststaterne, og vi turde ikke blive hjemme. Årene forud havde vi ikke taget os noget af vor bekvemmelighed og fornøjelser, og Gud havde støttet os. Vil han ikke støtte os nu? Vi tænkte at det er den sikreste fremgangsmåde. Vi samlede al den energi vi kunde, og begynde vor rejse.    
Vi deltog i møder i Wisconsin, og brugte vore kræfter til det yderste. Vor kost var ikke sådan at den gav os styrke. Vi kunne kun få lidt frugt. Jeg kunne ikke nyde maden. Min mave var hele tiden svag og oppustet, og rystelserne fra rideturen skabte store smerter i regionen af den organisme, som var næsten uudholdelige. Efter vort første møde, var vi nød til at blive nogle dage hos bror Loudons, i Janesville, for at hvile. Der kunne vi få frugt på markedet, og vi levede af brød og frugt, for at fortsætte vor rejse til Hundrede mils Grove. Vognene tog os til Madison, og der fandt vi en bror fra Lodi der ventede på at toget skulle komme blot for at møde ældre Loughborough. Han var kommet for at tage ham med til Lodi femogtyve kilometer borte. Han ventede ikke min mand og jeg. Derfor var hans transport af os ikke nem eller behagelig for os alle. Vejene var dårlige. Det var som om vi var tvunget til at stoppe på grund af træthed og smerte, eller få en mere behagelig rejse. Men jeg var opsat på at holde det ud. Vi huskede de sidste dage, hvor intet stod i vejen for at gøre vores pligt, og havde rejst skønt vi var svage og det gjorde ondt, måtte udholde fattigdom, kulde og sult, og havde aldrig vendt os bort fra dette arbejde endnu, men presset igennem alle vanskeligheder, og Gud har støttet os. Vore liv er blevet bevaret, og vi bør stadig stole på ham. Hvis vi kunne leje mere behagelig transportvogn kunne en svag bror eller søster udnytte dette og sige at bror og søster White er mere ophøjet, at de ikke kunne rejse i en ydmyg vogn. Mine lidelser tog til, indtil vi var nød til at stoppe og bede om nogle strå fra en stak, som min mand fyldte vognkassen med. Jeg lå ned i dette, der var gjort plads til mine fødder, og red af sted indtil rejsens ende, som den gjorde klokken et næste morgen. Vi var syv timer om at ride toogtredive kilometer . Herren styrkede os til at fortsætte vor rejse til Et hundrede Mils Grove, den næste dag, og frembære vidnesbyrd til de møder der blev afholdt på dette sted.    
Vi følte at det var vor pligt at besøge Iowa før vi tog tilbage til Michigan. Vi kendte ikke noget ældre Snook og Brinkerhoffs oprør, men vi følte at der var et arbejde for os at gøre i den stat. Først på vor vej til Pilot Grove, Iowa hørte vi om oprøret, som kun var få timer før vi mødte dets ledere ansigt til ansigt i møde huset. Med intense følelser arbejdede vi på at redde de stakkels får som var blevet såret og forrevne, og efterladt blødende af disse upålidelige hyrder. Vore anstrengelser blev kronet med succes. Medens vi arbejdede på at møde modstand, falskneri og forhånelse og chjalusi, tænkte vi at vi ikke var så sunde. De velsignede resultater der fulgte vort arbejde, var os til glæde midt i det mørke vi mærkede når vi ser resultaterne af disse to hyrder har udrettet i deres skæbnesvangre itu rivning af Guds hjord.    
 "Vort overbelastende arbejde i Iowa tog på min mands kræfter. Hans arbejde med dette oprør var sådan at han blev så ivrig at han gik ud over hvad der var klogt for hans helbred. Hvis han, efter at vi var kommet hjem, har fået en periode med fuldstændig hvile, og fri for bekymringer og ansvar, så ville han have kommet sig over rejsens følgevirkninger. Men det arbejde disse falske prædikanter havde gjort i månedsvis, at forberede et oprør, samle på falske vidnesbyrd fra oprører og forrædere, som Moses Hull, Ransom Hicks, og mange andre af samme mærke - nogle som har figureret meget i den såkaldte "Sandhedsbudbringer", gjorde det nødvendigt for os at skrive igen, for at redde de ærlige fra at blive bedraget, skønt vi kun havde haft en lille hvileperiode. Dette ekstra arbejde var for meget for os, hvor vi allerede var betynget af stærke mentale overanstrengelser fra oprøret i Iowa."    
Da tidspunktet kom hvor vi skulle holde vor aftale i Memphis, behøvede vi at hvile i krop og sind. En stadig belastning havde været over os i flere måneder. Om natten blev søvnen afbrudt på grund af legemlige sygdomme. Alligevel tilskyndede vi på vore udtømte kræfter, stod op om natten, gik halvanden kilometer til stoppestedet, og gik op i toget som tog os til Detroit. Vi var nød til at vente i Ridgeway i to timer, før der kom et tog fra Øststaterne, før der var afgang til Memphis. Min mand lå nede på en bænk på stoppestedet og sov i femten minutter, hvilet lettede hans træthed et vist omfang. Vi red omkring elleve kilometer til bror Gurneys, og fik noget hvile og søvn, så kunne være parat til aftnens aftale. Møderne i Memphis var om arbejde. Her udrettede min mand den mængde arbejde som var nok til to mennesker som havde kræfter nok. Hans livs svigte kræfter undertrykt til det yderste, alligevel tilskyndede hans iver for Guds sag ham formasteligt til at udtømme de små kræfter der var tilbage, ved overarbejde. Vore møder sluttede søndag aften, efter kl. 11. Vi blev der efter midnat, og stod op igen ved morgengry for at tage til vognenes holdeplads. Der var ikke forbindelse mellem vognene, og vi kom ikke hjem før midnat. Min mand sov kun lidt, og ville ikke formå at få hvile den næste dag. Han mente at hans tilstedeværelse på kontoret er nødvendig. Om natten var han udmattet. Hans søvn blev afbrudt og friskede ham ikke op, alligevel stod vi op klokken 5 om morgnen for at gå vor sædvanlige tur før morgenmaden. Vi gik ind i bror Lunts have, og da min mand, prøvede at åbne en majskolbe, hørte jeg en mærkelig lyd, og så op savlede hans ansigt, og hans højre arm hang hjælpeløs ned af hans side. Hans forsøg på at hæve sin højre arm var uden virkning - musklerne nægtede at adlyde hans vilje.    
Jeg hjalp ham ind i huset, men h an kunne ikke tale til mig før han i huset sagde disse ord utydeligt: "Bed, bed." Vi gik ned på vore knæ og bad til Gud, som altid var været en nærværende hjælp i trængslens stund. Min mand sagde hurtigt nogle prisende og taknemmelige ord til Gud, fordi han kunne bruge sin arm. Hans hånd var delvis genoprettet, men ikke til fulde. Vi sendte bud efter et elektrisk batteri, men ingen af os havde erfaring nok til at bruge elektricitet i dette kritiske tilfælde. Der blev lagt en plan for at få batteriets ejer til at anvende det. Lægen kom og brugte batteriet. Vi var for trætte til at udøve tro på Gud. Vi kaldte på de få som havde tro, og vore alvorlige bønner blev sendt op til Himlen efter hjælp ovenfra. Himlens rige velsignelse kom ofte over os alle. Der synes stadig at være en tilbagetrækning af vor tro - lægen satte batteriet på. Vi overvejede sagen under bøn, og da han kom næste gang, fortalte vi ham at vi ikke længere har brug for hans tjeneste. Derefter mærkede vi ingen forhindring for vor tro. Min mand og jeg selv mærkede behovet for at drage nær til Gud. Og idet vi i bekendelse og bøn drog nær til Gud, fik vi den velsignede forsikring at Han drager nær til os. Dyrebare overordentlige dyrebare var disse samværsstunder med Gud, hans forpinte børn! Det slag der var faldt på min mand, kunne have været endeligt, ellers var han halvsidig lammet i sin krop og død. Vi græd af glæde, over at Guds omsorg var om os midt i vore trængsler. Den mægtige verdens skaber - universets almægtige Hersker, var vor Fader! Dyrebar, umødelig dyrebar, var disse fællesskabsstunder med Gud! Meget af tiden var min mand lykkelig i Herren. Dag og nat var Guds pris over hans læber, og sygeværelset var i sandhed et himmelsk sted.    
De første fem uger af vore pinsler tilbragte vi i vort eget hjem. I et klogt øjemed fandt vor himmelske Fader ikke det passende at rejse min mand til øjeblikkelig sundhed, som svar på vore instændige bønner, selvom Han virkede dejligt nærved, for at trøste og støtte os med Sin Helligånd.    
Vi havde tillid til at bruge vand som en af Guds udpegede hjælpemidler, men ikke tillid til medicin. Min egen vitale energi var for udtømt hos mig, til at prøve at bruge disse vandkure i min mands tilfælde; og vi følte at det måtte være en pligt at tage ham til Dansville, N. Y., hvor han kunne hvile, og hvor vi kunne få deres omsorg som var uddannede som vandkurlæger. Vi turde ikke følge vor egen dømmekraft, men bad om råd hos Gud, og bønnelig overvejelse over sagen, besluttede vi at tage afsted. Min mad klarede rejsen godt - meget bedre end vi frygtede.    
Vi blev i Dansville i omkring tre måneder. Vi fik lokaler ikke så langt fra instututionen. Vore boliger var på ingen måde behagelige. Vore lokaler var små, og solen besøgte det kun nogle få minutter om morgnen. Alligevel mærkede vi ikke noget til dette som vi burde, om vi var bundet til dette værelse. Vi var begge i stand til at vandre der ud og være i den frie luft meget af tiden; og vi fik behandling hver dag, undtagen sabbaten og den første ugedag, som ikke levnede os megen tid til at være i vort lokale.    
Nogle kunne tro at vi har opgivet vor tro på at Gud vil oprejse min mand til sundhed som bønne svar, da vi tog til Dansville, og satte os selv under lægernes varetægt der. Men sådan er det ikke. Vi følte ikke at vi foragtede de midler som gud havde sat inden for vor rækkevidde for at genvinde sundheden, vi følte at Gud var hævet over det hele, og at han som havde tilvejebragt hjælpende agenter, ville at vi skulle bruge dem som hjælp mod en mishandlet natur, der gendanner naturens udtømte kræfter. Vi troede at Gud ville velsigne de anstrengelser vi gjorde, når det gælder sundhed. Vi har ikke betvivlet at Gud kunne udvirke et mirakel, og på et øjeblik genoprette sundhed og livskraft. Men skulle han gøre dette, ville vi ikke være i fare for at overtræde igen - misbruge vor styrke ved længerevarende umådeholdent arbejde, og pådrage os selv end endnu værre tilstand af tingene?    
Hvis vi overtræder vor krops love må vi betale straffen. Lidelse, mere eller mindre, vil følge al overtrædelse af naturens love. Men når vi angrer vore overtrædelser, og begynder alvorligt at arbejde på reform; når vi gør alt hvad vi kan for at genløse vore fejl, ved at sætte os selv under bedst mulige vilkår, for at genvinde den styrke vi har mistet i vor iver; så er vi i den position hvor vi kan udvise tro på Gud som hans kraft vil udbedre naturens nedbrudte maskineri, og vil sættes der hvor vi igen kan arbejde for Guds sag mere forstandigt, klogelig ved den styrke Gud har givet os i stedet for at forkrøble den ved overmådeligt arbejde.    
 "Vort hjem" i Dansville var det eneste sted jeg troede vi kunne gå til og blive fri for forretninger og ansvar. Skulle vi tage til dem af vor tro overalt, ville de ikke være parat til at erkende vore udmattede tilstand, især min mands tilstand. Vi har så længe bæret arbejdets byrde som har tvunget til at handle med karakterfasthed, som ikke ender noget til at sætte noget til side, give tilbage og yde efter omstændighederne, så vore brødre og søstre vil være uforberedt på at forstå at vi må være fri for alle bekymringer, og at de ikke må bebyrde os med spørgsmål som kræver tankevirksomhed, eller introducere ting som i det mindste opildner eller nedtrykker sindet. Vi vælger at tage til Dansville, og være, som det var, isoleret fra vore brødre, og miste en vis fornemmelse af Guds arbejde, og ikke føle noget ansvar hvilende på os for den sag, som vi i forening har arbejde med al vor kraft for i tyve år.    
Vi var ikke andet i stand til at deltage i dr. Jacksons morgen lektioner end nogle få gange af følgende grunde: Den første og største årsag var at salens opvarmede klima var smertelig og sløvende indflydelse på min mands hjerne. Når han dvælede ved sundhedsemner, var vi for dybt intereseret  i vore trætte sinds vel, for vore tankesind begyndte at blive flyvske, sammenlignede dr. J.'s filosofi med de kendsgerninger der var i vore sind, som blev modtaget fra en højere og ufejlbarlig autoritet. Sindet vil blive opspændt og træt. Især var det tilfældet for min mand. Og når dr. Jackson og andre læger igen gik frem og ville understøtte tanker som vi ikke får fra vort religiøse standpunkt, især medhensyn til fornøjelser og forlystelser, dans, kortspil, gå i teateret, osv. , kunne vi ikke se harmoni med hans religiøse lære, og Kristi lære nedskrevet i det nye testamente.    
Vi havde intet at gøre med religiøs kontroverser, eller med at fremme vore synspunkter, eller komme sammen med dem af vor tro og få møder. Vi tog til Dansville for at hvile krop og sind. Og selvom vi forventede at høre og se det som vi ikke kunne modtage og forenes med, ville disse ting alligevel uanset vore anstrengelser til modsatte, opildne sindet mere eller mindre; og i de lange og vågne nætter sammenlignede vi Kristi liv, og hans lære hvad en kristen indbefatter, med lærdomspunktet som fremsættes på den institution, og vi kunne finde harmoni med dem.    
Idet vi har taget en aktiv del i sundhedsreformen, og har været to gange på Dansville, en gang som besøgende og en gang som patienter, og har talt i høje termer om deres lægers dygtighed at kurere sygdomme ved brug af vand, og andre hygiejniske hjælpemidler, har mange troet at vi samtykkede og modtog alt hvad lederne på den institution lærte. Vi har ofte fået spørgsmålet, ikke kun af vore folk, men af andre trossamfunds ledere: "Anerkender i kortspil, dans og gå i teater? Jeg forstår at de bekender at være religiøse, og at de blander alle disse fornøjelser sammen med deres religion." Det var nødvendigt for os at tale tydeligt og sige at vi ikke har del eller lod i disse ting, og at vi ikke billiger sådanne fornøjelser som anbefalet at kristne mænd og kvinder som uskyldige. Jeg har hørt mere end en moder i Dansville bemærke at hun roste lægerne på Dansville for sine børn, og alligevel ikke lade hendes sønner høre dem anbefale disse fornøjelser for noget; for hun havde instrueret hendes børn i at indflydelsen fra disse fornøjelser var ondskab; at hun har kendt dem til at være sådan i hendes opserverende erfaring, og har ikke set afhjælpende træk i dem, som vil lede hende til at ændre mening om deres skadelig indflydelse, især for de unge. Jeg er blevet spurgt: "Kunne I med sikkerhed sende jeres unge børn, bort fra jeres indflydelse, til den institution der lærer dem en korrekt levemåde, og regenerer tabt sundhed?" Jeg blev tvunget til at sige at jeg ikke kunne, medmindre de var børn som havde en markant selvstændighed og faste religiøse principper. Dette alen viser sig at være en sikkerhedsgrund imod dem som vil prøve at kaste glans over disse fornøjelser og kalde dem harmløse, og nødvendige for sundheden, og prøve at overtale dem til at danse, spillekort og gå i teateret.    
Gud har givet børn i min varetægt, ikke oplære dem for verdslige fornøjelser, men for himlen; og det er min pligt at sætte dem i den bedst mulige tilstand til at forstå deres pligt over for Gud, og blive evige arvinger. Det er umuligt for mig at være skyldfri, hvis jeg sætter dem på fristelsens vej, hvor der er fare for at de kastes ned i alle samfundsklasser, og fordærves af omkringliggende indflydelser. Der er nok løssluppen spænding omkring os, med en tendens til at nedtone alvorlige indtryk, og få Gud ud af sindet. Tusindvis af unge tegner sig til at være til ære for deres forældre, og nyttige samfundsborgere, som har i en ond stund har givet efter for fristeren, som kommer ind i form af bekendende venner, og for det første nedbryder bariererne for deres samvittighed og går i teateret, for at se og hører nogle berømte skuespillere. Alt facinerer dem - deres fantasi bliver levende - deres sanser, deres hjerter føres fangne bort - de er beruset med spænding. De forlader teateret; men deres fantasi fortsætter med at dvæle ved de scenerier de h ar været vidne til, og de er ivrige efter at komme igen og igen. De har en lidenskab for at se teaterforestillinger. Nogle gange kan de overbevises om at kortspil og gå i teateret ikke har en gavnlig indflydelse på deres sundhed og moral; alligevel har de ikke tilstrækkelig modstand og selvstændighed til at løsrive sig fra disse ophidsende fornøjelser. De kan styrke sig selv med tanke at læger ikke selv har gået i teateret, men har anbefalet andre at gøre dette, og disse læger var kristne. Således overdøver de samvittigheden ved verdslig, fornøjelseselskende, bekendende kristnes eksempel. De har lært at spille kort, anset det for en uskyldig fornøjelse. At gå i teateret sætter de sig selv i den farligste gruppe, og har udsat sig for bedragerisk, fascinerende trylleri fra spilleren, sensualisten og den klasse af kvinder "hvis skridt tager fat i helvedet." De giver efter for fristelse, og fortsætter deres vej nedad indtil deres samvittighed forhærdes, og de vil ikke tøve med at fornedre sig selv for nogen umoralitet.    
Kristne er dem som følger Kristus. "Drag derfor ud fra dem og skil jer ud, siger herren, og rør ikke ved noget urent, og jeg vil tage imod jer." En øm samvittighed for disse fornøjelser vil aldrig kræve sindet præcision eller snæversyn. Hvordan kan kristne kalde den uskyldige, som er en snare for sjælen, som har ledt tusindvis på vejen til visselig ruin? Jeg kan ikke tro at en sand Kristi efterfølger vil røre ved en fornøjelseskort, eller læse noveller, eller deltage i boldspil og teatre. Hvis de har lært af Ham som er sagtmodig og ydmyg af hjertet, vil de få afsmag for tidligere fornøjelser og forlystelser. Hos den helligede kristne, vil der være et levende princip i sjælen, der påvirker sindet, beskæftiger hengivenhed, og leder viljen, som vil give kraft til hele karakteren. Deres anstrengelser vil lede sjæle bort fra syndige fornøjelser på hellighedens sti, ved deres eksempels klare genspejl, et dadelfrit liv.    
Jeg vil altid med taknemmelighed huske på venlig opmærksom og respekt vi har fået, ikke kun i form af læger på "Vort Hjem," men også fra hjælperne. Baderummenes tjenere, og opvarterne ved bordene var opmærksomme på de ønsker vi kunne have. De virkede ivrige efter at gøre vort ophold hos dem så behageligt og lykkeligt som muligt, hvad der var i deres magt.<br><i>fortsættes</i>    
Vi fik held med vore rejse - fik de rigtige forbindelser, og kom godt af sted. Min mand nød rejsen, for han erkendte at Guds støttende hånd var under ham. Da toget kom til Battle Creek, mødte vi flere af vore trofaste brødre som tog gladeligt imod os. Da vi kom ind i vort eget hjem igen, mødte vi flere trofaste søstre som havde arbejdet hele dagen, varmet rummene op, luftet sengetøj, lavet mad, så da vi kom skulle vi ikke andet end hvile og nyde vort hjem. Vi fandt et bord var parat til os, vi kunne sætte os ved, og tog del i forfriskningerne omkring kl. fem, som vi havde brug for, da vi ikke havde spist noget siden morgenmaden i morges. Trofaste hænder havde tilberedt middagsmaden til os kl. 2, da vi var ventet med et tidligere tog.    
Min mand hvilede godt i løbet af natten. Selv om han var svag den næste sabbat, gik han til mødehuset og talte til i omkring tre kvarterer af en time. Vi deltog også i nadvergudstjenesten om aftenen. Herren styrkede ham, idet han gik på hans tro. Vi var taknemmelige over for Gud at vi atter er i vort kære folks midte i Battle Creek. Da min mand blev syg første gang, følte de at et slag var kommet over dem. De stod trofast ved vor side og hvor oprigtigt og ømhjertet forsøgte at hjælpe mig med alle byrder som de kunne tage. Dag og nat i de første fem uger af vore pinsler var de uafladelige i deres omsorg og opmærksomhed. Og da vi forlod Dansville ophørte denne byrde og interesse ikke. De havde ofte, påbegyndte bedestunder for os, de stakkels forpinte Kristi tjenere. Vi finder at de har den samme venlige og hjertefølte sympati for os i vor pinsel. De er par rart til at bære vore byrder så vidt det er muligt for dem at gøre dette. De har gavnmilt  givet os gaver, som vi har takket nej til, da vi på nuværende tidspunkt ikke har behov for pengemæssig hjælp. Nogle af dem som har tro, samles hver uge, og går ind i alvorlig og inderlig bøn til Gud for genoprettelsen af min mands sundhed. Måtte Gud belønne sit kære folks trofasthed, er vor bøn.    
Min mand bliver bedre. Han er ikke lige så fortrængt af nervøsitet, bekymring og frygt. Han lider kun lille smerte, men vi kan ikke se at han får fedt på sig. Hans mave bliver stærkere, og spiser mere omhyggeligt. Nu vover han sig langsom til anden kost - spiser lidt frugt. Hans appetit er god, og han nyder sin mad. Vejret har ikke været det bedste for ham, til at køre og gå så meget ud. Vi udnytter enhver god dag, og tager ham med ud på en ridetur flere kilometer på landet. En dag red han tolv kilometer til bror Godsmark's, fik en middag og vendt tilbage samme dag.    
Jeg betvivler ikke en fuldkommen og hel helbredelse af min mand til sundhed. Herren er her for os, pris hans hellige navn! Selv om Satan har prøvet at presse os tilbage, er der alligevel givet hjælp fra ham der er mægtigere , end han er, og i Jesu navn, vor store Udfrier, skal vi komme sejrrige ud.    
Vi ønsker stadig brændende Guds folks inderlige bønner, så vi kan få støtte, og udfrielse fra vor nuværende pinsel.  

27 02 1866 Review and Herald Vor sidste erfaring (konkluderet)    
Da vi forlod Battle Creek for at tage til Dansville følte vi ikke at det var for at blive sundere at vi måtte forlade vor region. Vi følte at hvis vi havde brug for at få trøst i tro og håb, var det i vor sværeste stund. Tre gange om dagen havde vi særlige bedestunder for Herren for at genoprette min mands helbred, og for hans særlige nåde til at støtte os i vor pinsel. Disse bedstestunder var meget dyrebare for os. Vore hjerter blev ofte fyldt med uudsigelig taknemmelighed at det var vort privilegium at kalde Gud vor Fader; at vi midt i vore pinsel havde en Fader i himlen som vi kunne stole på uden frygt, som kendte til vore pinsler; en som have indbudt os i hjælpeløshed og pinsler at læne sig op ad hans stærke arm for styrke og støtte.    
Min mand kunne kun få lidt hvile eller søvn om nætterne. Han led af meget nervesvag. Jeg kunne ikke sy eller lave knyttearbejde i hans lokale, eller kun tale meget lidt, da han let blev urolig, og hans hjerne forvirret næsten ud over det der kan klares. Han forlagte næsten altid omsorg, og Herren gav mig styrke efter mit behov. Jeg blev støttet forunderligt. Mange nætter hvor min mand led smerte, og ikke kunne hvile eller sove, havde jeg forladt min seng om midnatten og bøjet mig ned for Gud og bedt alvorligt for ham at give os dette tegn på hans kærlighed og omsorg - at min mand måtte erkende Hans Helligånds udjævende indflydelse, og finde hvile i søvnen. I ti nætter i træk, hvor det var umuligt for ham at hvile eller sove, havde vi bevis for at Gud havde hørt os bede, og min mand faldt i en stille søvn. Vi følte ofte en så opfriskning fra Guds nærhed, at selvom det stadig var nattens stille timer, virkede vor Frelser så dyrebar, at vi priste Gud højt uden frygt eller begrænsning. Og idet vi vågnede frise op om morgnen, blev vore første vågne øjeblikke generelt brugt til at prise og takke Gud for hvilens og søvnens velsignelse.    
Min mand var ved godt mod næsten hele den tid han var i Dansville, selvom han led. I de sidste få uger hvor vi var der, fik vi bedre lokaler, i et meget mere behageligt hus, end vi havde tidligere. Vore lokaler var nu på første sal, som gjorde en stor forskel for mit arbejde, som jeg hidtil var nød til gå op ad en masse trapper.    
Vi kunne virkelig sige at vore pinsler havde været til velsignelse for os, for vi havde tid til at ransage vore hjerter, og se omhyggeligt tilbage på vore tidligere liv, som var gavnlig for os. Vore hele sjæle blev draget ud efter Gud - for at blive tilpasset helt til hans vilje. Jeg fik kun lidt hvile eller søvn om nætterne. Jeg var sygeplejerske og hjælper for min mand, og ansvaret for hans sag hvilede hovedsagligt på mig. Han mistede hurtigt sit kød og sin styrke. En lammelse lå tungt over ham, han ville ikke spise noget hvilket bevidnede om en fordøjelsesforstyrrelse, indtil hans kost blev til enkel grahamsvælling, og usyrede kager uden salt, mælk eller sukker.     
 Under vor bedestund om morgenen den 25. november, blev ledt til at bede inderligt for at Gud ville velsigne min mand, og give ham et større mål af hans Helligånd. Guds Ånd hvilede over os, og vi blev særlig oplivet og styrket af herren, og vi forenede vore stemmer i pris til Gud. Da min mand ikke kunne gå op af bakken for at få sine måltider på institutionen, foranstaltede ældre Loughborough venligst en ansat opvarter, og bragte vore måltider på en bakke. Min fødselsdagsmenu bestod af grahamsvælling, hårde grahamskager, æblemos, sukker og en kop mælk. Og den 26. november var en glad og lykkelig dag for mig. Jeg følte at Guds fred var over mig, og den nat brugte jeg meget af tiden i bøn til Gud for min mand. Den 27. november kom ældre Loughborough ind i lokalet og forenede sig med os i familiebønnen. Vi havde en usædvanlig bedeånd. Det var som om himlen var meget nær. Vi mærkede Guds Ånds helliggørende indflydelse; ikke en sky gik ind imellem os og vor Frelser, og en uudsigelig taknemmelighed fyldte vore hjerter, og vi kunne ikke tie stille. Vi råbte af høj pris til Gud for hans rige og dyrebare velsignelse som hos os var meget højere værdsat end nogen jordisk rigdom Hvor rig, hvor overmådelig dyrebar, lod Guds løfter til at være! Vi kunne takke ham for trængsler. For i mere end en time kunne vi blot fryde og sejre i Gud. Især fik min forpinte mand stor del i denne regn af nåde. Selvom hans ansigt var hærget af sygdom udstrålede det et helligt lys, idet hans priste Gud med høj røst. Guds engle lod til at være helt omring os. Jeg mente at tidspunktet var kommet og hvor min mand i Guds styrke ville rejse sig over sygdom og sejr i hans frelsende kraft. Indflydelsen fra denne himmelske opfriskning lod til at blive hos os i mange dage. Men vi skulle lære at tidspunktet for udfrielsen endnu ikke var kommet; men at denne store velsignelse skulle forberede os til endnu større trængsler.    
Den 4. december gennemgik min mand en hvileløs og lidelsesfuld nat. Jeg bad ved hans side som sædvanlig, men Herren fandt det ikke rigtigt at besvare vore bønner. Han var trængt i sit sind. Han tænkte at han måtte gå ned i graven. Han sagde at døden ikke gjorde ham bange.    
Den fornyelse min mand havde gjort I sin kost, før sin sygdom, havde en meget gavnlig indflydelse på hans helbred. Hans hoved var generelt fri for smerte og have aldrig følt sig klarere. Ved at ikke spise kød, men korn, frugter og grøntsager, der var tilberedt enkelt, havde han en god appetit, og han spiste sin mad med tydelig velsmag. Hans hjerne følte sig klarer at han mente det var sikkert for ham at arbejde videre, stole meget på den gavnlige virkning fra hans enkle kost; og i tillæg til dette arbejde  og de byrder som han hidtil have båret, tilføjede han helsereformen - og gjorde ekstra ud af at undervise sabbatsholdende adventister at leve for at bevare sundheden og nyde Guds velsignelse.    
Som jeg refererede til tidligere havde jeg intense følelser den 4. december. Jeg troede ikke et øjeblik på at min mand ville dø. Men hvordan blev han inspireret af tro til at føle og sige: "Jeg skal ikke dø, men leve for at erklære Herrens gerninger?" Den nat var den mest forpinte jeg nogensinde havde erfaret under hans sygdom. Jeg sov ikke, men overvejede sagen i mit sind hvad vi gør fremefter? Før denne nat, havde jeg ikke tænkt over at forlade Dansville. Jeg så at mod, håb og livsmod som have støttet min mand svigtede. Jeg var blevet støttet bemærkelsesværdigt til at udholde pinslerne, og omsorgen for ham under hans sygdom. Han var hensynsfuld over for min sundhed og styrke. Alligevel krævede hans tilfælde konstant omsorg. Jeg vidste at ingen på Dansville kunne tage min plads; og jeg havde så længe en byrde og omsorg for ham at jeg ikke kunne overlade det til andre, at gøre det jeg ansete ikke blot som min pligt at gøre, men som et privilegium at gøre for min forpinte mand. Jeg anså ikke dette for at være en opgave - for mig var det et privilegium. Næsten hele mit liv har jeg været invalid, og han har sympatiseret ømt og tålmodigt med mig og våget over mig, og taget sig af mig når jeg lider, og nu er det min tur til at betale tilbage I lille målestok for den opmærksomhed og venlighed som jeg har fået. Og jeg har igen i en sådan grad mærket Guds fred, og hans Ånds trøst over den lykkelige udførelse af min pligt som jeg kan sige af hjertet som jeg ikke vil bytte med de velsignelser og værdifulde erfaringer jeg har fået i de sidste seks måneder, for dem af samme tids længte af nogen tidligere periode i mit liv.    
Jeg var bange for at jeg ikke længere kunne undvære så meget søvn, nætter og yderligere belastning af min styrke af behandlingen; og hvis jeg svigtede, hvad ville der blive af min mand? Hvem ville tage sådan af ham, sådan som jeg har taget mig af ham.    
Ved enhver bede stund steg interessen, og enhver tog del i den og følte at deres anstrengelser blev betalt tilbage og draget nær til Gud, og bad for min mand, for det arbejde som de følte blev udført for deres egne sjæle. Bror Andrew følte især en byrde for sagen, og arbejdede alvorligt i tro, medens Helligåndens kraft lod til at foreskrive en bøn. Ethvert medlem i vor familie helligede sig selv på nyt il Gud. Vore kære børn forenede sig med os i dette helligelsesarbejde, som var våde af tårer. Bror og søster Lindsay blev fornyet og styrket af himlens velsignelse. Bror og søster Ortons, og bror og søster Lamsons hjerter var mere fast forenede med vore; og vi delte alle det nådens arbejde som er blevet udført for os. Jeg følte en forvisning om at vi ville komme rengjorte ud af pinslernes ovn.    
Vore værelser var så gode som vi kunne forvente,  og vi var meget taknemmelige over at de var så behagelige og bekvemmelige. Men vore værelser var små og besværlige for vor familie, og med en kold vinter foran os, kunne jeg ikke se hvordan vi kunne gøre dem bekvemmelige og fortræffelige. Min mand mistede kød og styrke hver dag. Jeg tænkte på vort store og rummelige hus i Battle Creek, med dets høje og luftige lokale, og stillede mig spørgsmålet: ville vi ikke få det hurtigt raskere om vi var i vort eget hjem? Jeg tænkte på den store beholder af varmt vand over vor kakkelovn - der stod klar til enhver tid, og på vor umådelige cisterne af blødvand, og vort filter i kælderen, vore forskellige bade kummer, og bade værelser udstyret med en kakkelovn. Men alle disse behagelige ting have kun lille betydning for mit sind i sammenligning med min bekymring for at få min mand, som jeg kunne, hen blandt hans prøvede brødre som kendte ham, og som var hjulpet af hans arbejde, og kendte til udholdenhed og iver som han sled for i Guds værk, så han kunne findes på sin post. Hans trofaste brødre kunne vise medfølelse, og hjælpe ham med deres bønner og tro. Jeg bad til Gud at lede mig, og ikke lade mig tage et forkert skridt; men give mig visdom til at vælge det rigtige. Jo mere alvorligt jeg bad, des stærkere blev jeg overbevist i mit sind, at jeg måtte tage min mand iblandt hans brødre, også hvis vi skulle vende tilbage til Dansville. Men min plan lod klar at tage ham til Rochester, og prøve virkningen af rejsen, og hvis dette viste sig gavnligt, så tage videre til Battle Creek, efter et kort ophold i Rochester. Jeg sagde ikke et ord til min mand om mine tanker. Han endog ikke tænkt på at forlade Dansville i sine forringede tilstand.    
Om morgnen kom dr. Lay ind og jeg fortalte ham at hvis der ikke skete en afgjort forbedring for min mand i højest to eller tre uger, måtte jeg tage ham hjem. Han svarede: "Du kan ikke tage ham hjem, han er ude af stand til at klare en sådan rejse." Jeg svarede: jeg skal af sted; jeg skal tage min mand i tro, stole på Gud, og gøre Rochester til mit første mål, blive der nogle dage, og så tage til Detroit, og om nødvendig, blive der nogle få dage for at hvile, og så til Jackson og hvile der en kort tid, og så til Battle Creek. Det var den første tilkendegivelse min mand fik om mine intentioner. Han sagde ikke et ord.    
Da vi engang var i bror Andrews hjem følte jeg under en bede stund at jeg bragte min sag frem for Herren, bad ham instændigt om at give mig kropssundhed, og sindsstyrke. Alle tilstedeværende lod til at gøre min sag til et særligt bede emne. Jeg mærkede en liflig, himmelsk afklaring med Gud. En himmelsk atmosfære trængte igennem rummet. Siden den gang har jeg ikke været betrængt med maveømme; og min fod har ikke skadet mig.    
Juleaften ydmygede vi os selv for Gud, og bad alvorligt om udfrielse, det var som om himlens lys skinnede på os, og jeg blev indhyllet i et syn om Guds herlighed. Det var som om jeg blev båret hurtigt fra jorden til himlen, hvor alt var sundt, skønt og herligt. Musiktoner faldt i mit øre, melodiske, fuldkomne og bedårende. Jeg fik lov til at nyde dette sceneri i en stund før min opmærksomhed blev henledt til denne mørke verden. Så blev min opmærksomhed henledt til de ting der udspiller sig på denne jord, som jeg ikke skal forsøge at fortælle om her, men kan give i det fremtidige liv. Jeg fik et opmuntrende syn om min mands situation, enkeltheder vil bringes herefter.    
Den samme dag var jeg hjemme hos dr. Jacksom og han tilstod mig en samtale. Jeg lagde sagen frem for ham, og fortalte ham at jeg ville tage min mand hjem. Han rådede mig til at tage ham til et nærmere punkt end Battle Creek, og prøve rejsens forsøg; og hvis det virkede godt kunne det være det bedste jeg kunne gøre; men råde mig til at tage tilbage hvis han fik det bedre, og fortsatte med brug af vand. Jeg nævnte for dr. Jackson at jeg havde fået en invitation fra vore venner i Rochester at deltage i deres månedlige møde der skulle holdes næste sabbat, og hvis min mand kunne, om han også kunne komme; og at de skrev yderligere at de ikke spurgte os om at arbejde eller få nogen byrde ved mødet, men de ønskede meget at se os iblandt dem, og tænkte at vi måtte få modet, og rejsen og forandringen kunne være gavnlig for vort helbred. Dr. Jackson indvilgede, og udtrykte sin mening at vi måtte få nogle få dage med godt vejr, og det ville være godt at udnytte det. Han tænkte det ville være gøre os godt.     
Min mand ville da vende tilbage til Battle Creek næste uge om mandagen, nytårs aften. Han kunne ikke sidde op så lang tid ad gangen. Nogle gange virkede rejsen stor for ham, og nogle få gjorde hans angst at han blev for svag til at gennemføre en sådan rejse. Men jeg følte et bevis for at Herren ville tage med os på vor rejse, og bringe os sikkert hjem igen.    
Skulle vi deltage i det månedlige møde i Rochester, måtte vi forlade Dansville den næste mandag. Jeg gjorde ældre Loughborough kendt med vore planer, som var overrasket over dette pludselige skridt; men da han overvejede sagen, så det rigtigt ud for ham. Min mand begyndte hurtigt at blive bekymret for at tage til Rochester. Den aften vi pakkede vore kuffurtere og før klokken 9 var vi alle parat til den tidlige start den næste morgen. Min mand sov ikke den nat. Om morgnen så det mere nedslående ud med hensyn til at tage en syg mand. Vi fik en støvregnsstorm. Men vi valgte hellere at løbe risikoen for konsekvenserne at tage af sted, end at blive da vi havde besluttet os for at tage af sted. Vi spiste hurtig en tidlige morgenmand, og mellem 7 og 8 var vi på vej til Wayland, en kørsel på ti kilomenter i åben vogn. Vi rejste i tillid til Gud som vor hjælper.    
Min mand klarede rejsen til Walyland godt, og der lå han ned på stoppestedet og hvilede indtil vognene kom ind for tage os til Rochester. Han kunne ikke få temperaturen i sit rum over 60 F? (15 C?). Varme havde en kraftfuld indflydelse på hans hjerne. Han frygtede for at køre så meget i vognene, på grund af deres ophedede atmosfære. Men vejen virkede godt forberedt for os. Og da toget kom ind så vi en sovevogn var med, og vi bad om at få lov til at være i den, hvilket blev os tilstået. Her fandt vi de gode forhold som vi kunne bede om. Min mand rejste konfortabelt til Rochester, hvor bror orton ventede med sin nemme behagelige vogn på stoppestedet, da toget kom. Han tog os hjem til sin svigersøn, bror J. B. Lamson, omkring fem kilometer borte.    
Nytårs mogen var ikke så behagelig som vi ønskede at se den. Skyernes udseende varslede storm, og vi kunne ikke glemme den hårde snestorm for blot to år siden. Forholdene lod ikke til at være gode for at vi kunne tage til Battle Creek. Men mit sind synes at være opsat på at tage af sted; så vi skulle tage vognene omkring kl. 10. Vi tog plads i den vogn, der skulle tage os til stoppestedet, i den tro at vi gik på pligtens sti. Br. Andrews gav sig venligt for at ledsage os til Battle Creek hvis det vil lette vor byrde; men jeg sagde til ham at jeg ønskede at rejse, alene stole på at Gud ville støtte os. Flere brødre og søstre ledsagede os til vognene, og blev hos os til vi startede.    
 "Vi følte at Guds engle var helt omkring os. Vi kom til Falls på en behagelig og sikker måde, hvor vi skiftede til sovevogn. Min mand sov ikke, men følte sig sikker glad og lykkelig. Alt der så ud til at være storm forsvandt hurtigt efter at vi havde taget plads i vognene, og fik godt vejr under hele rejsen. Jeg følte for stort ansvar til at jeg kunne sove. Ordene<br>"Venlige engle omkring mig flyver, <br>Herlighedens håb omkring mig byder", var i mit sind meget af tiden i løbet af natten. Min mand stod op om morgnen med en bedre følelse end normalt. Han var glad og ved godt mod. Vi tilberedte hans enkle morgenmad til ham med grød og linser, som vi varmede på kakkelovnen. Vi kunne ikke gøre det så velsmagende for ham; han spiste kun en smugle."    
Alle som kendte til min mand vidste at hans forsigtighed, samvittighedsfuldhed og godgørenhed har været stor og tiltrækkende, og med fremherskende træk i hans karakter, og var en særlig velsignelse i egenskab af forretningsførelse i forbindelse med den nærværende sandheds arbejde og fremskyndelse. Men i sin svækkede og oppiskede tilstand med hans nervesystem under hans sygdom, denne særlige udvikling, som har været til velsignelse da han var sund,  var smertende pirrelig, og en forhindring for hans helbredelse.    
I der tre uger at vi var i Rochester, blev meget af tiden brugt på bøn. Min mand bad om at sende bud til Maine efter ældre J. N. Andrews - til Olcott efter bror og søster Lindsay, og til Rossevelt, og spørge dem som havde tro på Gud, og se det som deres pligt, at komme og bede for ham. Disse venner kom som svar på hans kald, og i ti dage havde vi særlige bede stunder. Alle som engagerede sig i disse bede stunder blev stærkt velsignet. De mærkede ikke en byrde at bede for min mand, men for deres egen skyld. Med åndens sønder brydelse, med deres ansigter vædet i tårer ville disse Guds tjenere bede indstændigt for at nådens dybe arbejde må udføres i deres egne hjerter. Sejrsråb, og pris til Gud steg op til himlen som tegn på kærlighed og accept. Jeg har aldrig før nydt større frihed i bøn. Vi fik forvisningen om at vore bønner blev hørt. Vi blev ofte genopfrisket med himlens nådes regn, så vi kan sige: "Mit bæger flyder over." Vi kunne græde og prise Gud for hans rige frelse.    
Min mand blev ofte velsignet nå han vovede at tro på Gud og stole på hans kraft til at frelse. Til tider virkede han fri og lykkelig, men med fordøjelseslammelsen presset ned over sig lod han ude af stand til at bibeholde de håbefulde følelser, og i tro på en stille tillid til Gud til enhver tid, påberåbte sig hans dyrebare løfter som hans. Dem som kom fra Roosevelt var nød til at vende hurtigt tilbage til deres hjem. Bror Andrews og bror og søster Lindsay blev der stadig. Vi fortsatte vore alvorlige bønner til himlen. Det lod til at være en kamp mod mørkets kræfter. Nogle gange ville min mand i bævende tro gribe Guds løfter, og der blev vundet liflige og dyrebare sejre. Så var hans sind igen nedtrykt, og var for svag til at beholde de sejre han havde vundet.    
Vi fik held med vore rejse - fik de rigtige forbindelser, og kom godt af sted. Min mand nød rejsen, for han erkendte at Guds støttende hånd var under ham. Da toget kom til Battle Creek, mødte vi flere af vore trofaste brødre som tog gladeligt imod os. Da vi kom ind i vort eget hjem igen, mødte vi flere trofaste søstre som havde arbejdet hele dagen, varmet rummene op, luftet sengetøj, lavet mad, så da vi kom skulle vi ikke andet end hvile og nyde vort hjem. Vi fandt et bord var parat til os, vi kunne sætte os ved, og tog del i forfriskningerne omkring kl. fem, som vi havde brug for, da vi ikke havde spist noget siden morgenmaden i morges. Trofaste hænder havde tilberedt middagsmaden til os kl. 2, da vi var ventet med et tidligere tog.    
Min mand hvilede godt i løbet af natten. Selv om han var svag den næste sabbat, gik han til møde huset og talte til i omkring tre kvarterer af en time. Vi deltog også i nadvergudstjenesten om aftenen. Herren styrkede ham, idet han gik på hans tro. Vi var taknemmelige over for Gud at vi atter er i vort kære folks midte i Battle Creek. Da min mand blev syg første gang, følte de at et slag var kommet over dem. De stod trofast ved vor side og hvor oprigtigt og ømhjertet forsøgte at hjælpe mig med alle byrder som de kunne tage. Dag og nat i de første fem uger af vore pinsler var de uafladelige i deres omsorg og opmærksomhed. Og da vi forlod Dansville ophørte denne byrde og interesse ikke. De havde ofte, påbegyndte ofte bede stunder for os, de stakkels forpinte Kristi tjenere. Vi finder at de har den samme venlige og hjertefølte sympati for os i vor pinsel. De er parart til at bære vore byrder så vidt det er muligt for dem at gøre dette. De har gav mildt  givet os gaver, som vi har takket nej til, da vi på nuværende tidspunkt ikke har behov for pengemæssig hjælp. Nogle af dem som har tro, samles hver uge, og går ind i alvorlig og inderlig bøn til Gud for genoprettelsen af min mands sundhed. Måtte Gud belønne sit kære folks trofasthed, er vor bøn.    
Min mand bliver bedre. Han er ikke lige så fortrængt af nervøsitet, bekymring og frygt. Han lider kun lille smerte, men vi kan ikke se at han får fedt på sig. Hans mave bliver stærkere, og spiser mere omhyggeligt. Nu vover han sig langsom til anden kost - spiser lidt frugt. Hans appetit er god, og han nyder sin mad. Vejret har ikke været det bedste for ham, til at køre og gå så meget ud. Vi udnytter enhver god dag, og tager ham med ud på en ridetur flere kilometer på landet. En dag red han tolv kilometer til bror Godsmark's, fik en middag og vendt tilbage samme dag.    
Jeg betvivler ikke en fuldkommen og hel helbredelse af min mand til sundhed. Herren er her for os, pris hans hellige navn! Selv om Satan har prøvet at presse os tilbage, er der alligevel givet hjælp fra ham der er mægtigere , end han er, og i Jesu navn, vor store Udfrier, skal vi komme sejrrige ud.    
Vi ønsker stadig brændende Guds folks inderlige bønner, så vi kan få støtte, og udfrielse fra vor nuværende pinsel.  

26 03 1867 Review and Herald En indrømmelse    
I det syn jag fik i Rochester d. 25. Dec., 1865, fik jeg vist at afbilledninger er blevet for udbredt hos sabbatsholdende adventister; og der er brugt mange midler på at fordoble kopier som er mere end tabt.  Disse midler burde være invisteret i Guds sag. Jeg fik vist at vi har gjort noget forkert ved at bruge midler på at afbilledninger.    
Vi indrømmer vor vildfarelse. Vi fortryder dybt at, at vi nogle gange har gået med til at bruge tid på vore billeder. I årevis ville jeg ikke gå med til at få taget vore billeder, skønt det er en god investering at gøre. Hvor mange gange har jeg ikke ønsket at vi forblev standhaftige. Men alt hvad vi kan nu, er at bekende vore fejl og bede Gud om at tilgive os, og bede indstændigt om vore brødre og søstres tilgivelse.<br><i>Ellen G. White. </i>  

8 10 1867 Review and Herald Spørgsmål og svar    
Br. Smith: Jeg har modtaget følgende spørgsmål fra  Wisconsin og Illinois konferense-besyrelsers hænder. Jeg vedlægger et svar til hver af dem, da begge spørgsmål og svar vil fremstå i det samme nummer af Review til gavn for brødre og søstre i Wis.  og Ill. konferensen, og alle andre som ønsker at lære sagens kendsgerninger.    
<i><b>Spørgsmål nummer et.</b> Fik du dine syner om helsereformen før du besøgte helseinstituttet i Dansville, N. Y., eller før du havde læst værkerne om dette emne?</i>    
 "<b>Svar</b> - Det var i br. A. Hilliard's hus, i Otsego, Mich., 6. juni, 1863, at dette store emne om helsereformen blev åbnet for mig i et syn. Jeg besøgte ikke Dansville før august 1864, fjorten måneder efter jeg havde synet. Jeg læste ikke nogen værker om sundhed før jeg havde skrevet Åndelige gaver, bind III og IV, "Appel til mødre", og fik skiltret de fleste af mine seks artikler i de seks numre af "Hvordan lever man". Jeg vidste ikke at et sådant blad eksisterede som <i>Livets love</i>, udgivet i Dansville, N. Y. Jeg havde ikke hørt om de forskellige værker, skrevet af Dr. J. C. Jackson, og andre udgivelser i Dansville, på det tidspunkt jeg fik ovennævnte syn. Jeg vidste ikke at sådanne værker eksisterede før september, 1868, da min Mand I Boston, Mass., så dem annonceret i et tidsskrift kaldet "Profetens stemme", udgivet af  Eld. J. V. Himes. Min mand ordnede værkerne fra Dansville og fik dem i Topsham Maine. Hans arbejde levnede ikke tid til at gennemlæse dem, og da jeg bestemte mig for at ikke læse dem, før jeg havde nedskrevet mine syner, og bøgerne forblev i deres pakker. Da jeg introducerede sundhedsemnet for venner da jeg arbejdede i Michigan, New England, og i staten New York, og talte imod stimulanser og kødspiser, og talte for vand, ren luft, og en rigtig kost, kom kommentaren ofte: "Du taler meget tæt op ad læren i "Livets love", og andre udgivelser af  Doktorene Trall, Jackson og andre. Har di læst det blad og de værker? "Mit svar var at jeg ikke havde læst dem, og skulle heller ikke, før jeg havde skrevet mine syner helt ned, så det ikke kan siges at jeg havde fået mit lys om sundhedsemnet fra læger, og ikke fra Herren. Og efter at jeg havde skrevet mine seks artikler til "Hvordan lever man", søgte efter forskellige værker om hygiejne og blev overrasket over at finde dem i så stor harmoni med det Herren havde åbenbaret mig. Og for at vise denne harmoni, og fremlægge emnet for mine brødre og søstre som det var fremlagt af gode skrivere, besluttede jeg mig for at udgive "Hvordan lever man," hvori jeg hovedsagligt trak materiale fra de værker jeg henviser til."    
<i><b>Spørgsmål nummer to.</b> - Når søstre bærere deres klæder ni tommer fra gulvet, går de så ikke imod vidnesbyrd nr. 11, som siger at de burde nå omkring under toppen af en dames støvlegamache, som siger at de bør være en eller to tommer fri af gadens snavs, uden at trække dem op med hænderne?</i>    
<b>Svar</b> - Den rigtige afstand fra klædernes bund til gulvet fik jeg ikke angivet i tommer. Jeg fik ej heller vist en dames gamachestøvler; men tre grupper af kvinder gik forbi mig, med deres klæder som følger med hensyn til længden:    
Den første havde en moderigtig længde, betyngede benene, gjorde skridtene besværlige, fejede gaden og samlede dets støv; Medens dårlige følgevirkninger som jeg har anført fuldt ud. Denne klasse modens slaver, viste sig som svage og trætte.    
 "Klæderne hos den anden klasse som gik forbi mig, var i mange henseender som den burde være. Benene var vel beklædte. De var fri fra de byrder som den tyranniske mode havde lagt på den første klasse; men var gået til yderligheder med korte klæder til afsky og fordømme gode folk, og i høj grad ødelægge deres egen indflydelse. Dette er indflydelsen fra den "amerikanske skik", der undervises i og bæres af mange i "vort hjem," Dansville N. Y. Det når ikke ned til knæene. Jeg behøver ikke at sige at denne klædestil blev vist mig at være for kort."    
En tredje klasse gik forbi mig med glade ansigter, frie og smidige skridt. Deres klæder havde den længde jeg havde beskrevet som passende, anstændige og sunde. Det var under alle omstændigheder nogle få tommer fri fra gadens og fortorvets snavs, eftersom skridtene trak op og ned, o. s. v.     
As I have before Som jeg før har sagt, blev længden ikke givet mig i centimeter og jeg blev ikke vis en damestøvle. Her vil jeg gerne pointerer at selv om jeg er lige så afhængig af Herrens Ånd når jeg skal skrive det ned som jeg har set, som når jeg får synet, er det mine egne ord jeg bruger for at beskrive det. Den eneste undtagelse er når jeg gengiver det engelen sagde til mig, og da sætter jeg altid situationen i anførselstegn. Da jeg skrev om hvordan vi bør klæde os, stod det lige så tydeligt for mig i mit sind, som havde jeg set det i et syn, men det blev overladt til mig, på mit eget sprog og på den for mig bedste måde, at beskrive kjolens længde, hvilket jeg har gjort ved at pointerer at kjolens nederste kant skal være nær den øverste kant på en damestøvle, hvilket er nødvendigt for, som førnævnt, at undgå gaden snavs.    
Jeg tager klæder på, i en længde lige så tæt på det jeg har set og beskrevet, som jeg vurderer. Mine søstre i nordlige Michigan har også antaget det. Og når spørgsmålet om centimeter kommer frem for at sikre ensartethed i længden overalt, blev en regel bragt ind, og det viste sig at længden af vore klæder strakte sig fra tyve til femogtyve centimeter fra gulvet. Nogle af disse var lidt længere end det mønster jeg fik vist, medens andre var lidt kortere.    
Jeg har modtaget utallige fra alle dele af arbejdsmarken, der har spurgt om hvad er vist mig om længden af klæder. Når jeg har set reglen om gulvafstand på flere klæder, og været ganske tilfreds med de ni tommer, som var det nærmeste der er vist mig, har jeg angivet det antal tommer i 12, som den rette længde var en meget ønskværdig ensformighed. Hvis det kan siges at en damestøvle ikke er ni tommer høj, vil jeg sige at jeg bærer en otte tommer høj, og når jeg har gået sammen med mine søstre, hvor de ikke er dækket til, som de velklædte i synet, kunne de ikke se toppen af min bund.    
 "<i><b>Spørgsmål nummer tre.</b> I vidnesbyrd, nr 11, siger du: "Min begrundelse for at atter henlede jeres opmærksomhed til klædespørgsmålet er at ikke een ud af tyve af mine søstre, som bekender at tro vidnesbyrdene, har taget det første skridt hen mod klædereformen." Hvor lang tid før du skrev nr. 11, har du båret reformklæder?</i>"    
 "<b>Svar:</b> Jeg tog reformklæder på i september 1865, da jeg besøgte Dansville sammen med min syge mand. Det var den samme længde som jeg bærer nu, og jeg fik tydeligt vist at det ikke var "Den amerikanske skik." Lige siden har jeg båret denne klædestil, undtagen ved møder, på byer og landsbyers tæt befærdede gader, og når fjerne slægtninge skal besøges. Siden da er jeg begyndt at skrive nr. 11, i januar, 1867, har jeg ikke båret andet end reformklæder. Begrundelsen for denne kurs har jeg som følger: -"    
1. Jeg tager reformklæder på til almindelig brug for mere end to år siden, fordi jeg har set at det var mest behageligt, sømmeligt og en sund stil, og vil i Guds forsyn, ligesom helsereformen bane vejen, til sidst antages af folk.    
2. Det var min pligt at undgå fordomme imod klæderne, som vil afskære mit vidnesbyrd hvis jeg bar dem, indtil jeg havde bragt sagen helt frem for folk, og tidspunktet kom, i begivenhedernes rette rækkefølge, hvor de kunne antages i almindelighed.    
3. Klædereformen var iblandt sundhedsreformens mindre ting, og burde aldrig være ansporet som en prøvende sandhed nødvendig for frelse. Det var Guds plan på rette tidspunkt, ved de rigtige situationer, at de rette personer skulle frembringe fordelene som en velsignelse, og anbefale ensformighed, og samstemmende handling.    
4. Spørgsmålet kommer for hurtigt. Forsvar for klæderne blev påtvunget os af dem der modsætter sig det, som samtidig bekender sig helt til og fuldt til mine vidnesbyrd. Da helseinstituttet i Battle Creek åbnede, og de kvindelige patienter antog den, som lægerne anviste, så kom modstanden, hovedsagligt brødre i Battle Creek. Lægerne havde i fuld tillid til mine vidnesbyrd anført at den klædestil, de anbefalede deres patienter, var den samme som jeg havde set vore folk antog. Så blev der efterspørgsel efter det i almindelighed, og en besynderlig blindhed og bitter modstand rejste sig hos nogle af dem der bekender at blandt vidnesbyrdenes faste venner. Den generelle efterspørgsel bredte sig over alt, og efterår og vinter 1866 kom der breve fra alle retninger med spørgsmål om hvad jeg havde set, spurgte om øjeblikkelig svar. Jeg besluttede derfor udgive nr. 11 hurtigt. Vi besøgte menigheden i Wright, Mich., d. 21. dec., 1866, og arbejdede hos dem i seks uger. Der skrev jeg vidnesbyrd nr. 11. De to første sabbater og nærmeste dage talte jeg til folk i lange mine klæder. Men da jeg havde lagt sagen helt frem for folk uden at vække fordomme, tog jeg min nuværende klædestil på, som utallige søstre i den menighed straks antog. Jeg har båret dette lige siden. I Greenville, Orleans, Orange, Windsor, Bushnell, Greenbush, Monterey, og i Ithaca, har jeg, når jeg taler om dette store sundhedsemne, nævnt klædereformen som ét af de mest vigtige emner, som udgør en større helhed. Jeg har ikke haft nogen ulykkelige konflikter med søstrene I disse menigheder. Jeg har frembragt betingelserne for denne nye og upopulære klædestil for dem, medens jeg har givet dem et eksempel. De har fået mit vidnesbyrd, og har fulgt mit eksempel fra princippet, og ikke som resultat at hvad der er tilskyndet til. Dem som i deres blinde modstand, bringer spørgsmålet for hurtigt frem, skaber forvirring og modstand, især i Battle Creek-menigheden, må afgøre sagen med Gud og deres brødre. I denne sag er jeg afklaret, har gjort det bedste jeg kunne i forsvar for sandheden, og arbejder for at redde folk fra forvirring om dette emne.    
<i><b>Spørgsmål nummer fire: </b>Er der ikke fare for at brødre og søstre går til yderligheder i sundhedsreformen?</i>    
<b>Svar:</b> Dette kan forventes at ske i alle reformer. Bruges der tid til det emne vore forkynderne fastholde, og af Review, og de ukvalificerede, oprører appeller for store summer penge uden at give rette formaninger i denne sag, har givet mange det indtryk at sundhedsreformen kræver deres opmærksomhed frem for alt andet, og nogle som behøver at lære retfærdighedens første principper, har frenhævet dette i utide, og derved vækket afsky hos folk. Det er Guds plan at personer som egner sig til arbejde, bør klogeligt og alvorligt sætte sig for sundhedsreformen, og overlade til folk at afgøre sagen med Gud og deres egne sjæle. Det er deres pligt at lære folk at tro og adlyde på en kvalificeret måde, og alle andre bør være tavse og lære.    
<i><b>Spørgsmål nummer fem: </b>Er der ikke fare for at tilskynde sundhedsreformen til andre før de er forberedt til at tage imod?</i>    
<b>Svar:</b>Jo det er der. Dette gælder især i klædespørgsmålet. Først da vi fik det tredje budskab havde Herren mange ting at sige til os, men den gang kunne vi ikke høre dem alle. Han har ledt os med sin venlige hånd og øm omhu, skridt for skridt, indtil vi har nået reformen i sundhed. Når unge disciple har lært at vi oplæres til denne intriduktions tiden for denne reform, så lad dette også være klogskab for dem.    
 "<i><b>Spørgsmål nummer seks: </b>Du fik dit sidste syn i dec., 1865. Mange spørger: "Hvis synerne er så vigtige for menigheden,  hvorfor så lang tid før emnet om sundhedsreformen bringes ud?</i>"    
<b>Svar:</b>Før jeg fik det sidste syn i Dec., 1865, havde jeg talt om sundhedstemaet fuldt ud. Mit sidste syn fortalte mest om enkeltsager. Jeg havde skrevet tusindvis sider siden tidspunktet for mit personlige vidnesbyrd, som de fleste af vore folk ikke ved noget om. Jeg har skrevet hundrede breve om at etablere et sundhedsinstitut, som endnu flere ikke ved af. Jeg har været presset af bekymringer, arbejde og sorg over sygdom i min egen familie. Alligevel har jeg gjort meget for at viderebringe temaet under de mest ugunstige omstændigheder. Det kan være at jeg har gjort dette, især på klædespørgsmålet, lige så hurtigt som Herren vil have mig til. Det kunne sikkert komme hurtigere ud, end nogle som stillede dette spørgsmål har været klar til at tage imod.    
<i><b>Spørgsmål nummer syv: </b>Skal vi forstå  det du har talt for i  dine vidnesbyrd om rekreation, at du anerkender så nyttesløse fornøjelser som  skak,dam, back-gammon, wist, ta-fat og blindebuk?</i>    
- <i>Det er generelt noteret i denne konferense at du har interesseret dig for fornøjelser, som praktiseres på sundhedsinstitut i Battle Creek, at du spiller skak, og har et skakbræt med dig når du besøger brødre fra sted til sted. <br> Isaac Sanborn, H. C. Blanchard, konf. Best. </i>    
<b>Svar:</b> Siden jeg bekendte mig som en Kristi efterfølger i en alder af tolv år, har jeg aldrig indvolveret mig i så simple lege og fornøjelser som ovennævnte. Jeg har heller aldrig på noget tidspunkt udøvet min indflydelse for dette. Jeg ved ikke hvordan man spiller skak, dam, back-gammon, ræven-og-gåsen, eller nogen andre ting af den slags. Jeg har talt for rekreation, men jeg har altid været i tvivl om de fornøjelser der indføres på Battle Creek-institutionen, og har fortalt mine indvendinger til læger og direktørere, og andre, i samtale med dem, og ved utallige breve.    
 "På siderne 24-26 af Vidnesbyrd Nr. 12, Jeg har talt om "Rekreation for kristne," som følger:"    
 "Jeg fik vist at sabbatsholdere, som et folk arbejder meget hårdt uden at de lader sig selv få forandring eller hvile. [Det er nødvendigt, at de, der har fysisk arbejde, får rekreation; og det er endnu mere nødvendigt for mennesker, hvis arbejde hovedsalig er åndligt. "    
 "Jeg fik vist at det er ikke nødvendigt for vor frelse, ej heller for at ære Gud, at vi stadig lader sindet arbejde og anstrenge sig til det yderste, end ikke når det gælder religiøse sager. Det er fornøjelser, sådanne som dans, kortspil, skak, dam etc, som vi ikke billiger, fordi himlen fordømmer dem. Disse fornøjelser åbner døren til meget ondt. Tendensen i disse ting er ikke heldig, men har en ophidsende indflydelse, idet de for nogles vedkommende, skaber lidenskab for disse spil, som kan lede til hasard og vildt liv. Alle sådanne spil bør fordømmes af kristne og noget aldeles uskadeligt bør sættes i deres sted."    
 "Jeg så, at vore fridage burde ikke anvendes efter verdens mønster og alligevel bør de ikke helt forbigås, thi det vil bringe utilfredshed til vore børn. På sådanne dage, når der er fare for, at vore børn vil blive udsat for dårlig indflydelse og blive fordærvet af verdens forlystelser og ophidselser, bør forældrene finde på noget, som kan indtage pladsen for disse mere farlige fornøjelser. Lad børnene få forståelse af, at I har deres vel og lykke for øje."    
 "Flere familier, som bor i en by eller landsby, kan slå sig sammen og forlade deres beskæftigelse, som har tynget på dem både fysisk og åndeligt og foretage en tur ud i landet til bredden af en smuk sø eller til en yndig skov, hvor der er smukke omgivelser. De bør forsyne sig med enkel, sund føde, de allerbedste frugter og kornsorter og dække bord i skyggen af nogle træer eller under åben himmel. Køreturen, motionen og sceneriet vil forøge appetitten og de kan nyde tilværelsen herude i naturen på en sådan måde, at konger kunne misunde dem. "    
 "Ved sådanne lejligheder bør forældre og børn frigøre sig fra alt arbejde, den daglige omsorg og de almindelige bekymringer. Forældre bør blive børn med deres børn og gøre alt så behageligt for dem som muligt. Hele dagen bør bruges til rekreation. Legemsøvelse i den frie natur, er af stor betydning for sundheden for dem, som er beskæftiget indendørs med stillesiddende arbejde. Alle, som kan det, bør betragte det som en pligt, at foretage sådanne udflugter. Man taber ikke noget, men vinder meget. De vil vende tilbage til deres beskæftigelse med nyt liv og med nyt mod til at tage fat på deres arbejde med iver og de er bedre i stand til at modstå sygdom."    
Jeg vil her give nogle uddrag fra vidnesbyrd nr. 12, side 77-79, med hensyn til tome fornøjelser:    
 "Dem som er til sundhedsinstitut, der nu er placeret i Battle Creek, bør føle at de er engageret i et vigtigt og højtideligt arbejde; og de må på ingen måde efterligne lægerne på Dansvilleinstitutionen i religiøse anliggender og fornøjelser. Alligevel så jeg at der er fare for at  efterligne dem i mange ting, og miste dette store værks ophøjede karakter af syne. Og skulle dem, der er forbundet til denne virksomhed nedlade sig fra den nærværende sandheds ophøjede principper, og efterligne dem i teori og praksis som er ved institutionernes hoved hvor syge kun behandles for at genvinde sundheden, og skulle de ophøre med at se på deres arbejde fra et ophøjet religiøst ståsted, ville Guds særlige velsignelse ikke hvile mere på vore institutioner, end på dem hvor der undervises i fordærvede teorier, og de praktiseres."    
 "Jeg fik vist at Dr. Jacksons indstilling over for fornøjelser var forkert, og at hans syn på fysisk udfoldelse ikke var helt korrekt. De fornøjelser som han anbefaler forhindrer i mange tilfælde helbredelse, hvor een er hjulpet af dem. Og fysisk arbejde for den syge, fordømmes i høj grad af Dr. Jackson, som i mange tilfælde viser sig som den største skade, medens mentale øvelser som kortspil, skak og dam, belaster og trætter hjernen, og forhindrer genopretning. Let og behageligt fysisk arbejde vil optage tiden, forbedre cirkulation, lindre og genoprette hjernen, og vise sig at være en afgjort fordel for sundheden. Men tag alle sådanne beskæftigelser fra den syge, og han bliver hvileløs, og, med en sygelig indbildning, ser han sin sagen meget være end den virkelig er, hvilket tenderer til sindsyge."    
 "For nogle år siden fik jeg fra tid til anden vist, at den syge skulle lære at det er forkert at indstille al fysisk arbejde for at blive rask igen. Gør man dette bliver viljen passiv, blodet cirkulerer trægt igennem organismen, og bliver mere urent. Hvor der er fare for at patienten tror at hans tilfælde er være end det i virkeligheden er, vil ladhed med sikkerhed føre til de mest ulykkelige resultater. Velafbalanceret arbejde giver den syge den tanke, at han ikke er helt unyttig i verden, at han i det mindste gør nogen nytte i verden. Dette vil gøre ham tilfreds, give ham mod, og tildele ham livskraft, som tomme, mentale fornøjelser aldrig kan gøre."    
Jeg har besvaret disse spørgsmål så godt som omstændighederne tillader. Hvis andre brødre har lignende spørgsmål, skal jeg også besvare dem med glæde, når jeg kan finde tid.<br><i>Ellen G. White.</i>  &nbsp;  Pilot Grove, Iowa, 26. sept., 1867  

14 01 1868 Review and Herald En appel til sandhedens venner    
Mange af jer er godt klar over at vort arbejde er noget særligt, og at vort arbejde er vanskeligt og nogle gange meget ubehageligt. På vore rejser møder vi mange mennesker, og nogle gange, ligesom i Maine, er størstedelen af sabbatsholdere dårlig forberedt til at modtage vidnesbyrdene, ganske enkelt fordi de ikke har læst værker som <i>Åndelige gaver, Vidnesbyrd til menigheden, How to live, Appel til mødre</i> og <i> Appel til de unge</i>. Kunne alle disse der har grebet sabbaten, blive interesseret i at læse disse værker, ville deres sind være forberedt på at modtage vort vidnesbyrd og få gavn af vort arbejde. I Maine har ikke mere end hver fjerde sabbatsholdende familie et helt sæt af ovennævnte bøger, derfor er vort arbejde i den stat lammet, ubehageligt og trættende.    
Det arbejde som skal gøres, som vi appellerer efter hjælp til i denne tid, skal tilskynde alle sabbatsholdere til at læse disse værker, og selv få informationer i de ting der læres i dem, og således være forberedt til at bedømme vort arbejdes natur. Nu appellerer vi ikke til dem som er interesseret i vort arbejde, at hjælpe os i vore bestræbelser for at hjælpe denne klasse. Og I kan ikke hjælpe os mere end ved at udbrede disse bøger.    
På vort forlagskontor i Battle Creek, og i agenternes hænder er der en god forsyning af den slags læsning, som burde lægges i hænderne på dem, der ikke har læst disse værker. Ved fælles venners hjælp, og Guds velsignelse, kunne dette gode værk udrettes på kort tid.    
Det er vor opfattelse at disse bøger straks burde lægges hænderne på alle personer som ikke har læst dem, ikke kun hos dem som overholder sabbaten, men også dem der er med til vore møder, med så stor interesse for at lære sandheden, og giver disse begrundelser:    
1. Nutiden er en særlig tid til at genvinde den der er frafaldnen i hjerte og liv, den fejlende og oprørske; og de fordomsfulde af disse imod vidnesbyrdene, og imod vort arbejde, fra den stærkeste barriere imellem disse personer og de troendes levende legeme. De fleste af disse personer ved virkelig ikke hvad der undervises i, i disse værker, og intet kan fjerne deres fordomme og forberede dem til at tage imod vort offentlige arbejde, såvel som at læse bøger.    
2. Ud fra sagens natur, alle omstændigheder taget i betragtning, er de personer som ikke læser disse bøger, og ikke føler en særlig interesse for temaet <i>Åndelige gaver</i>, er næsten sikker på at få fordomme imod dem, og imod vort arbejde, give efter for de ting som de dadler, og til sidst falde under vore fjenders indflydelse, og adskille sig selv fra legemet, og opgive sagen.    
3. Det er meget lettere at befæste personer imod kætteri og oprør end at omvende dem igen, efter at de er faldet. Og disse personer har på deres vej nedad en indflydelse på andre, og skaber nogle gange trængsler for hele menigheden, hvilket kræver et hårdt og nidkært arbejde fra Guds tjenere i ugevis. Således kræves der dyrebar tid og styrke af vore prædikanter, og der bruges mange midler på det som kunne være forhindret ved at læse de førnævnte værker.    
4. Den største årsag til vor åndelige svaghed som et folk, er mangel på virkelig tro på <i>Åndelige gaver</i>. Hvis de alle modtog den slags vidnesbyrd i fuld tro, ville de lægge de ting fra sig som ikke behager Gud, og vil være i overensstemmelse og i styrke. Nu bruges tre fjerdedele af prædikanternes arbejde på at hjælpe menighederne, men kunne i stedet bruges på at oprejse menigheder på nye marker.    
Det hele bør bevæges over mod dette emne, som alle vore folk kan vise al deres tro og interesse på og interesse for. Og vi er sikker på at Guds velsignelse på en veltilrettelagt måde og med almen interesse vil komme ned over os, som et folk, og stor livskraft og styrke vil tilføres sagen. Dette vil kræve et offer, et som Herren vil acceptere.    
Når denne læseklasse sættes foran dem der kan hjælpes, kan vore folk give af deres midler, og af deres tid, ved at finde der mangler disse bøger, og give af dem. I dette arbejde kan de vise en prisværdig iver og en levende interesse. Vore prædikanter som arbejder med menighederne kan kolportere hele marken, og hjælpe vore menigheder og spredte brødre i dette arbejde, i forbindelse med deres almindelige arbejde.    
Hvordan skal det gøres? 1. Lad vore aktive prædikanter og brødre hver især få en god forsørgelse, og når og hvor det lader sig gøre, på en passende måde, tilskynde dem som kan købe.    
2. Lad dem give til dem der ikke føler sig i stand til at betale for dem, om de er de rette personer, som bevidner om stor nok interesse til at læse dem, og få noget ud af det.    
Hvis nogle af disse ikke læser dem, eller skulle de læse dem og ikke blive interesseret i dem, kan de tages tilbage og lægges i mere værdige.    
3. Disse personer kan aflægge regnskab for alt de giver, og få godskrevet det på forlagskontoret for det samme, til fordelagtig pris.    
4. Alle vore folk kan give midler og sende det videre til kontoret mere eller mindre, efter evne og et villigt hjerte, for at betale den fulde salgspris for disse værker, som er blevet uddelt gavmildt, på en klog måde. Lad vore prædikanter, ældre og menighedstjenere straks bringe disse værker frem for vore folk, lad abonnementslisterne åbnes op for mænd, kvinder og børn, og give gavmildt fra ti cents til et hundrede dollars. Lad ingen gå forbi.    
Og vi bør særlig appellere til de brødre iblandt os, som er sunde og med manddommens styrke, som hver i sær lægger hundrede, eller måske tusinde, til deres ejendomme hvert år. Vi behøver jeres gavmilde hjælp til dette arbejde, og forventer det. Har Gud velsignet jer med sundhed, og har han haft fremgang i jeres marker, og næsten for næsten alt der kommer i jeres hænder, så brug en del til hans sag, af det han har velsignet jer med, og derved få hans des rigere velsignelse. Gå til Gud i bøn om denne sag, og gør din pligt for det.    
Blanke tegningslister for abonnementer vil straks sendes videre  til mange af jer, som I er blevet bedt om at dele ud af og få løfter at betale til generalkonferensen til maj 1868. Sammel så vidt muligt sammen, så hurtigt I kan, og send videre til kontoret.    
I tidligere tider havde vi fornøjelsen at lede i sådanne virksomheder. Vi kunne knap nok fornægte privilegiet den gang, især som vore venner under vor sidste tyve-ugers tur i øst- og veststaterne, har været gavmilde imod os. Gud har åbnet deres hjerter og hænder, og de vil lade os hellige en særlig andel til ham, af deres gavmildhed til os, for det ovennævnte formål.    
I vort fremtidige arbejde har vi planlagt at tage en fuld forsyning af den slags læsemateriale, og lægge det hos enhver familie der er interesseret i vor tro og håb, hele sæt af <i>Åndelige gaver</i>, og <i>How to live</i> og i hænderne på alle sabbatsskoleelever og unge, <i>Appel til mødre</i>, <i>Appel til de unge</i> og <i>Sabbatsskolelæsninger</i> i ethvert bind, løsblad eller traktatform.    
Kære brødre, vi skal stadig appellere til jer om at gøre jeres pligt i denne sag, både for Review, i de helliges forsamling, og ved jeres ildsteder. I vil høre os idet vi taler for Herren og hans sag. Vær ikke bange for at være for gavmilde. Modtages der mere end der er brug for i denne gren af værket, kan det bruges på at sprede traktaterne.<br>Menighedens tjenere. James White - Ellen G. White   

24 03 1868 Review and Herald Behandle dem med utroskabens synd.    
Med hensyn til den sårede søster A. G.'s situation, vil vi sige som svar på J. H. W.' spørgsmål, at det er træk i de fleste tilfælde, som er kommet i synd, sådan som hendes mand har, at de har ingen virkelig fornemmelse af deres ondskab. Nogle har ikke desto mindre genoprejst sig i menigheden; men ikke før de har fortjent Guds folks tillid ved ubetingede bekendelser, og en periode i oprigtig anger. Dette tilfælde viser vanskeligheder, som ikke har vist sig før, og vi vil tilføje følgende:    
1. I situationer hvor de syvende bud er blevet overtrådt, hvor den skyldige part ikke udviser oprigtig anger, hvis den skadede del kan opnå skilsmisse uden det berører deres egen situation og deres børns situation, hvis de har dem, hvis det gør det, bør de gå fri.    
2. Hvis de er frie til at sætte sig selv og deres børn i en værre situation ved en skilsmisse, ved vi ikke af noget skriftsted der vil gøre den uskyldige part skyldig ved at blive tilbage.    
3. Tid, arbejde, bøn, tålmodighed, tro og et gudfrygtigt liv, kan udvirke en reform. At leve med nogen som har brudt ægteskabsløftet, og er dækket helt til med skyldig kærligheds vanære og skam, og ikke erkender det, er fortærende for sjælen; og alligevel er en skilsmisse et livslangt, hjertefølt sår. Gud ynkes over den uskyldige part. Ægteskab bør overvejes før det indgås.    
4. Hvorfor! oh, hvorfor! vil mænd og kvinder som kunne være respektable og gode, og når himlen til sidst, sælge sig selv så billigt til Djævelen, såre deres nære venner, vanære deres familier, bringe skam over sagen, og gå til helvede til sidst? Gud har barmhjertighed. Hvorfor vil de ikke, som er gået i kriminalitet, udvise den anger der svarer til deres forbrydelse, og fly til Kristus for barmhjertighed, og så vidt muligt helbrede de sår de har gjort?    
5. Men hvis de ikke vil gøre som de burde, og hvis de uskyldige har mistet den lovmæssige ret til skilsmisse, ved at leve med den skyldige efter hans skyld er blevet kendt, ser vi ikke at synd hviler på den uskyldige der er tilbage, og hendes <i>moralske ret</i> til at forlade forholdet virker tvivlsom, hvis hendes helbred og liv ikke er bragt i stor fare ved at forblive sådan.     
6. Ligesom i Noas dage, er en af disse tiders tegn en lidenskab for uoverlagte og forhastede ægteskaber. Satan er i dette. Hvis Paulus kunne forblive ungkarl, og anbefale det samme til andre, så han og de kunne være helt Herrens, hvorfor så de ikke, som vil være hans helt og fuldt, og ønsker at fæstne de ting og undgå bekymringer, trængsler og bitter smerte, så ofte i deres erfaringer som vælger ægteskabslivet, hvorfor vil de så ikke forblive hans? Og endvidere: Hvis han vælger at forblive der, og kan anbefale det til andre, for atten hundrede år siden, så ikke forblive sådan som han var, en anbefalelsesværdig optræden for dem som venter på Menneskesønnens komme, medmindre beviserne var ubestridelige at de forbedrede deres tilstand, og gør Himlen mere sikker ved at handle sådan? Når så meget står på spil, hvor så ikke være på den sikre side hver gang?<br> James White, - Ellen G. White.   

24 03 1868 Review and Herald Humle, tobak og svinekød    
Som svar på mange spørgsmål vil vi sige at vi tror det for syvendedags adventisterne er et arbejde og tage fat på for at skaffe sig et levebrød, som er mere i overensstemmelse med deres tro end at dyrke humle og tobak eller have svineopdræt.    
Vi vil anbefale at de ikke dyrker mere humle eller tobak og at de reducerer antallet af svin. Sådan som mere konsekvente troende gør, da vil de også kunne se det som deres pligt, ikke mere at have svin. Vi vil ikke presse dette syn ned over nogen. Langt mindre vil vi tage ansvaret for at sige: "Pløj jeres Humle og jeres tobaksplanter op, og lad svinene gå til hundene.    
Samtidig vil vi sige til dem som øver pres på dem, blandt vort folk, som dyrker humle og tobak, og som opdrætter svin, at de ikke har ret til at gøre disse ting til en prøvesten for kristent fællesskab, vi vil også sige til dem som arbejder med disse usle ting: "Hvis I kan kvitte dem uden for store tab, vil konsekvensen af vor tro, når vi i skrift og tale har så meget at sige, især når det gælder reformer, så forsøg at afvikle dette så hurtigt som muligt.  

14 04 1868 Review and Herald Reformklæder*    
Som svar på mange spørgsmål vil vi sige at vi tror det for syvendedags adventisterne er et arbejde og tage fat på for at skaffe sig et levebrød, som er mere i overensstemmelse med deres tro end at dyrke humle og tobak eller have svineopdræt.    
Vi vil anbefale at de ikke dyrker mere humle eller tobak og at de reducerer antallet af svin. Sådan som mere konsekvente troende gør, da vil de også kunne se det som deres pligt, ikke mere at have svin. Vi vil ikke presse dette syn ned over nogen. Langt mindre vil vi tage ansvaret for at sige: "Pløj jeres Humle og jeres tobaksplanter op, og lad svinene gå til hundene.    
Samtidig vil vi sige til dem som øver pres på dem, blandt vort folk, som dyrker humle og tobak, og som opdrætter svin, at de ikke har ret til at gøre disse ting til en prøvesten for kristent fællesskab, vi vil også sige til dem som arbejder med disse usle ting: "Hvis I kan kvitte dem uden for store tab, vil konsekvensen af vor tro, når vi i skrift og tale har så meget at sige, især når det gælder reformer, så forsøg at afvikle dette så hurtigt som muligt.  

14 04 1868 Review and Herald Mad til børnene    
Jeg er ofte blevet fortalt at jeg i <i>Hvordan lever man</i> har sagt at børn bør have mad tre gange om dagen. Dette er forkert. Men det er rigtigt at i andet nummer af dette værk, side 52, findes denne udtalelse: "Babyer bør kun have næring tre gange om dagen." Dette er hverken mine ord, eller mine tanker. Artiklen med disse var uddrag fra Coles helsefilosofi. Trykkeriet gav ikke den rette anerkendelse, den følgende udtalelse kom på den første side af nr. 3: "Artiklen i nr. 2, med overskriften "Særlige anvisninger til forældre og formyndere", burde være over dette fremragende værk, Helsens filosofi.    
Mine udtalelse  er disse: -    
1. Ingen generelle regler kan sættes for pasning af alle børn, som konsekvens af deres næsten uendelige forskellige tilstande fra fødslen, og deres forskellige naturlige mangler.    
2. Ingen moder vil begrænse barndomsperioden til nogle få dage, eller uger, eller endog måneder efter fødslen. I <i>Hvordan lever man</i>, nr. 2, side 44, sagde jeg: "Barndommen forløber til seks eller syv års alderen."    
3. Begrebet kaldes normalt for barndommen, kræver adskellige forandringer, på den måde maden indtages på. Før fødslen får det hele tiden næring. Og det ændrer sig til at blot få to måltider om dagen, som for de fleste børn, sker fra et til treårs alderen, må være gradvis.    
4. Der kan ikke gives regler for alle børn for udviklingstrinene i disse forandringer. Forældre må se manglerne hos deres børn med det bedste lys de har. Når alle handler efter det bedste lys de kan få, kan det knapt forventes at alle fejltagelser vil undgås, men  det er det sikreste og bedste for reformens sag, ved fejl, at vi hvis vi fejler hellere gør det sædvanelige, fremfor radikale forandringer.<br><b>Ellen G. White.</b><i>Greenville, Mich., 8. april 1868.</i>  

21 04 1868 Review and Herald De sover i Jesus.    
Den nylige dødsannonce om str. Nichol, br. Otis Nichols hustru, fra Dorchester, Mass., erindrede om at mange trofaste venner fra den nærværende sandhed, som er i rækkerne af forventningsfulde for genkomsten, sover nu i Jesus.    
De bar sabbatskorset da det var tungere end nu, fordi dets venner var få, og deres fjender og deres forfølgere blevet mange og forbitrede. Nu er sabbatskorset forholdsmæssig let, på grund af mange sabbatsvenner, og det vendte fakta at bibel sabbaten både ubstøttes af den hellige og verdslige historie.    
Bror og søster Nichols var blandt dem der først greb sabbaten, og gav gavmildt ud af deres midler og støtter sagen i sin vorden. Det var penge fra hendes hånd der holdt vore udgifter for døren, 1844, til den første konferense for troende på den tredje engels budskab, der blev afholdt i Rocky Hill, Conn. Af dem der bar korset, og med deres midler der støtter sagen, og har siden slidt og lidt for andres skyld, og er døde i håbet, siges det: "Salige er de døde, som fra nu af dør i Herren. Ja, siger Ånden, de skal hvile efter deres møje, for deres gerninger følger dem.    
Ibland disse er også mine ærværdige patienter. De hviler begge i håbet: min modet i Illinois, min fader i Connecticut; men når Guds grav skal vække døde, og de tages op, for at møde deres Herre i luften, vil de, der har slidt side om side i deres mesters vingård, mødes i evig livskraft, for at se mange af dem der skal frelses ved indflydelsen af det tredje budskab, frugterne af deres arbejde og deres bønner.    
Når jeg erfarer at min fader var meget svag og nær sin afslutning, og at han var ivrig efter at se mig før son død, forlod jeg min syge mand i Brookfield i november 1866, og rejste alene for at besøge ham. Han boede hos en af mine søstre, i Kensington, Connecticut. Da jeg mødte min kære fader, så jeg en stor forandring var kommet over ham, siden vi skiltes sidst. Jeg så straks at det svagtbrændende livslys var ved at gå ud. Da vi mødtes græd han som et barn, og udtrykte sin taknemmelighed at jeg havde gjort ofre ved at efterlade min syge mand for at besøge ham. Han har ofte bemærket at han følte at det var vort sidste møde, og at følte at han ikke kunne nægtes privilegiet at se og høre mig tale en gang mere til folk. Jeg sendte straks bud til mine tre søstre, der boede i Maine. De kom alle, og sammen var vi fire søstre i alt, rundt omkring vor døende fader, som den gang havde gennemgået fisindstyve år.    
Men før disse søstre kom, havde vi nydt et sabbatsmøde hvor min far tog del. Selv om han var meget svag, var han forpint, sad op under mødet, og rejste sig til sidst og frembar et fremragende vidnesbyrd. Hans sind var meget frugtbart på bibelske emner, og han virkede lifligt modnet til den himmelske lade. Dette var hans sidste vidnesbyrd, og erindringen af det er dyrebar.    
På to uger nød jeg en anden sabbat sammen med min fader. Det store køkken var vel fyldt med brødre og søstre nogle af de langvejs fra. Mine søstre fra Maine var til stede, og jeg havde privilegiet at tale til dem. Det blev foreslået at mødet skulle være i nabohuset på grund af min faders svaghed; men dette ville han ikke lytte til for et øjeblik. Han sagde at dette ville være sidste gang han ville høre mig tale, og han skulle ikke nægtes det privilegium. Det var et højtideligt og rørende møde. Det var tydeligt at det var det sidste møde som vi nød sammen i den aktuelle situation. Idet mindste vil en i vor familie skæres bort, før vi kunne mødes igen. Og det højtidelige spørgsmål var: Skal vi alle mødes igen i den verden hvor der ikke kendes til sygdom eller død?    
Dette besøg hos mine kære søstre var det mest givende. Selv om vi ikke var helt enige på alle punkter om religiøs forpligtelse, var vore hjerter dog et.    
Da min fader sank nærmere og nærmere graven, mistede han ikke sin forstandsmæssige klarhed, men hans sind var aktivt til det sidste, og særlig frugtbar om ting der har med Guds rige at gøre. Han sagde ofte at det var  en stor fornøjelse for ham at få så mange af sine børn omkring sig i de sidste timer. Hans tålmodighed i hans pinsler, og villighed, og endog bekymring for at få sine prøvetimer til at afslutte, var bemærkelsesværdige. Guds pris, og nådige udtryk for hans godhed var hele tiden på hans læber, og så døde han.    
Han sover i Jesus, og vi venter på at livgiveren kommer og bryder gravens lænker, og frigiver fangerne fra deres fængsler, og genforener ledene i familiekæden. Alle som havde bevaret hans tålmodige ord, ophøjes til Guds højre hånd, og belønnes med en arv i den bedre verden, og have evigt liv.    
Vi har de ømmeste følelser over for bror Nichols. For mere end tyve år siden, nød vi hans gæstfrihed, skønt der var få og fattige venner. I flere år var næsten alle nødvendige midler til at oppebære vore omkostninger fra hans pengepung. Og selv om hans lod stadig er i pinslernes ildovn, vil han blive trøstet af det faktum, at det var hans store privilegium at gøre fremkomst i sandhedens sag,  hvor en dollar vil tælle mere end et hundrede i sin nuværende fase. Måtte hans hjertes følelser være i harmoni med profetens ord, som ofte citerede hans hjem for mere end tyve år siden:    
 "For figentræet sætter ikke blomst, vinstokken bærer ikke frugt; olivenhøsten slår fejl, marken giver ingen afgrøde. Fårene er forsvundet fra folden, der er intet kvæg i indhegningen. Jeg vil juble over Herren og fryde mig over min frelses Gud."<br><i>Ellen G. White.</i> - Greenville, Mich "  

5 01 1869 Review and Herald The Review and Herald    
Tjenere som er aktivt indvolveret i arbejde i Guds sag, og som har fået sig et omdømme iblandt vore folk, bør bruge deres indflydelse på allerbedste måde.     
Deres ansvar ophører ikke deres arbejde bag talerstolen. Det er alles pligt som kan skrive, især dem der tjener med de hellige ting, at bruge deres talenter i den retning. De bør føle at der er en gren i deres arbejde der skal give håndgribelige beviser på deres interesse for Review and Herald, ved særlige, åndelige artikler fra deres penne, til dets spalter. Dette blad, som er den eneste forkyndelse som hundredevis får, er ikke hvad det burde være. Her er der en anledning til at tale til tusindevis, og alle som taler igennem Review burde have en byrde for at sige noget.    
Mennesker med en lille erfaring, som kun har lidt indflydelse, kan få noget ud af en hvilken som helst prædiken. Nogle folk læser dem, medens andre ikke føler nogen interesse for at læse dem. Der er intet ordene, eller tankernes orden der smelter og brænder sin vej indtil hjertet. Nogle har interesse nok til at læse alle prædikener. Når den enkelte efter hånden bliver bekendt med mennesker, hvis navne viser sig i overskriften for deres prædikener, ser de at disse ikke er alt det de bekender sig til, - at de mangler erfaring. De mister tillid til bladet, og når de læser prædikener fra menneskers penne, hvis navne de ikke kender til, føler de væmmelse, fordi de er blevet bedraget tidligere, og selvom det kan være godt stof inde i prædikenerne, anerkender de det ikke som mad, derfor mister de god undervisning. Nogle mennesker ville være prædikanter, har gået fejl af arbejdet. Dem er der betroet talenter, ikke mere end to, eller et. Deres stilling er en ydmyg ånd. Gud forlanger at de gør deres pligt efter deres mål af ansvar, og han vil acceptere de menneskers arbejde, som velgjort, ligeså velvilligt som dem med højre ansvar; af dem han forventer det tilsvarende tilbage.    
Kristne vil ikke gøre lys af den mindste gave i menigheden. Men nogle af skriverne til prædikenerne i Review har ikke arbejdet på det ene eller to talenter, men har behandlet de fem der ikke er blevet dem betroet over hovedet. De gør et dårligt arbejde. Mesteren kendte ikke deres evner, og gav dem ikke mere en de kunne gøre den bedste brug af, så han på regnskabets dag, ikke forlanger mere af dem end de har evner til at gøre. Ingen behøver at knurre unødigt så de ikke kan forherlige Gud med de talenter han aldrig har betroet dem. Dem som er begrænset til blot et talent vil Gud, hvis de vil bruge det, acceptere efter deres evner.    
Gud vil ikke at vi tragter efter store ting, søge efter et stort arbejde, men han forventer at alle gør deres arbejde godt. Hvis mennesker har begrænsede talenter betroet, så lad dem ikke tragte efter at behandle de fem, men lad dem i samtykkende ydmyghed, mærke tyngden af deres ansvar, få det meste ud af det som Mesteren forlanger ikke større afkast, en den tilsvarende mængde de har fået betroet.    
Nogle af vore prædikener er i stand til at bære større ansvar end de er villige til at tage. De foretrækker at handle med to talenter, selvom de har fået betroet fem. Når de bærer ansvar, må der sættes noget på spil, ligesom det var tilfældet for en i faget. Nogle kvier sig ved dette i frygt. De stoler ikke på Gud. De er bange for kritik, for at de ikke skal lide tab. En passende forsigtighed er nødvendig, men denne gode egenskab kan også misbruges, og opmuntres til ligegyldighed eller fejhed. Gud har ikke planlagt at personlige ansvar lægges til side.    
Prædikener, som har Guds sag på hjerte, bør anstrenge sig på særlig måde, for at bidrage Reviews spalter med de mest interessante og åndelige artikler. Alle kan finde tid til at gøre dette hvis de har en vilje og hjerte til at engagere sig i arbejdet. Nogle er for dovne og magelige. De vil bruge timer på at smakke om emner der ikke har særlig meget at gøre med sagens fremme og Guds sag at gøre. Den tid der er brugt er spildt, og de er unyttige tjenere. Den forbrugte tid er spildt, og de er upålidelige forvaltere. Hvis tiden var brugt på at studere Guds ord, giver sig helt fra dens dyrebare sider, udruster sig til at blive egnede prædikener, vil deres beskæftigelse være til større nytte. De vil have noget at skrive. De kan fremskaffe artikler som underviser og opmuntrer Guds folk. Disse vil blot gøre deres pligt, og vil give Guds hjord deres portion føde i rette tid. Nogle af vore prædikener har masser af tid til læsemateriale. Dette er helt rigtigt hvis det ikke overdrives. Megen læsestof er lige så meget udmattende for det kødelige som at lave mange bøger. Men kun få indrømmer at megen læsestof er hjernetrættende, som det er at skrive. En del af tiden bruges på dem der elsker læsestof, og som føler at det er et stort afsavn at skilles fra deres yndlingsaktiviteter, disse bør se nøje på deres hensigter. Er det blot for deres egen skyld, at de har, at de får en intellektuel fest? Endog når de læser Guds ord kan selviskheden komme ind. De må selv fæstne dig ved de dele af Guds ord som skinner med særlig klarhed, og hvis du ikke benytter denne velsignelse yderligere, og udelukker disse dyrebare lysstråler for dig selv, vil dit lys omtåges, og til sidst gå ud.    
Hvis Gud gør dig til en kanal hvorigennem hans lys kan viderebringes, så andre kan få glæde deraf, så pas på at du ikke sætter det under en skæppe. Efter Kristi anvisninger, skal den rigtige optræden udstilles på en lysestage, så den er lys for alle som er i huset. Tag hellere en del af tiden til at til læsning, og deltage i de pligter som nogen må gøre. Nogle må skrive, så Guds folk i spredningen kan blive undervist. Har dit tankemønster været frugtbare om bibelske emner, eller med religiøs erfaring, i forbindelse med Guds arbejde? Nuvel, skriv disse tanker ned til glæde for andre som behøver dem. Gør du det kan Guds sag tjenes godt, og det er bedre end arbejdet bag talerstolen.    
Når vi fæstner os ved Guds ord, på grund af det dyrebare lys som du får derfra, så bring det videre til andre så de må holde fest sammen med jer. Men lad jeres meddelelser være frie og hjertefølt. I kan bedst møde folk hvor de er, frem for at lede efter højtidelige ord, som når den tredje himmel. Der er folk ikke, men lige der hvor denne sorgrige, syndefulde og fordærvede verden, kæmpede med livets hårde realiteter.    
Kristus kom ikke for at blive betjent, men for at tjene. Han var vort eksempel, der tjente vor fornødenheder, efter de evner han har givet os. Idet vi bruger denne evne efter bedste formåen, vil den vokse. Dem som gør alt hvad de kan, for deres del, og bærer hele deres tyngde på ham, vil han styrke dem  med den kraft der forlanges. Gør vi dette, giver vi Gud plads til at arbejde for sig; og lære og lede og indprente os, og gøre os til kanaler hvorigennem  mange kan bibringes lys, som ellers er i mørke.    
Som et folk siger vi helt sikkert med vore gerninger: "Min Herre lader vente på sig." Vor Herre har givet os en frygtelig advarsel, ikke blot ved at sige dette til "vore hjerter". Mange ignorer advarslen helt. Deres gerninger, og ord, og deres liv går direkte til andre: Min Herre lader vente på sig. Sig ikke: upålidelige forvaltere, dette angår ikke mig , jeg er kristen. Var den onde forvalter ikke en kristendomsbekender? en forsømmelig og doven forvalter af sin Herres goder? L det ydre var han en forvalter, en bekendende kristen. Han kalder Kristus for "Min Herre." Han tror på sin Herres komme; men han siger blot: Dette komme forhales. Så tror han at den forsinkelse skal bruges på at stille hans egen appetit og fornøjelse, hans Herres goder. Men hans lod tilkommer at være hos hyklere og vantro, hvor der er gråd og tænders skæren. Jeg bønfalder jer mine brødre at vågne op af jeres sløvsind, og selv passe på, så jeres hjerter ikke på noget tidspunkt overbelastes af frådseri og drukkenskab, og dette livs bekymringer, så dagen kommer upåagtet. Som et folk får vi flere rigdomme. Jeg er foruroliget over at se så lille en opofrelses ånd. Selviskhed og verdenskærlighed slutter sjælen inde, så strålerne af det himmelske lys ikke kan, trænge ind i den. Som Guds forvaltere, beder jeg indstændigt at I deler ud af jeres midler; letter jeres byrde for omsorg, og ansvar, som hviler på jer."    
Brødre, udnyt jeres indflydelse til at få en større udbredelse af Review. I kan gøre meget mere end I gør for at få abonnementer til Review. Hvis I, i dette gode arbejde, vil efterligne vore fjenders eksempel som udbreder vildfarelse, eller Satans eksempel med hans vedholdne udbredelse af bagvaskelse og falskneri, vil listen af abonnementer blive meget stor. Lad enhver gå alvorligt til arbejdet, og udholdende til arbejdet, for at se hvad de kan gøre for at interessere andre, til at læse. Lad alle blive missionærere; og I som har pengenes talenter, læg dem ud til vekselererne. Invester i Guds sag. Jeg bønfalder jer, fortsæt ikke med den røveriske adfærd over for Gud.    
Nogle af de brødre der betroer større talenter, har ikke udnyttet dem sådan som de burde have gjort. Nogle har talenter til indflydelse, nogle har talenter til midler, og andre har både talenter til indflydelse og penge. På disse hviler der et tungt ansvar. Vi bekender os til at være Jesu Kristi tjenere. Som tjenere er vi blevet betroet et arbejde. Det er ikke vore egne midler vi er blevet betroet at investere. Var det vore, kunne vi søge vort eget behag, når vi bruger dem. Kapitalen er Herrens. Vi er ansvarlige for deres brug eller misbrug. Hvis vi graver vore talenter for indflydelse eller penge ned i jorden, og lader dem ligge passive, holder vi dem tilbage fra Hans sag, vil vi blive fordømt når Mesteren kommer for at gøre regnskab med os, og kræve sit eget, ikke vores, med renter. Han har købt os for sine egne lidelser og blod, for at sikre sig villig trældom af os; alligevel tilbageholder vi det fra ham som er hans eget. Der er en fejl fra prædikenernes og folks side af. De holder tilbage fra Gud. De bruger ikke deres talenter til indflydelse og midler til Guds ære. Prædikener har ikke selv været interesseret i Review fremgang som det var deres pligt. Her er der en anledning til at tale til tusinder. Dem som er engageret i aktivt arbejde på evangeliemarken, bør forstå at alle er interesseret i deres mission. De bør føle at det er et privilegium og en pligt at efterrapportere deres møder, og bringe sager af interesse, som vil være til opmuntring for Guds folk i spredningen.    
For omkring en uge siden, drømte jeg at jeg stod foran en stor forsamling af mennesker. Dem som arbejdede på hovedkontoret, også prædikener der var aktiv involveret i Guds sag og værk, hvor brødrene Smith, Amadon og Gage stod hver med et eksemplar af Review i hånden. De hævede det med deres hænder over folks hoveder for at tiltrække deres opmærksomhed. Deres ansigter viste interesse og iver. Jeg følte en byrde for at tale. Jeg rejste mig, og refererede til det vigtige arbejde som vi var engageret i, at advare verden og berede sig for Herrens komme. Jeg sagde at dette advarselsbudskab ville være en smag af liv til liv, eller af død til død; hvis dette ikke blev modtaget til frelsen, vil det vise sig at være forsømmelse for dem der forkastede det. Hvor vigtigt er det da anden sandhed han bragte på det mest tiltrækkende lys, i Helligåndens kraft, som skal have en vindende kraft og tvingende magt over dem som skal under dets indflydelse. Jeg sagde til folk: De som tjener i ord og lære, og de som har med hellige ting at gøre i embedet, er med i det samme arbejde. Vort arbejde er af samme ophøjede karakter; og vi føler en dyb interesse for Review, og gør det til en kanal hvorigennem lysets klare stråler skal skinne til folk. Dette blad er ligeså dyrebart for mig som en søn. Herren vil have os alle til at nære en personlig interesse for Reviews velstand. Alle bør nære en ligeså dyb interesse som de vil for deres eneste søn.    
Alle som gør sit for at bidrage til bladet, og alle som er engageret i arbejdet med at udvælge artikler til det, bør have en nidkær omsorg for at dets spalter indeholder det mest dyrebare lys. Specielt prædikanter bør vågne op. De bør nære en særlig interesse for bladet, og hvis det ikke er fuld interessant materiale, som de kunne ønske de havde, at de måske har svigtet deres opgave. Når din iver og interesse kommer op på rette niveau vil folk nære en dybere interesse for at støtte det med frivillige gaver, og sker dette til fulde, vil folk, hvis de ønsker et større blad, støtte med deres midler og indflydelse, vil det kunne gøres lige så stort som de ønsker. Guds sag vil blive stærk og triumfere hvis prædikanter og folk ligeså vil vise deres tro ved deres gerninger. Og det vil blive svagt og syne hen, hvis prædikanter og folk får en lille tro og små gerninger. <br><i>Ellen G. White.</i>  

12 01 1869 Review and Herald En drøm    
Da jeg i august i 1868 var i Battle Creek, drømte jeg, at jeg var i en stor forsamling. Nogle i denne forberedte sig til en rejse, Der var tungt lastede rejsevogne. Da vi begav os af sted, begyndte vejen at gå opad. På den ene side af denne vej var der en afgrund; på den anden side var der en høj, glat, hvid væg, som var meget hård.    
Idet vi rejste, blev vejen smallere og mere stejl. Nogle steder var den så smal, at vi indså, at vi ikke mere kunne have de tunge vogne med. Vi spændte hestene fra og red videre med så meget bagage, vi kunne have med os.    
Idet vi fortsatte, blev stien stadig smallere. Vi var nød til at holde os ganske tæt til væggen for ikke at styrte ned i afgrunden. Når vi gjorde det, kom bagagen i vejen og vi blev tvunget ud mod dybet. Vi blev bange for at falde og blive knust mod klipperne dernede.    
Derfor løsnede vi vor bagage og lod den falde ned i afgrunden. Vi fortsatte på hesteryg. Når vi kom til smalle steder på stien, var vi alvorligt bange for at miste balancen og falde. Men så var det, som om en usynlig hånd tog tøjlerne og førte os forbi de farlige punkter.     
Da stien blev endnu smallere, indså vil at vi ikke længere kunne rejse sikkert på hesteryg. Vi forlod hestene og gik til fods i enkelt række, idet den ene fulgte i den andens fodspor. Nu blev tynde reb skænket ned fra toppen af den hvide væg. Vi greb ivrigt denne hjælp til at holde balancen ad den smalle sti. Da vi gik videre, fulgte disse reb os. Til sidst blev stien så smal, at vi mente, det var mere sikkert at gå uden sko. Vi skubbede dem af og gik atter et stykke vej. Snart blev vi enige om, at det var mere sikkert at gå uden strømper, vi tog også dem af og fortsatte barfodet.    
Da tænkte vi på dem, som ikke havde vænnet sig til afsavn og genvordigheder. Hvor var de nu? De var ikke sammen med os. Ved hver ny vanskelighed blev nogle ladt tilbage og kun de fulgte med, som havde vænnet sig til at holde ud i vanskeligheder. De strabadser, rejsen medførte, gjorde os endnu mere ivrige efter at nå til vejs ende.    
 "Faren for at styrte ned i afgrunden blev stadig større, Vi pressede os ind mod væggen, men alligevel kunne vi ikke få fodfæste på stien - den var for smal. Så lagde vi næsten hele vor vægt over på rebene, idet vi råbte: "Vi bliver båret oppefra!" Alle råbte de samme ord. Da vi hørte latter og munterhed, som syntes at komme fra afgrunden, gyste vi. Vi hørte eder, vulgære vittigheder og lave, nedrige sange. Vi hørte musik og larmende latter blandet med forbandelser, angstråb og bitter klage - og mere end nogen sinde anstrengte vi os for at fortsætte på den smalle, vanskelige sti."    
Mange gange blev vi nød til at lægge hele vor vægt på rebene, som blev tykkere, idet vi kom længere fremad.     
Jeg lagde mærke til, at den smukke, hvide væg havde blodstænk og det gjorde mig ondt at se. Men denne følelse varede kun et øjeblik; jeg forstod snart, at sådan måtte det være. De, som følger efter, vil forstå, at andre før dem var gået ad den snævre, vanskelige vej og deraf slutte, at hvis andre havde kunnet gå videre, kunne de selv gøre det samme. Når deres ømme fødder bløder, vil de ikke give efter for modløshed - idet de ser blodet på væggen, vil de vide, at andre har udholdt de samme smerter.    
 "Omsider nåede vi til en dyb afgrund. Her endte vor sti. Vi havde ikke længere noget spor at følge, intet at stå på. Vi måtte sætte hele vor lid til rebene, der nu var lige så tykke som vort legeme. Først blev vi overvældet af forvirring og sorg. Vi hviskede frygtsomt: "Hvad er rebet fastgjort til?"    
Min mand var lige foran mig. Store sveddråber faldt fra hans pande og årerne i hans tindinger var spændte, mens halvkvalte fortvivlede suk kom fra hans læber. Også fra mit ansigt dryppede sveden og jeg følte en smerte, jeg aldrig tidligere havde oplevet. En frygtelig kamp forestod os. Hvis vi ikke klarede den, ville alle rejsens strabadser have været til ingen nytte.    
På den anden side af afgrunden foran os var der en dejlig grøn mark - græsset var meget højt. Jeg kunne ikke se solen, men et vidunderligt blødt lys, ligesom stråler af guld og sølv hvilede over marken. Intet, jeg havde set på jorden, kunne sammenlignes med denne marks herlige skønhed.    
 "Men kunne vi nå derover? Det var vort ængstelige spørgsmål. Hvis rebet brast, var vi fortabte. Atter dette samme lavmælte fortvivlede spørgsmål: "Hvad er rebet fastgjort til?" Et øjeblik tøvede vi med at springe. Men så udbrød vi: "Vort eneste håb er at stole helt på rebet! Det har hjulpet os hele vejen. Det vil ikke svigte os nu." Men vi var stadig tøvende og bange. Da lød en stemme: "Gud holder rebene. Vi behøver ikke et frygte." Disse ord blev gentaget af dem, som kom efter os, sammen med ordene: "Han vil ikke svigte os nu. Han har bragt os sikkert hertil."    
Så svingede min mand over den frygtelige afgrund til den skønne mark på den anden side. Jeg fulgte straks efter. Oh, hvilken befrielse og taknemmelighed vi følte! Jeg hørte stemmer løfte sig i pris til Gud. Jeg var lykkelig, fuldstændig lykkelig.    
Jeg vågnede og på grund af den rædsel, jeg havde gennemgået ved at gå på den vanskelige vej, dirrede hver nerve i min krop. Denne drøm behøver ingen forklaring. Den gjorde et så mægtigt indtryk på mig, at hver enkelthed sikkert vil stå klart for mig, så længe jeg lever.<br><i>Ellen G White</i>  

17 08 1869 Review and Herald Bemærkninger fra Mrs. E. G. White, ved teltmødet i Oakland, 2. juli, 1869    
Vi har den dybeste interesse for at dette måde, i denne tidsperiode, ikke skal være nyttesløst. Vi ønsker at se Guds værk vokse. Vi ved at dette er et meget betydningsfuld tid. Det er en højtidelig tid. Vi føler betydningen af vort folks opstandelse og opvågnen, at de må forstår den tid som vi lever i. Alles prøvetid er snart ovre. Og er vi parat til Menneskesønnens tilsynekomst i himlens skyer? Har vi bryllupsklædningen på? Eller skal vi tælle i den skære der efterlades udenfor for at ikke være klar? Hvor ivrige er vi ikke få at enhver af jer skal have bryllupsklædningen på. Ikke vor egen retfærdighedsklædning, men Kristi retfærdighed; da du bør have denne på, og således være forberedte, så, når gæsternes ransagelse skal finde sted, at du ikke er af dem, som skal bindes på hænder og fødder, og kastes ud, fordi du ikke er parat. Det er beredelse vi mangler. Det er skikkethed vi mangler. Og hvem er parat? Til dem som ikke er parat vil der være en fuldstændig fiasko. For dem som ikke er parat vil der være evigt tab. Min hvis vi, på denne prøvelsens dag, se at vi ikke er parat; hvis vi kan se vor ulykkelige tilstand, og vort behov, og nu ydmyge os selv for Gud, vil han findes for os, og han vil arbejde mægtigt for os. Og nu er det tid for os at begynde at arbejde. Dig der ikke med hjerte, sjæl og ånd, er gået ind i dette arbejde, er det nu tid for dig at involvere dig i det med alle jeres sjæle. Kristus har sagt: "Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte, og med hele dit sind, og med hele din sjæl, og med hele din styrke." Sig mig, - gøres der her til veje bringelser for at splitte din kærlighed? Hvor er der chance for din kærlighed adskilles fra Gud, og alligevel bliver du frifundet på Guds dag? Jeg er frygtelig bange for at mange som bærer Syvende-dags adventisternes navn er anstødsstene på syndernes vej. De hverken arbejder for dem selv, og for dem som går ind, de er forhindringer ved deres egne uhellige liv. Gud forbyde, at vi bærer kristennavnet, når vi ikke er helliggjorte af de sandheder, vi bekender. Gud forbyde, at vi til sidst skal opdage, at vore liv har været en fuldstændig fiasko, en fuldstændig fejltagelse, og at der ikke findes nogen sjæl, som vi kan pege på som én, vi har været et redskab til at frelse og bringe ind gennem portene til staden. Skal det til sidst vise sig, at vi har været indhyllet i vor egen selvretfærdighed, helt dækket af verdens ånd og kærlighed?    
Og tror I, som ikke har helliggjort jeres sjæle ved at adlyde sandheden, at Kristus ved sin tilsynekomst vil gøre jer rede? Da vil der ikke være noget forsonende blod til at bortvaske syndernes pletter. Det er mens, det hedder i dag, at I kan, hvis I vil, høre hans stemme og ikke forhærde jeres hjerter som i forbitrelsens dag. Det er i dag, at Guds Ånd indbyder dig. Det er i dag, at nådens milde stemme lyder i dine øren. Det er i dag, at den himmelske indbydelse kommer til dig. Det er i dag, at alt i himmelen siger: Kom. Og Ånden og bruden siger: Kom. Og enhver, som vil, lad ham komme og modtage livets vand uforskyldt.    
Vil du gå ind i arbejdet lige her hvor mødet begynder? Vi er ikke kommet her for at underholde nogen. Vi er ikke kommet for at tilfredsstille nogens nysgerrighed. Vi er kommet her i troen at Gud måske, i vor svaghed, vil give os styrke til at sige et ord til folk, og indbyde dem til at komme, for alle ting er parat nu. Den himmelske indbydelse til nadveren er sendt ud, og vi ønsker at du skal komme. Vi ønsker ikke at I, der er frafaldne, skal vente indtil mødet er ved at slutte, og derefter prøve at droppe ind for at deltage. I mangler velsignelsen helt fra begyndelsen af.    
Vil du gerne finde Jesus? Han er til festen. Du kan finde ham der. Han er kommet op til festen. Der er mænd og kvinder, som er kommet sammen med ham; og nu vil vi gerne have, at du skal trænge igennem og røre kanten af hans klædning, så du kan modtage den kraft, der findes i ham og juble i din frelses Gud.     
Vandenes kilde er frit åbnet for dig; vil du drikke? Vil du komme? Vil du adlyde den nådige indbydelse? Kom, for alt er nu gjort klart. Den, som vil, lad ham komme og modtage livets vand uforskyldt. Det er nu, vi gerne vil have barnlig enfoldighed. Vi vil gerne se alt som stolthed, forgængelighed og letsindighed lagt væk. Vi har dommen for øje. Vi har den dag for øje, når menneskenes gerninger vil blive prøvet, og vi ønsker, at I skal være rede. Vi bønfalder jer i vor Mesters navn om at gøre jer rede. Vi bønfalder jer om at skille jer af med verdens stolthed og livets stolthed, forfængelighed og dårskab. Jesus elsker jer. Jesus ynkes over jer. Han sender den himmelske hær til at hjælpe jer. Og nu, medens hele himmelen er interesseret i jer, vil I da være interesserede i jer selv? Vil I begynde ivrigt at søge Gud for jeres egen frelse? Vil I arbejde på den med frygt og bæven? Vil I være forsigtige med, hvordan I vandrer foran Gud? Vil I have Guds billigelse, hvis arm styrer universet? Giv mig Guds smil og min Forløsers godkendende blik, og jeg vil give jer hele verden tillige. Lad mig få ét ord af godkendelse fra Jesus, og det er nok. Jeg elsker ham, for i ham centrerer mine håb om evigt liv sig. Jeg elsker hans ord og hans befalinger. Jeg elsker at gøre hans vilje. Og lad mig bare vide, hvad min pligt er, og jeg er villig til at udføre den. Det er min mad og drikke.    
Jeg så lidt fremad, og en herlig krone er lagt hen til os, som venter, elsker og længes efter Frelserens tilsynekomst.    
Det er de ventende, som bliver kronet med herlighed, ære og udødelighed. I skal ikke tale, til mig, om verdens æresbevisninger eller berømmelse fra dens store mænd. Det er alt sammen tomhed. Blot Guds finger rører ved dem, bliver de hurtigt til jord igen. Jeg ønsker den ære, som varer evigt, som er uforgængelig, som aldrig forgår; en krone, som er herligere end nogen, der har prydet en monarks pande.    
Oh! Om at have den høje himmels billigelse! Dette er hvad vi behøver. Lad os opnå ydmyghedens ånd. Lad en bekendelsens ånd komme ind. Vær ikke så bange, så hvis du bekender dine synder, vil ingen have tillid til dig. Apostlen siger: Bed for hinanden, bekend for hinanden, så I må helbredes. I ønsker ydmyghedens ånd lige her. I ønsker at finde Jesus. Vi ønsker at sejre i ham her. Vi ønsker et råb fra Kongen i lejren. Men vi må først have ham i vor midte.    
Og I som har hængt ved på Zions udkant, vi ønsker at høre jeres glædessange før dette møde slutter. Vi ønsker at se jer stå i de helliges forsamling, og sige: Hør hvad Herren har gjort for mig. Vi ønsker at høre jeres stemmer fremsige ære for jeres Forløser. Vi ønsker at høre lovprisningssange fra jeres læber, som ikke har lydt for hans pris i månedsvis. Vi ønsker at høre sejrs råb fra dem som ikke har overvundet. Vi ønsker at Kristi liflige Ånd skal komme frit ind i vor midte. Vi ønsker at frelsens vande skal flyde her. Og vi ønsker at alle skal gribe fat i arbejdet i fællesskab. Skal vi gribe fat i det sammen, og en liflig samstemmighed og kærlighed er her, smelte og sammenbinde og forene vore hjerter som en? Oh, om vi her måtte sejre i Gud! så I alle der er her kan gå hjem som bedre mænd og kvinder, og frembære en kraft med jeres familier i jeres familier, en frelsende kraft til jeres naboer, en frelsende kraft hvor I end går hen. I som går ind i forskellige arbejdsopgaver, I mangler sandhedens kraft indvævet i jeres sjæle. Ikke kun påtaget; men indvævet i hele jeres væsen, så I kan talte til andre som om disse ting var levende realiteter. Vig bort fra isnende indflydelse, og jordens ånd. Kom lidt højere op. "Opad til Gud, er hjertets besmykkelse." Lidt nærmere til Gud, til Jesus, og til englene. Modtag den himmelske salvelse; og så kan I tage den med jer hjem.  

8 03 1870 Review and Herald Guds lov*    
Verden vokser i syndighed. De ugudelige fylder hurtigt deres syndigheds bæger, bereder sig for gengældelsen fra Guds retfærdighed. Slægtens degenerering går hurtig og frygtelig. Ligesom det var i Noas dage, sådan skal det være når Menneskesønnen skal åbenbares.    
Før den gamle verdens udslettelse ved en vandflod,  osede dens beboere af fordærv. Synd og kriminalitet af enhver slags var fremherskende. Verdens tilstand når hurtigt til det punkt hvor Gud vil sige til den, som han sagde i gamle dage: "Min ånd skal ikke altid kæmpe med mennesker." En af de alvorligste synder der er i denne fordærvede tidsalder er hor. Denne skændige synd praktiseres i foruroligende omfang. Sabbaten og ægteskabsinstitutionen blev indstiftet af Gud i edens have til at holdes hellig og som indviet. Begge disse Guds bestemte institutioner er blevet svigtet og gjort værdiløse af mænd og kvinder, hvis hjerter er helt sat til at gøre ondt.    
Men hvis lovbryderen af det syvende bud kun skal findes iblandt dem der ikke bekender at være Kristi efterfølgere, ville det onde ikke være en tiendedel så stort som det er nu. Men ægteskabsbruddets forbrydelse begås for det meste af bekendende kristne. Både præster og lægfolk, hvis navne står pænt i menighedsprotokollen, er ligeså skyldig. Mange som bekender at være Kristi tjenere er ligesom Elis sønner der tjente i det hellige embede, og udnyttede deres embede til at begå forbrydelser, og bedrive hor, få folk til at bryde Guds lov. Disse må aflægge et forfærdeligt regnskab når alles sager skal ses efter af Gud, og de dømmes efter legemets gerninger.    
Mange af denne klasse, hvis hjerter er kødelige, har den holdning at Guds lov er ophævet. "For det, kødet vil, er fjendskab med Gud; det underordner sig ikke Guds lov og kan det heller ikke." De er ikke blevet forvandlet ved fornyelse i deres sind. De er lovløse. De bekender at være hellige, medens de er syndens tjenere. Mange af dem der lærer at Guds lov er afskaffet er liderlige, utugtige mennesker og afgudsdyrkere. De er foran processen imod Guds lov, og forbandelsens lov trældom. Deres forbitrede udtalelser kunne knapt nok sammenlignes med Paulus ord: "Skal vi da sige, at loven er synd? Aldeles ikke! Men synden kom jeg først til at kende gennem loven. Begæret vidste jeg ikke af, før loven sagde: "Du må ikke begære!" "Så er loven da hellig og buddet helligt og retfærdigt og godt.    
Paulus beskriver i sit brev til Timotius de mennesker som er under lovens trældom. De er lovens trælle. Han kalder dem lovløse, ulydige, syndere, uhellige, blasfemiske, mordere, horkarle, løgnere, og alle som forlader sund lære. 1. Tim. 1,9.10.    
Guds lov er et spejl der skal vise mennesket manglerne i sin karakter. Men det er ikke behageligt for dem der fornøjer sig i uretfærdighed ved at se deres dårlige moral. De værdsætter ikke dette pålidelige spejl, fordi det afslører deres synder for dem. Derfor: I stedet for at indføre en krig imod deres kødelige sind, fører de krig imod det sande og pålidelige spejl, de har fået af Jehova, for at de ikke må være bedragede, men at de må få afsløret deres karaktermangler for sig. Skulle opdagelsen af disse mangler lede dem til at hade spejlet, eller hade dem selv? Skulle de bortlægge det spejl som opdager disse mangler? Nej; de synder de gemmer på, som det pålidelige spejl viser dem, at de er i deres karakter, vil lukke himmelens porte for dem, medmindre de lægges bort, og de bliver fuldkomne over for Gud.    
Lyt til den trofaste apostels ord: "Ved loven er der kendskab til synd." Disse mennesker som er ivrige efter at afskaffe loven, burde langt mere være ivrig efter at afskaffe deres synder. Ægteskabsbrud er et af de forfærdeligste synder i denne tidsalder. Denne synd eksisterer iblandt bekendende kristne i enhver klasse; men findes i stort omfang iblandt dem der fører krig imod Jehovas lov.    
Kristne kaldes til at lægge deres legemer som et levende offer på Guds alter. "Lad derfor ikke synden herske i jeres dødelige legeme, så I adlyder dets lyster. Stil heller ikke jeres lemmer til rådighed for synden som redskaber for uretfærdighed, men stil jer selv til rådighed for Gud som levende, der før var døde, så I bruger jeres lemmer for Gud, som redskaber for retfærdighed.    
Hvis de legemer der, i bekendelse, lægges på Guds alter skulle gennemgå den renselse de jødiske ofre fik, hvor få ville så stå prøven, og erklæres fuldkommen over for Gud, bevares i hellighed, fri for syndens pletter eller urenhed. Gud kunne ikke tage imod et mangelfuld offer. Gud vil ikke acceptere noget skadet eller sygt offer. Det forlanges at ofret til Gud er sundt, i alle henseender, og værdifuld.    
Ingen kan forherlige Gud i deres legeme, sådan som han forlanger, imedens de lever i overtrædelse over Guds lov. Hvis legemet overtræder det syvende bud, er det ved tankernes diktat. Hvis tankerne er urene vil legemet naturligt gøre urene handlinger. Renhed kan ikke eksistere i dens sjæl som hengiver sin krop til urene handlinger. Hvis kroppen tjener lysten, kan sindet ikke fastholde helligelsen til Gud. For at bevare et helliggjort sind, må kroppen holdes helliggjort og æres. Sindet vil tjene Guds lov, og være villig i sin lydighed mod alle dets krav. Da kan disse, sammen med apostlen, give deres lemmer som retfærdighedens redskaber for Gud. "Lad derfor ikke synden herske i jeres dødelige legeme, så I adlyder dets lyster." Den frihed som apostlen beskriver som den Kristi efterfølgeres privilegium vil aldrig være hos dem der glæder sig over at træde Guds lov under fode. Den frihed og velsignelse der udtrykkes i følgene ord, vil erfares hos den klasse der er lydige imod Jehovas lov. "Så er der da nu ingen fordømmelse for dem, som er i Kristus Jesus." Apostlen pålægger galaterne at "I skal leve i Ånden og ikke følge kødets lyst." Han siger videre: "De, som hører Kristus Jesus til, har korsfæstet kødet sammen med lidenskaberne og begæringerne.    
Men dem som vil glæde sig ved at få loven afskaffet, vil glæde sig ved synden. Deres kødelige hjerter stemmer ikke overens med den lov som apostlen erklærer for hellig, retfærdig og god. Paulus spørger: "Er loven synd? Aldeles ikke! Men synden kom jeg først til at kende gennem loven. Begæret vidste jeg ikke af, før loven sagde: "Du må ikke begære!" Saulus begyndte ikke med et angreb imod loven for at retfærdiggøre et liv i synd; men da hans sind blev oplyst om Guds lov, så han sig selv som en synder, en lovovertræder. Hans synder blev lagt frem for ham, og hvad blev resultatet? Begyndte han en ordstrøm imod den lov som viste at han var en lovovertræder? Er det i hans hjerte at loven korsfæstes? Oh nej! han korsfæstede det kødelige sind som oprejser fjendskab imod Guds lov. "Synden kom tilbage," siger Paulus, "og jeg," ikke loven, "døde." Oh! Hvornår vil bekendende kristne vågne op for at se kanten til afgrunden de står på, når de ikke vil anerkende kravene til Guds lov?    
Herren har oprejst mennesket; men han er faldet, og blevet degraderet, fordi det nægter at være lydig imod de hellige krav som Guds lov har på mennesket. Alle menneskets lidenskaber vil, hvis de kontrolleres og styres ret tælle på hans fysiske og moralske sundhed, og sikre ham en stor mængde lykke. Den der begår hor, utugt og tøjlesløshed glæder sig ikke ved livet. Der kan ikke være sand glæde for den, der overtræder Guds lov. Dette ved Herren, derfor sætter han grænser for mennesket. Han styrer, befaler og forbyder udtrykkeligt.    
Men mange er så bedragede af djævelen at de tror at de selv kan overgå den store Gud med at bane veje og midler til menneskelig lykke. De tillægger deres ulykke de forbud der er i tibudsloven; og hvis de på nogen måde kan føle sig fri af Guds lov, vil de være virkelig frie.    
Mange vil ikke selv ransage skrifterne. De forbliver frivilligt uvidende om tibudslovens oprindelse og evighed. De stoler på andres undersøgelser og afgøre denne sag for dem. Blinde ledere siger: Du behøver ikke at holde Guds lov, for den er ikke bindende. Den er et trældomsåg." Og den frivilligt uvidende er blind, og føres af en blind. De er ej heller skyldfrie. I sin lov har Gud tilvejebragt et spejl til dem, så de kan se deres sande karakter. Forøger det deres vilkår for at bryde dette nøjagtige udsynsglas, fordi det afslører deres mangler for dem? Det arbejde som de burde engagere sig i er at lægge synd bort, og enhver urenhed, og udarbejde retfærdigheden. Det at de vil forblive uvidne om kravene i Guds lov, vil ikke beskytte dem fra den straf der er tildelt, som følge af at den er overtrådt.    
Herren ved godt at hans børns lykke beror på om de underkaster sig  hans autoritet, og lever i lydighed til denne hellige, retfærdige og gode regeringsregel. Mennesket kan fortsætte en stund, og skjule det faktum at det overtræder; Gud har dog sine øjne på ham. Han lægger mærke til mennesket. Han kan ikke skjule sine forbrydelser fra Gud. Han kan tilsyneladende styre sig selv ordentligt over for sin familie, og for samfundet, og værdsættes som en god mand. Men bedrager han sig selv når han tror der ingen kendskab er til den allerhøjeste? Han udstiller sit fordærv for øjnene af himlens majestæt. Han som er høj og opløftet, og hvis optogs herlighed fylder templet, ser og kender endog overtræderens hjertes tanker, intentioner og hensigter, som fornedrer sig selv i den rene syndfrie engles øjne, som skriver menneskebørnenes handlinger ned. Og ikke kun hans synlige, men det bemærkes af sekretærenglen.    
Den der overtræder Guds lov kan for en tid ikke blive udstillet for noget; men før eller senere vil han finde sig selv overrumplet, udstillet og fordømt. Enhver som drister sig til at overtræde Guds lov vil selv erfare at "overtræderens vej er vanskelig." Modstand og villig uvidenhed om Guds lov er årsag til at så få mærker at de er moralsk forpligtede. De foragter den lov som var det redskab der fældede Paulus. De kan ikke sige med ham: jeg <i>dør</i>; men de bestræber sig alvorligt på at leve, medens de råber: Død over loven!    
Dette er i virkeligheden deres vidnesbyrd. Buddet kom, synden livede op, loven døde, og det kødelige sind levede. Dette er ordenen hos lovovertræderen. Deres åndelige kræfter er stivnet. Evige ting kan ikke ses. Deres gerninger er kødelige, og deres eksempel er fordærvende.    
Deres livsvej viser konsekvens. Retmæssigt tjener de ikke til hykleriets og sensualismens formaning. Så kan mennesket forkynde Kristus med kraft, og blive gennemsyret af hans Ånd. De kan sige sandheder som vil smelte og brænde deres vej til folks hjerter. De har moralsk styrke, for de er i harmoni med moralloven, og deres ord går ud af rene hjerter og rene læber.<br><i>Ellen G. White. - Battle Creek, 4. marts, 1870.</i>    
Synden viser sig ikke som syndig, hvis den ikke ses i det sande spejl Gud har givet dem som en test på karakter. Når mænd og kvinder anerkender kravene i Guds lov, og planter deres fødder på denne evige sandheds platform, vil de stå hvor Herren vil give dem moralsk kraft til at lade deres lys skinne sådan for mennesker så de kan se deres gode gerninger, og forherlige vor Fader som er i himlen.  

29 03 1870 Review and Herald Praktiske bemærkninger [ved teltmødet i Orange, Mich., juni, 1869]    
<i> - [* Tale ved teltmødet i Orange, Mich., juni, 1869. Rapporteret til Review.] </i>    
 "Men søg først Guds rige og hans retfærdighed, så skal alt det andet gives jer i tilgift. (Matt.6,34) Så vær da ikke bekymrede for dagen i morgen; dagen i morgen skal bekymre sig for det, der hører den til. Hver dag har nok i sin plage." Matt. 6,33, 34."    
Vi nærer en dyb interesse for Guds folk. Vi er ivrige efter at de vurderer de sidste dages betydningsfulde sandheder rigtigt, og får et rigtigt syn på den karakter de må udvikle for at opnå den genløsning de trofaste og fuldkomne er udlovet. Vi vil at alle nærer en dybere interesse for med hensyn til deres egen frelse så deres egne medmenneskers frelse. Vi ønsker at alle vil betragte angerens, troens og helligelsens arbejde som absolut nødvendig for at forme deres religiøse karakter.    
Det er tydeligt at kun få har en rigtig fornemmelse af den alvorlige tid som vi lever i, og det vigtige arbejde som skal udrettes i denne tid. Dommen er lige foran os, og alligevel optager personlige og selviske interesser tiden og opmærksomheden, og evige sager ses ikke. Evige sager gøres sekundære. Dette er den største årsag til manglende åndelighed, mod, gudsfrygt og levende tro iblandt Guds folk. De lader ikke til at have den tro og tillid til Gud, som kunne forventes af mænd og kvinder, som bekender at være kristne, og vente på deres Herres tilsynekomst. De er ikke villige til at overgive alt til Kristus, og derved rette sig efter Guds krav. De tøver med at investere så meget i hans arbejde og i hans sag. Når vi tænker over hvad den Gud, som gav os liv, og som har omgivet os med sine rige velsignelser, har første ret på vor opmærksomhed, skal vi holde vor kærlighed og hengivenhed fra denne verden og fra alle jordiske rigdomme, og centrere sig om Gud. Vore bedste og helligste hengivenhed bør helliges ham. Når vi kontrolleres af hans Ånd, er der ikke fare for at blive forvansket eller fejl placeret. Deres indflydelse vil lede andre til renhed og et helligt liv.    
Evige ting bør vække vor interesse, og bør, i sammenligning med timelige ting, anses for at have uendelig betydning. Gud forlanger af os at gøre det til vort første mål at tage os af sjælens sundhed og velstand. Vi bør vide at vi nyder Guds gunst, at han smiler til os, og at vi i virkeligheden er hans børn, og er i en position hvor han kan have fortrolig omgang med os, vi med ham. Vi bør ikke hvile før vi er i den ydmyge og sagtmodige position at han med sikkerhed kan velsigne os, og vi bringes i en hellig nærhed med Gud, hvor hans lys må skinne på os, og vi genspejle det lys til alle omkring os. Men vi kan ikke gøre dette medmindre vi alvorligt selv bestræber os på at leve i lyset. Dette forlanger Gud af alle hans efterfølgere, ikke blot for deres egen skyld, men også for andres, som er omkring dem.    
Vi kan ikke lade vort lys skinne ud til andre, og derved henlede deres opmærksomhed til himmelske ting, medmindre vi har lyset i os. Vi må gennemsyres af Kristi ånd, ellers kan vi ikke vise andre at Kristus i os er herlighedens håb. Vi må have en iboende frelser, ellers kan vi ikke eksemplificere hans helliggørende liv, hans kærlighed, hans venlighed, hans medynk, hans medføelse, hans selvfornægtelse og renhed i vore liv. Dette er hvad vi ønsker alvorligt. Dette burde være vore livs studium: Hvordan kan jeg tilpasse min karakter til hellighedens bibelstandard?    
Hvis vi skal gøre os stor ulejlighed om vore timelige ordninger for at opnå denne ophøjede position, som Gud forlanger af os, må vi ikke tøve eller beklage os. Kristus ofrede sin majestæt, sin glans og sin ære og blev fattig for vor skyld, så vi ved hans armod blev rige. Han gik med til at leve et liv i ydmyghed. Han blev underlagt foragt. Han blev afvist og foragtet af mennesker. Han bar hån og spot, og en meget smertefuld død på den mest skændige måde, for at han kan ophøje og frelse Adams faldne sønner og døtre fra håbløs fortvivelse. Med dette uforlignelige offer og denne mystiske kærlighed som vor Genløser viste, for øje, skal vi så holde hele vor tjeneste tilbage fra Gud, som i sit bedste er så svag? Skal vi selvisk, i forretningsøjemed eller fornøjelse, bruge den tid som er nødvendig til religiøse øvelser, til at studere skrifterne, og til selvransagelse og bøn? Den guddommelige lærer sagde: "I gransker Skrifterne, fordi I mener, at I har evigt liv i dem; og netop de vidner om mig." Vi må hellige tid til at studere skrifterne. Blot overfladisk læsning af dem er ikke nok. Vi bør undersøge, og bede for at vor forståelse må opildnes til at fatte læren i Guds dyrebare ord. Vor frelser fortsætter sine ord: "Og dog vil I ikke komme til mig og få liv." Livets grundsætninger findes i Kristus.    
Vi kan ikke få vækst i nåden og en kundskab til den guddommelige vilje, medmindre vi er særlig opmærksom på disse absolut nødvendige pligter. Vor åndelige styrke vil sygne hen uden denne dyrebare hjælp. Vi vil vanære Gud meget, hvis vi bruger hjernekraft, og muskelstyrke blot for at få tingene i det nuværende liv, som ikke kan sikre os det kommende liv, som vil måle os med Guds liv.    
Jeg føler noget dybt i denne sag. De sandheder som du har lyttet så opmærksomt til, fra Guds tjenere, er virkelighed for mig. Det er ikke tom snak. Scenerierne fra jordens historie går hurtigt forbi, og vor prøvetid er snart til ende. Mange af os som bekender at være kristne er ikke klar, og har ikke den nødvendige beredelse    
Til at møde den frygtelige dag, at det kan siges om dem, når de er i himmelen: "Lad den, der øver uret, stadig øve uret, den, der er tilsølet, stadig søle sig til, den retfærdige stadig øve retfærdighed, og den, der er hellig, stadig helliges." For os var det at bøje vore kræfter til at få den nødvendige beredelse til denne nødvendige tid. Vi bekender at forbereder os til et bedre land. Vor tro siger at vi blot går igennem dette land som pilgrimme og fremmede. Vi skal ikke følge beboerne her. Vi bor ikke på jorden; ligesom en snare skal Herrens dag komme over alle dem der <i>bor</i> på hele jordens overflade. Vi har ikke bygget vort håb her, i denne verden. Vore handlinger har båret vidne om vor tro, som i himmelen er vort vedvarende holdepunkt. Vor optræden og vore handlinger bør være en helt levende forkyndelse, der bevidner at dette livs ting er af mindre betydning; at det må lægges bort, og at tingene i Guds rige, rigdommene som er sat til side til de trofaste sejrherrer, opvejer al jordisk hensyn, og al jordisk rigdom.    
At leve på den måde kræver åndskraft til at kæmpe troens strid. Praktisk religion fører energi og udholdenhed med sig. Dens livsstil viser sig i sagtmodighed, kærlighed, sindets ydmyghed, i selvfornægtelse og godgørenhed. Vor himmelske fader vejer hjertets hensigter og intentioner. Hvis der bruges mere af din styrke, iver og interesse, til at tjene dig selv og din familie, og til at føre dine verdslige forretninger, hvordan kan du da være vidne for en ikke-troende verden at de sandheder du tror er virkelighed? Hvordan viser du andre at din tro er ægte, og at du i virkeligheden tror at alle tings ende er nær?    
Det er umuligt for mennesker af få denne tro og ikke kunne udtrykke den og vise denne tro ved deres gerninger. Det er umuligt for dem at mærke de sjæles værdi som Kristus døde for, og tro på hans snarlige genkomst, hvis deres interesse bruges til at tilrane sig, og deres styrke bruges helt på at sørge helt for denne verdens ting.    
For vi er et skuespil for verden, for engle og for mennesker." Gud forlanger at vi skal rejse os over verden, og indånde himlens atmosfære. Så kan du give Jesus dit hjertes uforbeholdne helligelse, og dit livs totale lydighed. Det er ikke nok at I beder med jeres familier, og bruger lidt tid på religiøse aktiviteter under møder. Er dette alt hvad Gud forlanger? Han forlanger hele hjertet - udelt hengivenhed. "Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte og af hele din sjæl og af hele din styrke og af hele dit sind, og din næste som dig selv.    
Mænd og kvinder lægger kræfter i at tjene sig selv. De er alvorlige, og udholder megen lidelse, for at arbejde meget hårdt for at få lidt jordisk glæde, for et vist verdsligt formål. De udæsker sig selv for at få verdslige rigdomme så det er umuligt for dem at give Gud den tjeneste han forlanger, og han vil acceptere det. Det er næsten umuligt for nogen at ikke falde i søvn når øvelserne ændres fra at tjene selvet og verden, til at tjene Gud. Nogle lader til at ikke have kræfter til at holde øjnene åbne under mødet. Satan lader til at hypnotisere dem, når de vigtige sandheder bringes frem. Deres livskraft tømmes ud når de arbejder for timelige ting. De efterlader deres kræfter ude i høstmarken eller i deres forskellige bibeskæftigelser for at få dette livs ting. Men få indrømmer at de, når de gør dette, er med i et evigt tab. Gud accepterer ikke deres lamme, sygelige og uduelige offer. Derfor hører du disse mænd beklage sig over tvivl og over mørke. De er ikke rigtigt lykkelige. De har ingen erfaring i Guds sager, og kan ikke fortælle om dybe og alvorlige sindsøvelser. De tror at de er kristne. Med den erfaring de har nu ved ikke at deres Genløser lever. Hans kærlighed og nåde stråler ikke op til Kristen karakters højere og helligere fuldkommenhed, giver dem en herlig triumf iblandt Satans stød og dette livs sorger og trængsler. Dette kunne være deres erfaring hvis de ville gå med til kravene i Guds ord.    
Evige ting bør være af første vigtighed, og af lige så stor konsekvens fra de jordiske ting, som himmelen er af jorden. Dog hvor ofte bruges der ikke kræfter på at få jordiske rigdomme. Mænd og kvinder som bekender at være Kristi efterfølgere, tager sig ikke tid til at søge Herren. Hvor ofte er kræfterne ikke blevet udtømt for at få jordiske rigdomme? Mænd og kvinder som bekender at være Kristi efterfølgere, tager sig ikke tid til at søge Herren. Han har lovet at hvis de vil søge ham, vil de kunne finde ham. Oh! om Kristi bekendende efterfølgere ville leve på en sådan måde for verden at de vil tvinges til at indrømme deres oprigtighed fordi deres gerninger bevidner deres tro. Når ikke-troende ser at Kristi bekendende efterfølgere fornægter deres tro ved deres uhellige liv, virker de sandheder de bekender at tro og at forsvare, virker det for dem at være som dumme fabler.    
Der er brug for missionærer. Vi ønsker at I alle har en levende missionsånd. Du behøver ikke at tage til Californien eller til Europa for at blive missionærer. I har et arbejde at gøre i jeres egne familier og i jeres naboskab. Hvis jeres gerninger ikke har været i overensstemmelse med jeres tro, hvor I er bedst kendt, så at I har et godt omdømme hos dem, som er foruden, er I ikke de mennesker som Gud vil sætte en arbejdsbyrde på, til mere fjerntliggende lokaliteter og udenlandske missioner. I mærker vigtigheden og byrden, så at I vil indføre sandheden for jeres bedste venner og dem som I omgås fra dag til dag? Er I missionærer i jeres naboskab, og i jeres egne familier? Søger I at få et dybdegående reformarbejde i gang, hvor I er bedst kendt? Er jeres liv sådan at det påvirker i hjemmet hos jeres familier og arbejdsfolk? Du kan hænge dine vejkort op og vise dem sandheden, som den blev illustreret. Du kan lære dem, hvis du har et tankesind til dette, ved at forklare profethistorien, og gå tilbage i profetierne, at alle tings ende er nær. Du kan indprente dem med helligheden i Guds lov, og vise dem dens krav på dem.    
Mange er blevet omvendte til sandheden ved at arbejde sammen med mennesker der nidkært gav dem forskrifter bakket op af eksempel. Vi skal ikke bruge sandheden til at slå vor næste med. Vi bør følge den inspirerede apostels formaning: "Han skal med mildhed irettesætte dem, der siger imod." Med visdom og sagtmodighed kan du vinde sjæle til Kristus og til sandheden. Men i stedet for at gøre dette arbejde, gør nogle deres eget til den største betydning. De taler om deres timelige ting, og de bruger alle kræfter, så de kan få den største mængde arbejde. Dette er deres første byrde fra morgen til aften, og fra aften til nat. Gennem hele dagen siger deres opførsel til deres arbejdsfolk: Mit landbrug er min Gud og er af mere værdi for mig end sandheden eller jeres sjæles frelse. Dagens nedskrivning sker der oppe, og "fundet for let" skrives over denne mands navn. Han bekender at være en Jesu Kristi tjener, men har kun tjent sine egne interesser. Han er en upålidelig tjener. Du er omgivet af mænd og kvinder som vise sig I dommen imod dig. De vil sige: "Disse ting troede du på, og hvorfor sagde du det ikke? Dine huse og lande havde du større interesse for, end min sjæls frelse.    
Det er til mishag for Gud at enhver som bekender at elske ham, arbejder så hårdt med deres hænder og hjerner i deres egne forretninger at de ikke er egnede til at yde Gud den tjeneste som kommer af en brændende ånd. Kristne bør ikke gøre det til skik at tilskynde deres familier arbejde indtil deres kræfter er brugt op, og der er ingen livskraft tilbage til Guds tjeneste, som forlanger sjæl, legeme, sind og styrke. Hvis du bruger alle dine kræfter på at tjene dine egne interesser, hvad har du så tilbage at give Gud? Er det ikke et lamt offer? "Så formaner jeg jer, brødre, ved Guds barmhjertighed, til at bringe jeres legemer som et levende og helligt offer, der er Gud til behag - det skal være jeres åndelige gudstjeneste.    
Tiden bruges godt på at undervise dine børn. I kan være levende gode missionære for Gud, og alligevel være mekanikere, købmænd, og landmænd. I kan engagere jer i jeres Mesters arbejde med hele sjælen, og lade jeres lys skinne på andre. Måtte Herren vække jer op, er min bøn, først søge Guds rige og hans retfærdighed, og disse ting vil gives i tilgift. Hvordan prøver du Gud? Har du ikke alt som er muligt som du kan gøre? Har du ikke set så langt ud i fremtiden for at dække jeres fremtidige behov?! Har du ikke gjort dig tanke for i morgen, og er din frelse sat i anden række. Du passer ikke på de ting som har evig øjeblik, men ser kun nogle år ud i fremtiden for at sørge for jeres familier.    
Men hvad siger vor Herre? "Derfor siger jeg jer: vær ikke bekymrede for jeres liv, hvordan I får noget at spise og drikke, eller for, hvordan I får tøj på kroppen. Er livet ikke mere end maden, og legemet mere en klæderne? Se himlens fugle; de så ikke og høster ikke og samler ikke i lade, og jeres himmelske fader giver dem føden. Er I ikke langt mere værd end de? Hvem af jer kan lægge en dag til sit liv ved at bekymre sig? Og hvorfor bekymrer I jer for klæder? Læg mærke til, hvordan markens liljer gror; de arbejder ikke og spinder ikke. Men jeg siger jer: End ikke Salomo i al sin pragt var klædt som en af dem. Klæder Gud således markens græs, som står i dag og i morgen kastes i ovnen, hvor meget snarere så ikke jer, I lidettroende? I må altså ikke være bekymrede og spørge: Hvordan får vi noget at spise og drikke? Eller: Hvordan får vi tøj på kroppen? Alt dette søger hedningerne jo efter, og jeres himmelske fader ved, at I trænger til alt dette. Men søg først Guds rige og hans retfærdighed, så skal alt det andet gives jer i tilgift. Så vær da ikke bekymrede for dagen i morgen; dagen i morgen skal bekymre sig for det, der hører den til. Hver dag har nok i sin plage.    
Vor Frelsers ord der citeres her behøver ingen kommentarer. De er tydelige nok til at alle, som oprigtigt ønsker at vokse i nåden og i sandhedens kundskab kan forstå det, og opnå Kristen fuldkommenhed. Det er ikke nødvendigt at have et kraftfuldt intellekt for at forstå de vigtige undervisnings ord som falder fra den guddommelige lærers læber. Dem der er begavet sådan, må overse den værdifulde lektie der gives her, på grund af sin enkelthed og klarhed, medens en Kristi efterfølger kan bedre være forberedt på at gribe disse Kristi dyrebare ord, selvom han har en svag forstand, og forstå hans illustrationer fra de ting han kender til. Han prøver at følge Kristi lære, og hans hjerte sættes ved himmelske ting. Hans sinds og hjertes bøjelighed viser hans oprigtighed. Den enkle tro og tillid til det menneskets Gud er mere antageligt for Gud end en storslået intelligens og de bedste talenter men manglende oprigtighed, tro og tillid til Gud. På regnskabets dag vil mesteren ikke spørge: hvor meget har du vidst? eller bekendt dig til? eller sagt? men, Hvor meget har du elsket? og hvor er dit hjerte? Var det der oppe eller nedefra? Et hjerte sat til himlen, er et hjerte sat til Gud. Lærdom er ikke et bevis på Guds nåde i hjertet. Hvis deres hengivenhed og hjerte sat til jordens rigdom, indbyder de hele tiden djævelen til at friste dem. Det hjerte der alvorligt søger efter og tænker over himmelske ting, er beskyttet imod lystbetonet ærgerrighed og verdslige ønsker.    
Verdens mænd bor på jorden. De kender ingen anden samtale end den jordiske. De er forblindede af denne verdens gud. Muldvarper graver altid rundt i jorden. De kan ikke se. Sådan er verdenselskende mænd formørket. Mange bekendende kristne er ikke bedre. Deres hengivenhed er på jordiske ting. De ser sandheden og himmelske ting fra den verdsliges ståsted. De går fejl af vinding for gudsfrygt, synd for nåde, og deres egen vilje for Guds vilje. Der er flere af denne klasse end mange tror. Moses satte "Kristi forhånelse for en større rigdom end Egyptens skatte, for han havde lønnen for øje. I tro forlod han Egypten uden at frygte kongens vrede; han holdt ud, for det var, som om han så den usynlige.    
Hvordan kan Gud forherliges hos den der bekender at følge ham, når han ikke hengiver sig til ting oven til, men går i selskab, og nyder selskabet med hans åbenlyse fjender? Hjertets higen er efter jordisk vinding. De ting som er synlige, og som er timelige, belaster opmærksomheden, og Gud glemmes.    
Kristne mennesker burde være omhyggelige med at bevarer deres hjerter flittige. De bør opdyrke kærlighed til meditation og have et fromt sind. Mange synes ikke at ville unde sig de øjeblikke, der tilbringes med at ransage skrifterne og grunde over dem og med bøn, som om den tid, der var anvendt således, var spildt. Jeg ville ønske, at I alle kunne se disse ting i det lys, som Gud vil have jer til; thi så ville I se, at Himmeriget har den største betydning af alt. At bevare jeres hjerter i Himmeriget vil give alle jeres evner kraft og give fornyet liv til jeres pligter. At beherske tankerne, så de dvæler ved himmelske ting vil give liv og alvor til alle jeres bestræbelser. Vores anstrengelser er slappe og vi deltager kun med lav hastighed i det kristne løb og der udvises magelighed og dovenskab, fordi vi ikke værdsætter den himmelske pris nok. Vi er dværge i de åndelige færdigheder. Det er den kristnes privilegium og pligt at "vokse i visdom om Guds søn, til en fejlfri man, til at opnå Kristi fylde." Ligesom motion øger lysten og giver sund energi til kroppe, ligeså vil andagtsøvelser øge nåden og den åndelig energi.    
Hengivenheden bør centrere sig om Gud. Tænk over hans storhed, hans barmhjertighed og udmærkelse. Lad hans godhed, kærlighed og karakterfuldkommenhed fange dit hjerte. Tal over hans guddommelige fortryllelse og de himmelske boliger han forbereder for den trofaste. Han hvis samtale er om himlen, er den mest udbytterige kristne for alle omkring ham. Hans ord er nyttige og opfriskende. De har en forvandlende kraft på dem som hører dem, og vil smelte og undertrykke sjælen.    
Vi lader jordens trængsler og sorger overvinde os, så vi kun har lidt styrke til at trænge igennem mørkets skyer til evighedens belønning. Når de himmelske ting betragtes vil vor synkende tro få nyt liv, højne vort mod og udholdenhed, gøre vore trængsler og lidelser langt nemmere. Det vil sætte i stand til at tålmodighed og glæde. Paulus siger: "For vore lette trængsler her i tiden bringer os i overmål en evig vægt af herlighed, for vi ser ikke på det synlige, men på det usynlige; det synlige varer jo kun en tid, det usynlige evigt." Når en Kristen drager sit liv ovenfra, og styrker hans sjæl med at tænke over ting der er usynlige, Gud æres, fordi han tager ham på hans ord. Han tror løftet, og det regnes ham for retfærdighed.    
Hvis der kræves så lang tid for at forberede kroppens mangler for dette korte liv, hvor meget tid tror du det vil tage for åndelige øvelser, for at udvikle kristen karakter, så du må regnes værdig til det bedre liv som er evigt? Tror du at en tilegnelse for en ren og hellig himmel kommer naturligt uden særlige anstrengelser fra din side? Vor himmelske fader gør store forberedelser, i vor faders hus, for Guds hellige; og vi skal gøre en stor forberedelse for at opnå karakterrenhed og moralsk egnelse til hjemmet med hellig lyksalighed som skal komme til, hvis vi findes værdig. Lad os derfor tragte efter at det himmelske liv. Hold dine tanker tilbage fra verdslige ting; for de vil lamme din hengivenhed og besudle din sjæl. Lær dagligt af ham som har indbudt dig til at være sagtmodig og ydmyg, og du vil finde hvile for din sjæl. Kristus er vor grundvold og vor styrke. Vi er ikke pålagt arbejde, eller bruge vore tanker <i>mere</i> end vi nu gør; men at ændre disse tankestrømme og arbejde, og beskæftige ligeså mange alvorlige tanker hver dag på vor frelse, og hvordan vi kan vise os selv under Guds billigelse, og få vor samtale over hans fremragende herlighed og det tilkommende liv, idet vi nu helliger os til verdslige anliggender og ting der er ikke er til gavn. Vi er pålagt at gøre en forvandling, en fornyelse i sindet, så vi kan vise hvad er godt, og antageligt og Guds fuldkomne vilje.  

12 04 1870 Review and Herald Praktiske bemærkninger [ved friluftsmøder i mødet i Johnstown, Mich., Juni, 1869].    
Praktiske bemærkninger [ved friluftsmøder i mødet i Johnstown, Mich., Juni, 1869].    
<i>[*Tale ved friluftsmødet i Johnstown, Mich., juni, 1869. Indrapporteret til Review.]</i>    
Vi har lyttet til tydelige sandheder indprentet i hjertet af Guds Ånd. Nogle bekendende Kristi efterfølgere kan være tilbøjelige til at sige, ligesom disciplene nogle gange gjorde når de lyttede til de alvorlige sandheder, der faldt fra den guddommelige lærers læber:  "Dette er hård tale, hvem kan høre dette?" Mange kan tro at vejen er gjort så lige; når vi taler om selvfornægtelse, og offer for Kristi sag, tror vi dvæler for meget ved disse punkter. I foretrækker at høre os tale om den kristnes belønning. Vi ved at dem som er trofaste vil arve alle ting, men det store spørgsmål for os bør være: "Hvem kan forblive til den dag hvor han kommer; og hvem skal stå når han viser sig?" Hvem regnes værdig til at modtage den overmådelige store og dyrebare belønning som skal give til dem der vinder? Dem som får del i Kristi lidelser, vil have del i ham, i hans herlighed.    
Uden hellighed, siger Guds ord, at intet menneske kan se Herren. Uden livets renhed er det umuligt for os at være egnede og beredte til at bo hos hellige og syndfrie engle, i en ren og hellig Himmel. Ingen synd kan være der. Ingen urenhed kan komme ind ad perleporten, til Guds gyldne stad. Og det spørgsmål vi skal stille os er, om vi vil vende os fra al synd og gå ind på de vilkår Gud har givet os, så at vi bliver hans sønner og døtre. Af os forlanger han adskillelse fra verden for at blive medlemmer af den kongelige familie.    
Det lys vi har fået, viser os klart og tydeligt den sti som vi ikke skal fejle på, hvis vi blot vil studere det vejkort som viser vejen. Men medens mange af os bekender at være kristne, får vi ikke gjort Guds ord til vor rådgivningsmand; vi får ikke gjort det til vor vejleder; vi studerer ikke dets sider og gør os selv bekendt med principperne i dens hellige optegnelse.    
Hvis vi blot vil studere Guds ords sandheder, og gøre hans vilje, vil vi kende til læren; bør vi ikke være om de vigtige sandheder for denne tid. Vi tror uden tvivl at Kristus snart kommer; og tror vi dette føler vi det er nødvendigt at bede mænd og kvinder indtrængende om at forberede sig til menneskesønnens komme. Vi ønsker ikke at nogen af jer, skal være blandt dem der kaldes for klipper og bjerge, der falder over dem og skjuler dem for Hans ansigt der sidder på tronen, og fra lammets vrede. Vi ønsker snarere at du skal være blandt dem der går ind ad portene til staden, som skal have en overvældene velkomst, og skal have ret til livets træ, og skal spise af dets evige frugt og plukke af dets helbredende blade. Vi ønsker at du skal være blandt dem der bøjer sig for Guds trone og råber: "Værdig, værdig, værdig er det Lam, der var slagtet for os." Vi ønsker at du priser Gud med evige tunger, og blive frelst med en evig frelse; og derfor advarer vi dig om at undfly den kommende vrede. Vi beder dig at udvikle den hellighed der forlanges; og intet mindre end fuldkommenhed vil sætte dig i stand til at se Kongen i hans skønhed."    
Når du er parat og har overvundet dine synder, og bortlagt al din uretfærdighed, er du der hvor du kan modtage udødelighedens endelige berøring. Mange afventer og forventer at en bedre anledning vil komme hvor de nemmere vil kunne bortlægge deres synd, end nu; og når det ikke vil kræve så stor ydmyghed og opofrelse fra deres side, og de ikke skal anstrenge sig som det kræves nu for at udvikle hellighed i Gudsfrygt. Jeg er bange for, at bliver de ved at vente på et bedre tidspunkt, kan deres prøvetid afslutte, og de findes i deres synder. For denne domsafsigelse går ud: "Lad den, der øver uret, stadig øve uret, den, der er tilsølet, stadig søle sig til, den retfærdige stadig øve retfærdighed, og den, der er hellig, stadig helliges." Dette kan måske siges i himlen om dig, og værket er blevet gjort for dig, og du er fortabt, fortabt for evigt.    
Det vil ikke være sikkert for dig at vente til et bedre tidspunkt. Det er så længe det er i dag. Hvis nogen vil høre hans stemme, så forhærd ikke hjertet. Det er om at lytte i dag til barmhjertighedens indbydelse. Det er om at opgive din stolthed, din tåbelighed, din forfængelighed, og overgive dit hjerte helt til Gud. Kom til ham med dine talenter og al den indflydelse du har, og læg dette uforbeholdent for Hans fødder som døde på Golgatas kors for at genløse dig. Han bar tornekronen under vanskeligheder; og den blev presset på hans hellige tindinger, og fik blodet til at dryppe ned på hans ansigt og skæg. Han blev såret for vore overtræder, og slået for vor synd, og vor freds tugtelse var over ham. Han blev slået og forpint, og det var for dig og mig at han led sådan. Og så længe du står uden moralsk mod til at tage stilling, og binde retfærdighedens rustning omkring dig, udviser du fejhed som burde få dig til at skamme dig. Han har gjort tilvejebringelser som gør at du kan stå iblandt denne tidsalders farer.    
Dit greb bør fæstnes om det evige, og du bør erkende at du har den styrke der er mægtig at klynge dig til, som vil være et fast greb for dig og en fæstning på trængselens, pinslens og farens dag. Men vil det forbedrede tidspunkt og god anledning nogen sinde komme hos dem, som siger til Guds Ånd, ligesom for Felix: Drag din vej denne gang; når jeg får et godt tidspunkt vil jeg kalde dig? Er der nogen sinde kommet et tidspunkt, hvor vi kan aflægge synden nemmere, end på nuværende tidspunkt? Er tidspunktet kommet hvor vi nemmere kan gribe fat i sandheden, end vi kan nu? Satan er kommet ned med stor kraft, og arbejder med stor aktivitet for at væve sit net omkring ubevogtede sjæle og derved tage dem til fange i hans snarer, så de ikke får del i den herlighed som åbenbares ved Jesu Kristi tilsynekomst.    
Er vi villige til at Satan gennemfører sine egne fortsæt? Mange giver villigt efter for hans indflydelse, og ved deres handlemåde frister de djævelen til at friste sig. Det er op til os om vi vil vende os fra synden, til den levende Gud. I Kristi prædiken på bjerget, siger han i den lektie han gav til disciplene: "Vær derfor fuldkommen ligesom jeres himmelske far er fuldkommen." Gud forlanger fuldkommenhed i vor stilling. "Derfor siger jeg jer: vær ikke bekymrede for jeres liv, hvordan I får noget at spise og drikke, eller for, hvordan I får tøj på kroppen. Er livet ikke mere end maden, og legemet mere en klæderne?" Det liv som han taler om her, er det liv der måler sig med Guds liv, det liv der skal være evigt, et liv i herlighedens rige for evigt, uden sorg, uden smerte, uden sygdom, uden kvaler, uden død.     
Idet han således fremstiller evigt liv for sine efterfølgere, er det så ikke mere værd for dem end livet i denne verden? Jeres opmærksomhed bør ikke vendes i retningen af uro, angst og bekymring angående jeres mad og drikke og de klæder, I skal klæde jeres legemer med. Bør vi ikke søge efter det bedre liv med langt større omhu og engagere os i arbejdet med større iver, end vi bør lave unødvendige forberedelser for dette liv? Medens vi næsten er opslugt af forberedelserne for dette liv, mister vi anledningen til at få evigt liv. Men kan vi ikke investere mere i det evige liv end i ting, der vedrører dette korte liv? Vi kan samle og samle og samle os skatte på jorden, men de er kun en snare for os. "Saml jer ikke skatte på jorden, hvor møl og rust fortærer, og hvor tyve bryder ind og stjæler. Men saml jer skatte i himlen, hvor hverken møl eller rust fortærer, og hvor tyve ikke bryder ind og stjæler.    
Hvorfor har frelseren, livets fyrste, som har givet sit eget liv for os, sagt: "Hvor din skat er, der vil også dit hjerte være." Medens du samler dig rigdomme her, glemmer du rigdommene der oppe, glemmer at du blot går igennem denne verden som fremmed og pilgrim; derfor skal du ikke samle dine rigdomme på jorden, men samle dine rigdomme der oppe. Der er det sikkert, og intet vil nogen sinde kunne berøve dine rigdomme.    
Men her bygger du din lykke, her studerer du hvordan I  kan få fine og gode huse, hvordan I kan lægge jordlod til jordlod, og rigdom til rigdom; og når du gør dette, belastes hjerne, ben og muskler til det yderste, for at sikre din jordiske rigdom, og du får ikke tid til at tjene Gud, du har ikke tid til at lede efter himlen, du har ikke tid til at angre, og skille dig af med dine synder, og blive fuldkommen, ligesom din Fader I Himlen er fuldkommen.    
Denne fuldkommenhed må vi nå. Skal jeg fortælle jer at I ikke behøver at være meget seriøse, at I ikke behøver at være meget aktive, Herren ønsker at I skal nyde dette livs ting, derfor må I være rolige og moderate i religiøse sager som I vælger, og så længe I gør dette vil I samle til det evige liv, skulle jeg fortælle dig de ting, der ikke er skrevet i denne bog.    
Jeg vil formane dig til at altid bede. Her er der ingen hvileplet; der er ingen periode hvor du kan slappe for dine anstrengelser, ingen periode hvor du nemt kan ophøre din stræben og pinsler for at gå ind ad den lige port. Det er tydeligvis farligt at sætte din lid til denne verdens ting, og bruge din tid på dine egne syndige tilfredsstillelser. Du forguder selvet, og gør denne verden til din Gud. Der er ingen periode hvor du kan gøre sådant sikkert. Når du er så engageret kan du mærke sygdom efter dit hjerteanfald, og døden kan komme på sporet af dig. Din prøvetid kan slutte du bliver ikke frelst. Du tænker ikke hvornår Herren skal komme i himlens skyer, i sin faders herlighed, med den hellige englehær, så han vil give dig din prøvetid, så du kan få en anden anledning til at danne din karakter for himlen? Er det at give sig tid til at opnå moralsk udmærkelse for at komme ind i herlighedens rige? Dér vil du ikke få en anledning. Så er det for sent. Så er der intet soneblod som beder for at du får bortvasket syndens pletter. Sådan som du, er vil du forblive. Sådan som du falder, sådan vil du stå op i opstandelsen. Og hvis du lever når Menneskesønnen åbenbares, skal du findes netop sådan, om du ikke er parat, skal du forblive sådan. Den urene kan ikke opnå  fuldkommen kristen karakter. Intet renselsesarbejde kan udrettes.    
Du får nu anledning at udnytte og blive fuldkommen på denne side af Dommen. Her kan du opnå moralsk egnelse til at møde din Gud. Du bør have ret, netop det rigtige, hvis du vil have adgang gennem portene i Guds hellige stad. Afslutter din prøvetid i dag, og du er nu lige foran portene til staden, og de skal til at åbne foran dig, og lysstrålerne fra Guds trone, skal til at skinne på dig, vil du da kunne klare det? Vil du kunne bære dem, i dine synder og i din uretfærdighed og ufuldkommenhed? Kan du glæde dig over det hellige og guddommelige lys? Ikke et øjeblik. Du vil falde kraftesløs om ligesom den romerske vagtmand, som stod vagt omkring Kristi grav, da englene steg ned for at oprejse Guds søn. Da lyset faldt på de romerske vagtmænd, blev de som døde mænd. De faldt til jorden. De kunne ikke klare lyset fra himmelen, som blev genspejlet fra en mægtig engel. Det kan du heller ikke, med mindre du har udrustet dig til det her. Hvordan ville du føle det, hvis du kunne komme ind gennem den hellige stads porte, efter din prøvetid er over og med synder på dig, stolthed, dårskab, misundelse, onde mistanker, vellystige lidenskaber, begærlighed og disse onde ting og kigge på de syndfri engle, som aldrig har faldet, aldrig været ulydige, og i hvert ansigt se Guds herlighed, som den skinner på Jesus Kristi ansigt, og se de forløste hellige, som har tvættet deres klæder og gjort dem hvide i Lammets blod? Du hører en stemme spørge: Hvem er de? Og der bliver svaret: Det er dem, som kommer fra den store trængsel, og de har tvættet deres klæder og gjort dem hvide i Lammets blod.    
Du ser dig omkring og ser dem, som har gjort en pagt med Gud, ved at gøre et offer. Da ser du dig selv. Urenhed er på dig. Dine klæder er besmittet af verdens urenhed. Synden har efterladt sit afskyelige aftryk på din ansigtsmine. Du kan ikke klare herligheden og lyset. Og du vil sige: Alle andre steder end her kan jeg plages med denne herlighed og skønhed og elskelighed. Du kan ikke klare det. Du var det ikke værdig. Nej du var ikke klar til det, for du kunne ikke bo der. Du ville hellere være alle andre steder. Du ville hellere at klipper og bjerge skal falde over dig og skjule dig fra denne utålelige herlighed som du ser overalt.    
Kristus siger: Du pines ved at gå ind ad den lige port; for jeg siger jer at mange skal forsøge at gå ind, og ikke kan. Det kræver en anstrengelse; og beder mænd og kvinder indstændigt, nogle kan føle sig lige så underholdt som om det blot var et eventyr. De kan have det ligesom dem Noah forkyndte advarsler til, at vandfloden ville komme over jorden. De kunne le og latterliggøre. De kunne sige: Hvordan kan Gud udslette denne verden, som han har gjort så smuk? Vi tror det ikke. Ikke desto mindre kom vandfloden, upåagtet deres vantro, og de blev vasket bort, og verden blev renset for sin urene moral.    
Ligesom det var i Noas dage, sådan skal det være i de dage hvor menneskesønnens åbenbares. For mange vil disse ting være som tomme historier, ikke desto mindre er de rigtige, og forberedes der ikke ret hurtigt, uden moralsk udmærkelse, kan du ikke få plads i herlighedens rige.<br>(<i>fortsættes</i>)  

19 04 1870 Review and Herald Praktiske bemærkninger (konkluderet)    
(<i>konkluderet</i>) <br>Vi ser skønheden og kærligheden herligheden i Jesus. Vi beskuer ham i uforlignelig fortryllelse. Han var himlens majestæt. Han fyldte hele himmelen med glans. Engle bøjede sig for at tilbede ham, og adlød straks hans bud. Vor Frelser opgav alt. Han lagde sin herlighed til side, sin majestæt, og glans, og kom ned på jorden og døde for oprørernes slægt, som overtrådte hans faders bud. Kristus indvilgede i at ydmyge sig selv, så han kan frelse den faldne slægt; han drak af lidelsens bæger, og i stedet for dette bliver det får vi velsignelsens bæger; ja det bæger blev tømt for os; selv om mange ved alt dette, vælger de at fortsætte i synd og tåbelighed; og Jesus indbyder dem stadig. Han siger: Han som vil, lad ham drikke frit af livets vand. Der er gjort tilvejebringelser så dem der har været trofaste, kan hyldes med ære, herlighed og udødelighed; så de kan bo i hans nærhed, og aldrig kende til sorg og suk mere. Han er i gang med at krone dig med ære, og alligevel vender du dig bort fra hans nådesoffer!    
Hvilken utaknemmelighed udvises der ikke for hans uforlignelige kærlighed. Han indbyder os alle at komme til ham. Vil du komme.    
Sandhederne i Guds ord må komme over os og vi må gribe fat i dem. Gør vi det, har de en helliggørende indflydelse på vore liv, de vil udruste os sådan at vi er beredt til herlighedens rige; så at når vor prøvetid er omme, kan vi se Kongen i hans skønhed og i Hans nærhed for evigt.    
Og nu er spørgsmålet: er vi villige til at gøre det offer? "Drag ud fra dem, og skil jer ud." Hvem siger dette? Sådan siger Gud, himlenes og jordens skaber, han der låner dig livet og ånde; han taler til dig. "Drag bort fra dem, og skil jer ud, siger Herren, og rør ikke ved noget urent! Så vil jeg tage imod jer, og jeg vil være jeres fader, og I skal være mine sønner og døtre, siger Herren den Almægtige." Hvilket løfte er ikke dette!    
Og tror du, at du fornedrer dig selv ved at gribe Guds sandhed? at du fornedrer dig selv ved gribe at sandheden af himmelsk oprindelse? Sandheden ophøjer den der får den, hver gang. Den helliger hans smag, forfiner hans dømmekraft, ophøjer ham, og ved dens udrustende indflydelse udvikler hellighed, den bringer ham nærmere til himmelske engles karakter. Den bringer karakterrenhed og livs renhed, og gør os egnede så vi kan slutte os til det himmelske selskab i herlighedens rige. Uden denne evne, kan vi aldrig se den himmelske iboen. Og alligevel siger mange om sandheden at den tager alt det fra dem, de ønsker at beholde. Lad mig sige: Den tager intet fra dig som det er bedst for dig at beholde.    
Hvad forlanger Herren? Han forlanger hele hjertet. Han siger: Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte, og med hele dit sind, og med hele din sjæl, og af hele din styrke, og din næste som dig selv. Hvilken chance giver dette dig til at elske og tjene dig selv? Hvad giver dig lov til at skille din kærlighed til Gud, så din interesse bliver til verden og på verdslige ting? Nej; det er fuldstændig overgivelse der forlanges. Drag ud fra dem, og skil jer ud, og jeg vil tage imod jer.    
Det er hele jeres styrke at Gud forlanger. Han forlanger en adskillelse fra verden og verdens ting. "Elsk ikke verden, eller de ting der er i verden. Hvis nogen elsker verden, er faderens kærlighed ikke i ham." Det er adskillelse verdens kærlighed der mangler; og hvad får du i stedet? "Jeg vil være som en fader for jer" Må du skille den kærlighed fra dine venner? Kræver sandheden at du står alene på dit standpunkt for at tjene Gud, fordi andre omkring dig ikke er villige til at give efter for de krav som Kristus har på dem? Kræver det en følelsesmæssig adskillelse fra dem? Ja; og det er det kors som du må bære, som leder mange til at sige: Jeg kan ikke give efter for sandhedens krav. Men Kristus siger: Hvis nogen elsker sin fader, moder, broder eller søster højere end mig, er han mig ikke værdig. Enhver som vil komme efter mig, og være min discipel, lad ham tage sit kors op og følge mig. Her er selvfornægtelsens og selvopofrelsens kors; at adskille dig i følelserne fra dem som ikke vil give efter for sandhedens krav. Er det for stort et offer at gøre for ham, som ofrede alt for dig? Her udspecificerer Gud betingelserne. Hvis vi er imødekommende, siger han til os, vil jeg være en fader for jer, og tage imod jer, og I skal være Herrens den almægtiges sønner og døtre, medlemmer af den kongelige familie, børn af dem himmelske konge. Og arvinger til en evig arv som er uforgængelig, og som ikke visner bort, er reserveret i himlen til dig. Hvilket forhold har dette? Kræver du denne fornedrelse? Ønsker du den position, at du fornedrer eller forringer din værdighed og får dit liv ned på lavt niveau? Ønsker du denne ydmygelse? Kalder du det et stort offer, at blive medlemmer af den kongelige familie og børn af den himmelske konge, ophøjet af Guds sandheder, udrustet til selskab med himmelske engle I herlighedens rige? Hvad er det i virkeligheden? Det er sand ophøjelse. Det er det som forædler til enhver tid. Guds sandhed forædler, den ophøjer, den forfiner, den helliggører. Fortæl mig ikke om andre ophøjelser end Jesu Kristi ophøjelse.    
Da mennesket blev kastet i håbløs ulykke, da de havde del i døden, forlod det himmelske riges majestæt, glans og herlighed og ydmygede sig selv til et liv i uforlignelige lidelser og ydmygelse, og en forsmædelig død, så han kunne blive afsætningssten for mennesker, så de kan klatre op ad hans fortjenester, og med livskraften fra hans blod kunne tjene Gud, så Gud kan acceptere menneskets anstrengelser med at holde hans brudte lov, og ved lydighed kan mennesket således bringes tilbage igen og genindsat i Eden, og atter dele den herlighed, som først blev givet det hellige par, da de stod i skønhedens fuldkommenhed, og i deres hellige uskyldighed i edens have. Dette skulle gives tilbage til Adam og hans trofaste børn, som ved Kristi blods fortjenester skal vaskes og helliges og gøres værdige til at komme tilbage til at spise af livets træs evige frugt som Adam og Eva blev nægtet al ret til på grund af ulydighed. Da vi nægtede at acceptere Kristus som vor Frelser, er vi da i en ophøjet position? I virkeligheden ikke, vi er bare det samme sted, hvor Adam og Eva var efter deres overtrædelse, fornedret, faldet og uden en Frelser; præcis der hvor de forblev, om de ikke havde taget imod Jesus Kristus, som deres Genløser.    
Syndere, - uden Gud er I i denne hjælpeløse tilstand, uden håb i verden, i synd, i syndens, vildfarelsens og fordærvets bånd; og alligevel rummer dine ord at du betragter det som en stor nedladenhed at gribe sandhedens kæde, som sendes fra himlen ned på jorden, at du må gribe fat i den og bringes nærmere til himlen og Jesus Kristus. Kalder du dette for nedladenhed? Kalder du dette for en ydmygelse? Der er ingen andre midler til sand ophøjelse. Der er ikke gjort nogen andre veje, kun gennem Jesus Kristus han kan ophøjes. Du kan tale om denne verdens ære. Men se på Moses. Han nægtede at blive kaldt for søn af Faraos datter, valgte hellere at lide pinsler sammen med Guds folk end at nyde syndens fornøjelser for en stund. Her havde han privilegiet at bo i kongens huse. Han var en mægtig krigsmand, og tog ud med Ægyptens hære for at slås; og når de tog tilbage fra deres succesrige sejr, sang de hans pris og sejre over alt. Verdens højeste ære var inden for hans rækkevidde; men han valgte hellere at lide pinsler med Guds folk end at nyde denne syndige ære og disse fornøjelser for en stund, sætte Kristi skam som højere rigdom end Ægyptens rigdomme; for han havde respekt for gengældelseslønnen. Han kunne se lige igennem pinslernes, forfølgelsernes og prøvelsernes sky, og se Guds løskøbte folk, i tro kronet med herlighed, ære og evigt liv. I dette nuværende liv vælger han at lide pinsler sammen med Guds folk end at nyde syndens fornøjelser for en stund. Han satte det kommende herlighedsriges rigdomme højere end Ægyptens rigdomme.    
Vi har fæstnet vort sind på den overmåde store og dyrebare belønning; og for at få den, må vi have en fuldkommen karakter. Guds engle holder øje med karakterudviklingen. Guds engle vejer den moralske værdi; og det er her vi må blive egnede til at indgå i samfundet med syndfrie engle. Forventer du, at Kristus vil gøre dig egnet, når han kommer? Overhovedet ikke. Han må finde dig uden plet, uden dadel eller rynke eller noget sådant. Det er nu, der skal våges og prøves. Det er nu, vi skal forberede os til at bestå den dag, han kommer, og til at stå, når han kommer til syne. Siger du at du ikke kan gøre det fordi der omkring dig er så megen synd, uretfærdighed og fordærv? Jeg henviser dig til Enok. Han levede lige før verden blev vasket for sit moralske forurening, med en vandflod. Han var på jorden på det tidspunkt at fordærvet udfoldede sig over alt; og alligevel bar han det guddommelige aftryk. Han vandrede med Gud i tre hundrede år; og han var ikke mere, for Gud tog ham, det vil sige forvandlet til himlen. Guds ildvogn blev sendt efter denne hellige mand, og han blev båret til himlen . Enok fik det vidne der behagede Gud. Og dette vidne kan vi have.    
Enok repræsenterer dem der skal forblive på jorden og blive forvandlet til himlen uden at se døden. Han repræsenterer den gruppe der er iblandt de sidste dages farer, og modstår fordærv, ondskab, synd, og uretfærdighed, og står alligevel uplettet. Vi kan stå som Enok gjorde. Der er gjort tilvejebringelser for os. Hjælpen er lagt på den almægtige; og vi kan gribe fat i Hans mægtige styrke. Guds engle, som overgår i styrke, bliver sendt for at tjene dem der skal være frelsens arvinger. Når disse engle ser at vi gør det alleryderste fra vor side for at blive sejrherrer, vil de gøre deres del, og deres lys vil skinne omkring os, og bortdrive de onde engles indflydelse der er omkring os, og vil gøre et fæstningsværk omkring os som en mur. Der er gjort passende tilvejebringelser for os når vi er bebyrdede, og trætte og nedstyrtede og fortvivlede.    
Der er lagt hjælp på Ham, som er mægtig. Den store byrdebærer, som tog vor natur, så han kan forstå at sympatisere med vor skrøbelighed, og med vore fristelser, ved vi hvordan de hjælpes som fristes. Og siger han: Bær selv jeres byrder? Nej; men Kom til mig I som er trætte og tyngede af byrder, og jeg vil give jer hvile. Tag mit åg  på dig, og lær af mig; for jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet, og I skal finde hvile for jeres sjæle; for mit åg er nemt, og min byrde er let. Men I siger: Der er dette åg som er tungt at bære, og den byrde som jeg undgik. Men Kristus siger at det åg han har tilberedt dig at bære er let hvis du lægger din hals under det, og byrden er let hvis du glædeligt og resolut løfter den. "Kom til mig," siger Kristus, "og jeg vil give jer hvile." Hvor meget lettere er dette end syndens og uretfærdighedens byrde, som du tager med. Hvor meget lettere er ikke samvittigheden som hele tiden stikker og bebrejder dig. En skamferet samvittighed er vanskelig at udholde. Hvor meget lettere er Kristi åg end alt dette!    
Vanskeligheden er at sagtmodigheden mangler; ydmygheden er der ikke. Vi er ikke villige til at komme lige ned til evangeliets enkelthed. Vi mangler at ære hinanden. Vi er ikke villige til at lide pinsler sammen med Guds folk, som Moses var. Vi er ikke villige til at få vore navne udsat som ondt. Og selv om hele himlen indbyder os til at bryde med al jordisk indflydelse, og fæstne vore øjne på ting af jordisk værdi, alligevel holder vi dem fæstnet på jordiske luftbobler. Vi er ikke villige til at få en ophøjet kærlighed. Vi er som et slapt vintræ, dens slyngtråde klynger sig til den værdiløse stub. Lad dine slyngtråde vikle sig omkring Guds trone. Du er ikke villig til at sjælen opløftes til Gud. Du lader dit sind adsprede med de ting der er omkring dig her; og så længe du gør dette, fordunkles den himmelske herlighed, den mistes af syne.    
Himmelens majestæt står foran Faderen og beder: Mit blod, mit blod; spar synderen lidt længere for min skyld. Hvad gør du for ham, så længe han går i forbøn? Søg efter dine fornøjelser, følg tåbelighedens, fordærvelsens, syndens og uretfærdighedens veje; og alligevel går han i forbøn med sit blod foran sin Faders trone! Oh! Kan man bede dig indstændigt om at komme? Vi beder dig indtrængende om at komme. Kom nu, just som du er. Kom, vend om og lev. Kom til byrdebæreren.    
Mødre, som har så mange byrder at bære, I ser jeres børn gå på vildspor, og I mærker jeres manglende visdom og styrke til at lede dem på rette vej. Jesus siger til jer: "Kom." Søstre, som har jeres byrder at bære, jeres omsorg og rådvildhed, så meget at I føler at livet er en byrde, så lad mig sige til jer: Byrdebæreren, himlens majestæt, har indbudt jer til at komme til ham. Han siger: kom til mig, og læg jeres byrder på mig.    
Vil du komme? Du kan fortælle dine sorger til andre;  men andres sager er ikke ligesom dine, således kan de ikke påskønne dine sorgbyrder, om du fortæller om det. Og så hænger du det igen til dit hjerte, og dit tørre og tåreløse øje opdager ikke den byrde der er omkring dig. Men du åbner bibelen, og dér læser du: Kom til mig, alle I som har tunge byrder, og I skal finde hvile for jeres sjæle; og I siger: Oh! Her er det løfte jeg har brug for. Og vi læser atter: Vi har en forsvarer hos Faderen, Jesus Kristus den retfærdige; og du siger: Her kommer jeg til dig, fader, med min byrdebetyngede bekymringer, og jeg vil lægge der for dine fødder. Du kommer til Gud i bøn, og du siger: Her Herre, mine pinsler er så store at jeg ikke kan forme min bøn i ord, men du forstår det hele, og jeg lægger min byrde på dig, Byrdebæreren. Jeg vil lægge det på dig, og du har lovet at tage det. Tag mine bekymringsbyrder: jeg kan ikke bære dem længere; nu, Herre, bær det for mig. Nu hvor du således har båret dine byrder til Herren, så lad dem blive der; tag dem ikke med dig igen. Mange kommer til Herren på denne måde, og de vil aldrig virkelig lægge deres byrder på ham; for de samler dem op igen, og tager den med sig. Dette skal du ikke gøre. Efterlad dine byrder der, lad dem blive hos byrdebæreren, han har lovet at tage dem. Gå da bort og sig, Jeg vil ikke samle min byrde op igen, jeg har efterladt dem hos Jesus, jeg vil ikke begynde at bekymre mig om det igen. Og lad så din sjælspine udveksles til glæde i Herren. I skal ikke gå med bøjede hoveder i mørke, og råbe: oh, mine trængsler og forviklinger! Nej; der er noget bedre du kan dvæle ved. Det er den evige rigdom, den overmådelige store belønning;  der er at tale om den elskelige Frelsers uforlignelige yndighed, og hans udødelige kærlighed for syndere. Tænk på dette, og du vil ikke tænke over at du har haft trængsler, der er værd at tale om. Gå til Golgata, og se på Guds søns pinsler på korset, og dine små trængsler vil synke til ubetydelighed.    
Måtte Herren hjælpe jer. Jeg vil ikke længere opholde jer, men vil sige: Vi indbyder jer til at komme til Kristus. Vi indbyder jer til at lægge dine byrde på den store byrdebærer. Vi ønsker at I har jeres øjne fæstnet på det himmelske lands evige yndighed, og når øjnene er fæstnet på dette, vil I være villige til at ofre hvad som helst, og regne alt andet for tab. I kan sige sammen med Paulus: Gud forbyde at jeg skulle ære andet end vor Herre Jesu Kristi kors. Bær Kristi kors med glæde, i stedet for at undgå alle de kors I kan. Prøv at efterligne hans selvfornægtende og selvopofrende liv, og gør godt mod andre omkring dig, så I til sidst får del i hans herlighed, og får en krone på dit hoved; og i vil kaste jeres kroner for hans fødder, og bøje jer i ærbødighed for ham, og fylde himlen med rig musik og sange for Lammet.    
Tal ikke til mig om dette livs ære og rigdomme. Jeg har mine øjne fæstnet på den evige substans, den evige arv. Jeg må se kongen i hans skønhed. Jeg elsker min Herre og Frelser, og det er mit liv at ære og forherlige ham på jorden. Tag hans smil bort, og så vil alt være mørkt og tungt for mig. Men lad mig få hans smil, og alt vil være som himlen for mig. Det mørkeste sted på jorden vil være som et paradis. "Ære være Gud i det højere, og på jorden fred, og god vilje mod mennesker!" Syndere, vi længes efter at I bliver frelst og slår med i sejrssange i herlighedens rige. Vi elsker dig. Tænk om vi ikke gjorde det, skulle vi bede indstændigt og bede dig om at komme til Kristus og blive frelst på Guds særlige måde? Vi håber at møde jer i Dommen med jeres navne indskrevet i Lammets livets bog, for at blive der lige så længe som Gud skal eksistere, og nyde det evige livs velsignelser i evige tider.  

31 05 1870 Review and Herald Kristen rekreation (ved et friluftsmøde ved Goguac søen, nær Battle Creek)    
Der vil bestå en markant kontrast mellem forsamlinger af Kristi efterfølgere til adspredelse og verdslige forsamlinger til fornøjelse og underholdning. I stedet for bøn og omtalen af hellige ting, vil man fra verdslige læber høre tåbelig latter og tom samtale. De har i sinde at have en almindelig storartet stund. Deres fornøjelser begynder i tåbelighed og ender i tomhed. Vi ønsker at få dem således ledet, og at styre os selv således, at vi, når vi vender tilbage til vore hjem, kan have en samvittighed, der er fri for krænkelser mod Gud og mennesker, en samvittighed, der hverken har lidt overlast eller på nogen måde har skadet dem, vi har været sammen med, eller haft skadelig indflydelse over for dem.    
Det er her vældig mange svigter. De betragter ikke sig selv som ansvarlige for den indflydelse, de dagligt udøver, eller at de i alle deres forbindelser i livet skal aflægge regnskab over for Gud, for de indtryk de gør og den indflydelse de har. Hvis denne indflydelse er sådan, at den har tendens til at bortlede sindet fra Gud og i stedet drager det ind i tomme og tåbelige baner og får mennesker til at søge deres egen fornøjelse og underholdning og tåbelige tilfredsstillelser, må de aflægge regnskab for dette. Og hvis disse mennesker er indflydelsesrige mænd og kvinder, og deres position således, at deres eksempel vil have magt over andre, så vil en større synd påhvile dem, fordi de har nægtet at rette deres opførsel efter den bibelske standard.    
Måden vi mødes på her i dag er i overensstemmelse med min opfattelse af adspredelse. Jeg har prøvet at belyse min mening om disse ting, men de kan bedre illustreres end forklares. Da der for et år siden var en lignende sammenkomst på dette sted, var jeg også tilstede. Det meste forløb dengang meget behageligt, men der foregik ting som var utiltalende. En del henfaldt til spøg og morsomheder. Det var ikke alle som var sabbats-holdere og der var en åbenlys indflydelse, der ikke var så behagelig som man kunne ønske.    
Mens vi prøver på at forfriske vor sjæl og styrke vort legeme, kræver gud af os, at vi bruger alle vore kræfter, til alle tider, til det bedste formål. Vi kan og burde dirigere vore adspredelser på en sådan måde, at vi bliver bedre egnet til en mere fremgangsrig udførelse af de pligter, der påhviler os og således, at vor indflydelse bliver til støre gavn for dem, vi omgås. Vi kan vende tilbage fra sådanne lejligheder til vore hjem, forædlede i sindet og forfriskede til legemet, og forberedte til at gå til arbejdet på ny med et bedre håb og et større mod.    
Vi hører til dem, der tror, at det er vort privilegium hver eneste af vore levedage at forherlige Gud på jorden, og at vi ikke bare lever i denne verden for vor fornøjelses skyld, eller kun for at behage os selv. Vi er her for at være til gavn for menneskeheden og for at være en velsignelse for samfundet, og hvis vi fylder vort sind, som mange gør det, med tomhed og dårskab, hvordan kan vi så være til gavn for vor race og generation? Hvordan kan vi så være til velsignelse for det samfund vi lever i? Vi kan ikke være uskyldige og samtidig deltage i fornøjelse, som vil gøre os uskikkede til en mere trofast udførelse af livets hverdagspligter.    
Vi vil gerne søge det ophøjede og smukke. Vi ønsker at lede sindet bort fra de ting, som er unaturlige og uden nogen betydning og pålidelighed. Det vi ønsker er at samle nye kræfter fra alt, hvad vi giver os af med, fra alle vore sammenkomster, som har til hensigt at adsprede os, fra alle vore hyggelige selskaber. Vi vil gerne samle nye kræfter til at blive bedre mænd og kvinder. Vi vil gerne samle nyt mod fra enhver tænkelig kilde, ny kraft, ny magt til at leve et ophøjede liv i renhed og hellighed og ikke synke ned på denne verdens plan.    
Kristus ydmygede sig selv ind til menneskelighed og påtog sig vor natur, for at han ved sin ydmygelse, lidelse og sit eget offer, kunne blive et trappetrin op for faldne mennesker, for at de skulle kunne komme opad ved hjælp af hans fortjenester og gennem hans fortrin og dyder få antagelse fra Gud af deres anstrengelser for at holde hans lov. Her er der ikke noget, der hedder "at synke ned på et plan". Det er den evige sandheds løftede stade, som vi prøver at sætte vore fødder på. Vi søger at blive mere lig de himmelske engle, renere i hjertet, mere syndfrie, mere uskyldige og ubesmittede.    
Vi søger efter renhed og hellighed i livet, for at vi til sidst kan blive egnede til at være sammen med det himmelske selskab i herlighedens kongerige, og den eneste måde, hvorpå vi kan opnå denne Kristi karakters ophøjethed, er gennem Jesus Kristus. Der er ingen anden vej for højnelsen af den menneskelige familie. Nogle taler om den ydmygelse og det offer de bringer, fordi de antager den sandhed, der har sin oprindelse i himmelen. Den er ganske vist ikke accepteret af verden, den bliver ikke modtaget af de vantro. De kan tale om en, der har grebet sandheden og søgt til Frelseren og fremstille dem som om de havde forladt alt og givet slip på alt og opofret alt, hvad der er værd at beholde. Men fortæl ikke dette til mig. Jeg ved bedre. Min erfaring viser, at det foreholder sig anderledes. I skal ikke fortælle mig, at vi må opgive vor kæreste skatte, og ikke får noget af samme værdi. Nej, sandelig nej. Den Gud, den Skaber, som plantede det skønne Eden til vore første forældre, og som har plantet de skønne træer og blomster til os, og alt hvad der er smukt og strålende i naturen, som den menneskelige race skulle nyde, bestemte, at vi skulle nyde det. Tro så ikke at Gud ønsker, at vi skal opgive alt, hvad der her tjener til vor lykke. Alt det, han beder os opgive, er det, som det ikke ville være til vort bedste at beholde.    
Men Gud, der har plantet de ædle træer og klædt dem med deres blade og givet os blomsternes strålende og smukke skygge, og hvis bekvemme og yndige arbejde, vi ser i hele naturens rige, har ikke bestemt os til at være ulykkelige. Han har ikke bestemt, at vi ikke skal have smag for eller finde glæde i disse ting. Det er hans mening at vi skal være lykkelige for naturens trylleri, som han selv har skabt. Det er rigtigt, at vi skal vælge tid og sted for afslapning og adspredelse. Men mens vi er der, skal vi ikke bare rette opmærksomheden mod os selv og fjase dyrebar tid bort ved at tage del i fornøjelser, som vil stimulere ulyst til at have med hellige ting at gøre. Vi bør ikke deltage i morsomheder og vittigheder eller i meningsløs latter og tåbelig snak. Vi skal betragte naturens skønhed. Og hvad derefter? Falde ned og tilbede den? - Nej, sandelig nej. Men når I ser disse naturens gerninger, lad så jeres sind blive løftet højere op til Gud. Lad det ophøje universets Skaber og tilbed Skaberen, som har skabt alle disse yndige ting til jeres bedste, til jeres glæde.    
Mange mænd og kvinder der glæder sig over smukke malerier. Men hvor får kunstneren sine ideer fra, som han sætter på sit lærred? - Fra naturens vidunderlige sceneri. Mennesker er parate til at tilbede det talent, der kan frembringe en smuk tegning. Men hvorfra får de, der helliger deres liv til den slags arbejde, deres motiver? - Fra naturen, kun fra naturen. Og alligevel vil disse mennesker indvie alle deres sjæls kræfter til dette, og lægge al deres kærlighed i deres smag for denne retning. Men kunst kan aldrig opnå den fuldkommenhed, der kan ses i naturen. Mange unddrager deres sind fra naturens skønhed og herlighed, som vor Skaber har beredt for dem, for at de skulle nyde den, og i stedet hengiver de alle deres væsens kræfter til at gøre kunsten perfekt. Alligevel er kunstværket kun ufuldkomne kopier af naturen. Skaberen af alle disse smukke ting glemmes. Mange vil falde i henrykkelse over et billede af en solnedgang. Men på samme tid kunne de få det privilegium at se en virkelig og herlig solnedgang næsten hver aften på året. De kan se de smukke farver, med hvilke naturens Mester og usynlige kunstner med guddommelig dygtighed har malet herlige scener på skiftende lærreder. Men ligeglade vender de sig fra det af Himmelen frembragte billede til kunstens malerier, tegnet af ufuldkomne fingre, og de falder næsten ned og tilbeder det. Hvad fornuft er der i alt dette?     
Det er fordi fjenden næsten hele tiden prøver at drage sindet bort fra Gud. Men når du fremholder Gud og Jesu Kristi religion, vil de så modtage den? - Nej, de kan ikke acceptere Kristus. Vil de gøre de opofrelser, de vil blive nødt til for at modtage ham? - Nej, slet ikke. Men hvad bliver der krævet? - Simpelthen bare deres hjerters helligste og reneste kærlighed til Ham som forlod Faderens herlighed og kom ned for at dø for en race af oprørene. Han forlod sine rigdomme, sin majestæt, og hans høje herredømme, og tog vor natur på sig, for at kunne skabe en udvej - for at gøre hvad? - for at ydmyge jer? - eller for at forringe jer? - nej, sandelig nej! For at skabe en vej for jer ud af håbløs elendighed og ophøje jer til sin egen højre hånd i sit rige til sidst. Derfor blev det store, umådelige offer bragt. Og hvem kan lodde dybden af dette offer? Hvem kan værdsætte det? Ingen andre end de, der forstår guddommens mysterium, som har gjort dem bekendte med kræfterne i den kommende verden, de som har drukket af det frelsens bæger, som er blevet holdt frem for os. Herren tilbyder os dette frelsens bæger, medens han med sine læber, i vores sted, tømmer det bitre bæger som vores synder har skabt og som var tiltænkt os at drikke. Dog taler vi som om Gud, som har givet så stort et offer og som så åbenbart har vis sin kærlighed til os, vil berøve os alt hvad der er vær at eje!    
Men hvad godt vil han tage fra os? Han vil fratage os det at give efter for vort kødelige hjertes naturlige lidenskaber. Vi kan ikke bliver vrede når vi selv ønsker og samtidig bevarer vores gode samvittighed og Guds billigelse. Men er vi villig til at give afkald på det! Vil vores nydelse af fordærvet lidenskab gøre os lykkeligere! Det er fordi det ikke vil, at der i denne sammenhæng er lagt begrænsninger på os. Det vil ikke bidrage til vores glæde at blive vrede og dyrke et fordærvet sind. Det er ikke til vores lykke at følge vort naturlige hjertes tilbøjeligheder. Vil vi blive bedre af at følge dem? Nej. De vil kaste en skygge i vores hjem og formørke vores lykke, hvis vi hengiver os til at nyde dem. At give efter for dine naturlige lyster, vil kun skade dit legeme og nedbryde din sjæl. Derfor vil Gud, at du skal begrænse dine lyster, have kontrol over dit begær og betvinge hele legemet. Og han har lovet at give dig styrke hvis du vil engagerer dig i arbejdet.    
Adam og Eva's synd var skyld i en frygtelig adskillelse imellem Gud og mennesker. Og her træder Kristus ind imellem det faldne menneske og Gud og siger til mennesket, du kan stadig komme til Faderen, der er udtænkt en plan, hvorved Gud kan genforenes med mennesker og de med ham, og gennem en mægler kan du nærme dig Gud. Og her står han for at mægler for dig. Han som er den store ypperstepræst er din forsvarer og det er op til dig at komme og fremlægge din sag for Faderen gennem Jesus Kristus. Således kan du få adgang til Gud og hvis du synder er din sag ikke håbløs. "Og hvis noget menneske synder, har det en talsmand has Faderen, Jesus Kristus den retfærdige."    
Jeg takker Gud fordi vi har en frelser. Den eneste måde hvorpå mænd og kvinder kan opnå forherligelse er ved Jesus Kristus. Der er ingen der skal tro det er en stor personlig ydmygelse at tage imod Jesus Kristus, og når vi tager det skridt er det, det første skridt imod ægte forherligelse, vi tager fast i det gyldne tov der binder det begrænsede menneske med den uendelige Gud og det løfter os op, så vi bliver tilpasset til samværet med de rene og hellige engle i hans rige.    
Vær ikke modløse eller tunge om hjertet. Selv om du bliver fristet, selv om du er omringet af den snedige fjende, for når du har Guds frygt for øje vil engle, med større kraft end ondskabens magter, blive sent for at hjælpe dig. Jesus lever. Han døde for at give falden mennesker en udvej og han lever i dag for at kunne gå i forbøn for os, så vi til sidst kan stå ved hans højre hånd. Stol på Gud. Verden følger den brede vej og medens du følger den snævre vej, får du magt og kraft til at kæmpe mod fjendens modstand, glem ikke at der vil blive sørget for dig. Det er blevet pålagt en som er mægtig at hjælpe os og gennem han vil vi sejre.    
Kom ud fra dem og skil jer ud fra dem, siger Gud og jeg vil tage imod jer, og I skal være den Almægtiges sønner og døtre. Hvilket løfte er det ikke? Det er et kald til jer, om at blive medlemmer af den kongelige familie, medlemmer af det himmelske kongerige. Hvis et menneske bliver hædret af, eller forbundet med nogen af denne jords kongelige, hvordan løber nyheden så ikke straks i dagspressen og vækker misundelse hos dem, der ikke er så heldige? Men her er en, der er konge over alle andre, universets monark, ophavsmanden til alt godt. Og han siger til os: Jeg vil gøre jer til sønner og døtre. Jeg vil forene mig med jer. I skal blive medlemmer af den kongelige familie, og blive børn af den kongelige familie.    
Paulus siger, "elskede brødre, når vi nu har disse løfter, lad os da rense os fra vor kødelige og åndelige urenheder, få at opnå fuldkommen hellighed for Herren." Hvorfor skulle vi så ikke gøre det, når vi har det løft, det privilegium at kunne kalde os børn af Herrernes Herre, det privilegium at kalde Gud vores far! Er det ikke nok? Vil du kalde det at fratage dig alt hvad der er værd at eje? Er det at give afkald på alt hvad der er værd at besidde? Lad mig blive forenet med Gud og hans hellige engle, for det er mit største mål. Du vil måske besidde alle verdens herligheder, men for mig er det nødvendigt at besidde Jesus. Jeg må have rettighed til den udødelige arv, det evige liv. Lad mig nyde Guds riges skønhed. Lad mig frydes over de malerier som han har farvet med sine egne fingre. Jeg vil nyde dem. Du vil nyde dem. Men vi må ikke tilbede dem. Men gennem dem vil vi blive ledet til Ham og derigennem se hans herlighed som har skabt alle disse ting for at glæde os.    
Jeg vil igen sige, "vær ved godt mod." Stol på Herren. Lad ikke fjenden tage løfterne fra jer. Hvis I har skilt jer ud fra verden, har Gud lovet at han vil være jeres far og I skal være hans sønner og døtre. Er det ikke nok? Hvilken større tilskyndelse kunne der være givet? Er det noget stort at være en sommerfugl, uden mening og mål med livet? Oh! lad mig stå på den evige sandheds talerstol. Giv mig udødelige værdier. Lad mig gribe den gyldne kæde, der fra himmelen sænkes ned på jorden og lad den løfte mig op til Gud og hans herlighed. Dette er min ambition. Dette er mit mål. Hvis andre har det mål at være velklædte med sløjfer og bånd eller andre flotte ting, hvis de kan glædes over ydre pragt og derved tilfredsstille deres sjæl, så lad dem nyde det. Lad mig have den indre pryd. Lad mig være klædt i den ydmyge og stille sjæl, som for Gud er af stor værdi. Og jeg vil anbefale det til dig, unge kvinder og unge mænd, for det er mere værd at være nær Han end at besidde det fineste guld. Det er dette der gør en mand mere værdifuldt end fint guld, endda det fineste guld. Sådan er det også med jer, mine søstre, og med jer, I unge, det vil i himlens øjne gøre jer være mere værd en fint guld, ja end det fineste guld. Jeg anbefaler Jesus, min velsignede frelser, til jer. Jeg tilbeder ham. Jeg gør han større. Oh! havde jeg dog en udødelig tunge så jeg kunne prise ham som jeg ønsker, at jeg kunne stå foran et forsamlet univers og prise hans mageløse væsen. Og hvor ville jeg tilbede og helliggøre ham, det er mit ønske at I vil helliggøre ham med mig.    
Pris Herren, selv når du falder. Pris ham i fristelser. "Glæd dig altid i Herren," siger apostlen, "igen siger jeg, glæd dig." Vil det bringe mørke og tungsind til din familie? Nej, det vil være som en solstråle. Det vil være som at samle stråler af evigt lys der kommer fra herlighedens trone og sprede dem omkring dig. Lad mig tilskynde dig til at deltage i det arbejde at sprede lyset omkring dig, ikke kun for dig selv, men også for dem du kommer i berøring med. Måtte det være dit mål at påvirke menneskerne omkring dig positivt, at løfte dem op, at lede dem mod himlen og dens herlighed og få dem til at søge, over alle jordiske ting, efter de evige ting, den udødelige arv og den rigdom der er uforgængelig.  

19 07 1870 Review and Herald Lejrmøder    
Lejermøderne i Iowa og Illinois har haft min største interesse. Som vi siger dem der er kommet, nogle ganske langt væk fra, har brugt meget og mange penge på det, spørger jeg om alle vender tilbage til deres hjem, med det samme som de kom med. Formålet med disse møder, er at bruge nogle dage, borte fra forretninger og byrder, udelukkende på at søge Herren. Tiden bør være optaget af selvransagelse, nøje hjerteransagelse, og brødebetynget bekendelse af synder, og forny vort løfte til den Allerhøjeste Gud. Hvis nogen kommer til disse møder for mindre formål, håber vi at mødernes karakter er sådan at alle folks tanker samles om mødernes gode emner.    
I Marion var Herren faktisk os nådige, og gav os styrke til at tale de ord han gav os, med klarhed til folk. Der var ikke nogen meningsforskelle ved mødet. Folk kom til arbejdet og de arbejdede. Konferensmøderne var præget af åndelige vidnesbyrd, det ene fulgte hurtigt efter det andet. Den hurtighed der var markant for disse møder gav os trøst og styrke. Vi er mere bedrøvede over at se flere syge på lejrpladsen, som var meget ubehagelig for den syge, og belastende for dem der har omsorg for dem. Nogle led under det ekstra arbejde der var ved forberedelsen af mødet. Det var fordums frie folk, og ønskede noget gjort med karrighed. Nogle tilberedte meget; og var godt udmattede da de kom til mødet, og ligeså snart de blev lettet fra arbejdspresset, fik den udmattede naturlige krop til at tro at de var blevet misbrugt. Nogle af disse personer har aldrig før deltaget i lejrmødet, og blev informeret om hvilke forberedelser de blev pålagt at gøre. De mistede nogle dyrebare møder, de villige deltage i.    
Nu gjorde disse en fejltagelse ved at forberede sig så meget. Intet skulle koges, eller tages med til lejrmødet, medmindre det var de mest sunde varer, kogt på en meget enkel måde, fri for al krydderi og fedt. Megen kogeri er unødvendig. Pier vil ikke holde i varmt vejr. Kager gør det bedre, men er aldrig det sundeste mad for maven, og er ikke ordentlig mad ved lejrmøder. Dem som øver sig hver dag, kan bedre tage sig af maden, også hvis det ikke er den bedste kvalitet for helbredet. Dem som kommer for at deltage i møder, især for at dyrke Gud, og vokse åndeligt, bør ikke give efter for appetitten, og kan ikke gøre det med  sikkerhed. Pier og kager er ikke ordentlig mad at spise for dem der spiser og holde sig sund under lejrmødet.    
Jeg er godt overbevist om at ingen behøver at gøre sig syg på grund af at forberede lejrmødet, hvis de overholder sundhedslovene med deres madlavning. Hvis de ikke laver kager eller pier, men koger enkle grahamsbrød, og beror sig på frugt, saftfuldt eller tørret, behøver de ikke at blive syge når de forbereder mødet, og de behøver ikke at være syge under mødet, af at spise usund mad og bliver udmattet under deres forberedelse af mødet. Ingen behøver at under hele mødet, uden varm mad. Der er altid madhuse på stedet, hvor man kan få dette.    
Da vi begyndte lejrmødet i Nora, Ill., følte jeg det var min pligt at komme med nogle bemærkninger med hensyn til deres spisevaner. Jeg fortalte om nogles uheldige erfaring i Marion, og fortalte dem at jeg tilskrev det de unødige forbereder til mødet, og spiste også det unødigt tilberedte under mødet. Nogle tog ost med til mødet og spiste det; selv om det var ny ost var den for stærk til maven, og burde aldrig introduceres for den. Kager blev bragt ind i teltet. Jeg spiste et lille stykke, og min mave nægtede at beholde den; den blev krydret med kanel. Hvis min mave ikke ville tage imod den som mad, men gjorde oprør imod den, hvilken tilstand må disse være i, som fik denne mad hver dag. Jeg sagde noget til vore brødre og søstre som dette: De må ikke være syge ved denne lejr. Hvis de klædte sig selv ordentligt til den kolde morgen, og om natten, og var gode til at variere deres klæder efter det omskiftende vejr, for at bevare en god cirkulation, og bør nøje overholde regelmæssig søvn, og spise enkel mad, og ikke spise mellem måltiderne, så bliver de ikke syge. De kan have det godt under møderne, og være i stand til at påskønne det, med klare sind, sandheden, og må vende hjem igen, fornyede i krop og ånd. Jeg sagde at hvis dem som har arbejdet hårdt fra dag til dag nu skulle ophøre med arbejdet, og alligevel spise deres gennemsnitlige mængde mad, vil deres maver blive overbebyrdede. Det var hjernekraft vi ønskede skulle være særlig kraftig ved dette møde og i den sundeste tilstand til at høre sandheden og påskønne den, og tilbageholde den, og praktisere den efter at være tilbage fra mødet. Hvis maven var blevet overbebyrdet af for meget mad, endog enkel mad, vil hjernekraften kaldes ned til fordøjelsesorganerne. Der erfares en sløvende fornemmelse på hjernen. Det er umuligt at holde øjnene åbne. De sandheder som bør høres, forstås og praktiseres af dem, mister de alt ved ildebefindende, eller fordi hjernen er næsten lammet på grund af den mængde mad der kommer ned i maven.    
Jeg anbefalede dem at tage noget varmt på maven hver morgen, til sidst. De kunne gøre dette uden meget arbejde, kunne de fremstille meget grahamsbrød. Hvis grahamsmelet er for groft, bør de sigte det. De kan komme noget mælk i medens vællingen er varm, som det passer dem, det vil være den mest velsmagende og sundeste ret på lejrgrunden, og hvis jeres brød er tørt kan I smuldre det i vællingen, og så kan I nyde det. Jeg kan ikke lide kold mad af den grund at livskraften trækkes ned fra systemet indtil maden har samme temperatur som maven, før fordøjelsen kan begynde. En anden meget simpel, men sund ret er bønner kogt og bagt, en del af dem kan spædes op med vand, tilføje mere fløde og lave en suppe, brødet kan bruges ligesom i grahamsmel. Tørret korn kan ikke tilberedes så godt, skal trække natten over, kog det op om morgnen, tilføj mælk, så det optages let, og du har en varm, sund spise, fri for krydderi og fløde.    
Jeg er glad for at se den fremgang som mange har gjort i helsereformen, alligevel ked af at så mange er bagud. Jeg anførte at hvis nogen  bliver syg på lejren vil jeg forhøre mig om sygdomsforløbet, og notere dette, for jeg var ikke villig til at vort møde skulle lide dårligt ry ved at folk bliver syge af det. Disse møder kan være til velsignelse for kropslig sundhed såvel som øge sjælens sundhed, hvis disse vigtige samlinger skal ske på en ordentlig måde. Det glæder mig at sige at ingen blev syg, hvad jeg ved af, så at de måtte undvære disse møder.    
Mødet i Marion var godt, der blev sjæle overbeviste og omvendt til sandheden. Vi følte os forvissede om at Jesus i virkeligheden kom med til festen, og gjorde folks hjerter glade.    
I Nora manglede der tilsyneladende enighed hos nogle der kom til mødet. De havde en kværulantisk og jaloux ånd, som gjorde os bedrøvede om hjertet, og nogle gange var vi bange for at mange ville forlade dette møde med deres ubodfærdige hjerter bundet i mørke og vantro, underlagt Guds nåde. Men eftersom møderne skred frem kom der vidnesbyrd ud af dem, som har byrde for mødet efter hvad situationen krævede. Og efterhånden som de ud pegede og højtidelige sandheder fra Guds ord blev klare for alle deres forståelse, der ønskede at lære noget, lod der til at ske en afgjort forandring hos mange for det bedre. Brødrene kom til bekendelse for hinanden, og disse brødebetyngede indrømmelser af deres fejl blev hurtigt besvaret. Bønne- og konferensmøderne blev ført af br. Littlejohn. Han arbejdede med uformindsket styrke ved alle disse sociale møder, kom med passende bemærkninger efter hvad anledningen krævede. Vi tænker at den undervisning vor bror gav så trofast på så mange punkter, ikke vil blive glemt. Der blev på en særlig måde udført et arbejde for menigheden i Monroe. Hjerterne var fremmedgjorte, falske rygter i omløb til skade for brødrene, mange blev fundet skyldige i at føre skam til sin næstes dør, og nogle havde frivillig påtaget sig skammen for deres næste som var blevet efterladt ved deres næstes dør, og for deres del bar skammen for andre. Derved blev Gud vanæret, og hans dyrebare sag til skamme. Men der var påbegyndt et godt arbejde i menigheden. Hvis dette var begyndt fra mødernes begyndelse, kunne nogle, som kom uvelsignede af deres fejl hjem, være så ydmyget i deres hjerter for Gud og komme brødebetynget og sønderbrudte tilbage, at de kunne komme glade hjem, over at sandheden i virkeligheden havde gjort dem frie. Vi er kede af at nogen er kommet hjem uden at påskønne Guds kærlighed.    
Vi er overbevist om at et stort antal af vore brødre og søstre var til stede ved det møde, blev hjulpet meget, og kom hjem igen med et ædlere standpunkt over for Gud, og arbejdet i det hele taget fra et højere standpunkt end de nogen sinde havde gjort før. Mange frembar det vidnesbyrd at de aldrig havde set sandhedens kræfter og styrke før, og nødvendigheden at udvikle kristen karakter, som de gjorde under disse møder. Vore alvorligste bønner til Gud er at de må gå frem i nåde og i sandhedskundskab, indtil de helt når mænds og kvinders fulde mål i Jesus Kristus. På opfordring fra menigheden i Monroe forenede vi os i bøn sammen med dem, at Guds sammenknyttende ånd måtte binde disse troendes hjerter i de tætteste bånd i enhed og kristen fællesskab.<br>Ellen G. White.  

2 08 1870 Review and Herald Lejrmøder    
Sidste aften nød vi at Herren gav mig usædvanlig frihed til at tale til folk, her på Nora lejrgrunden. Tale om at det er nødvendigt at have Jesus med sig, når de vender hjem igen. Jeg talte om det er vigtigt at komme til sådanne møder med henblik for at udvirke deres egen frelse, og at andre. De bør have til formål at søge alvorligt efter et dybere nådesarbejde, og en grundigere sandhedskundskab, så I "altid være rede til forsvar over for enhver, der kræver jer til regnskab for det håb, I har, men I skal gøre det med sagtmodighed og gudsfrygt", "en god samvittighed, for at de, der håner jeres gode livsførelse i Kristus". "Et godt menneske tager gode ting frem af sit gode forråd, og et ondt menneske tager onde ting frem af sit onde forråd.    
Der kan ikke påvirkes mere modsatrettet lejrmødet, eller nogen anden religiøs samling, end megen hjemsøgelse og hensynsløs samtale. Mænd og kvinder har ofte været samlet i grupper, og går i samtale om almindelige emner; som ikke relaterer sig til mødet. Nogle har taget deres gårde med sig, og andre deres huse, lagt planer for bygning. Nogle analyserer andres karakter, og har ikke tid eller temperament til at ransage deres egne hjerter, og opdage deres fejl, og udvikle hellighed i gudsfrygt. Hvis alle som bekender at være Kristi efterfølgere vil udnytte tiden uden for møderne til at tale om sandheden, og dvæle ved den kristnes håb, og bede i alvorlig bøn til Gud, efter hans velsignelse, ville der kunne udrettes lagt større arbejde, end vi har set før. Ikke-troende, som uretsmæssigt anklager dem der tror sandheden, vil blive overbeviste, på grund" af deres gode omvendelse i Kristus." Ordene og handlingerne er de frugter som vi bærer; "Derfor på deres frugter skal I kende dem.    
Gud gav anvisninger til israelitterne til forsamlingen foran sig på det sted han valgte, og overholde særlige dage, på bestemte perioder, hvor der ikke skulle gøre noget unødigt arbejde; men tiden skulle helliges til at tænke over de Guds velsignelser de har fået. Ved disse særlige anledninger, skulle de bringe gaver, frivillige ofre, og takofre til Herren,  eftersom Herren har velsignet dem.  De blev anvist at fryde sig - den mandlige og kvindelige tjener, den fremmede, den faderløse og enken - som Gud ved sin egen forunderlige kraft har bragt ud af hård trældom, til at nyde friheden. Og de blev befalet ikke at vise sig tomhændede for Herren. De skulle bringe tegn på deres taknemmelighed til Gud for hans stadige barmhjertigheder og velsignelser på dem. Disse ofre var forskellige, efter hvordan de blev påskønnet som giverne gav de velsignelser de var priviligeret at nyde. Således blev folks karakter tydeligt udviklet. Dem som værdsatte de velsignelser højt, som Gud havde givet dem, kom med ofre efter deres påskønnelse for hans velsignelser. Dem hvis moralske kræfter var bedøvet og lammet af selviskhed og afguderisk kærlighed for det de foretrak, frem for inderlig kærlighed til deres gavmilde Velgører, bragte små ofre. Således blev deres hjerter afsløret. Udover disse særlige festdage i glæde og fryd, blev den årlige påske fejret af det jødiske folk. Herren gjorde indgik en pagt om de ville være trofaste og overholde hans forlangender, om han ville velsigne med deres indtægt, og alle deres hænders gerninger.    
Gud forlanger intet mindre af sit folk i disse sidste dage, i brændofre og takofre, end han gjorde for hele det jødiske folk. Dem som Gud velsignede med gode kår, også enken og den faderløse, burde ikke have sine velsignelser ude af tankerne. Især dem Gud har givet fremgang, burde give Gud de ting som er Guds. De burde vise sig for ham, med en selvopofrelsens ånd, og bringe deres ofre i overensstemmelse med de velsignelser Gud har til dem. Men mange af dem som Gud gav fremgang udviser kun ringe taknemmelighed for ham. Hvis hans velsignelser hvilede på dem, han øger deres ejendomme, gør de denne gavmildhed til bånd der binder dem til hengivenhed for deres ejendomme, og de lader verdslige forretninger optage deres kærlighed, og hele deres væsen, og forsømme helligelsen og religiøse privilegier. De kan ikke klare at aflægge deres forretninger, og komme mere frem for Gud, end en gang om året. De vender Guds velsignelser til en forbandelse. De tjener deres egne timelige interesser, på bekostning af Guds forlangender.    
Tusindvis mennesker, forbliver der hjemme, år efter år, optaget af verdslige byrder og interesser, og føler at de ikke kan tillade sig at gøre det lille offer at deltage i de årlige samlinger for at tilbede Gud. Han har velsignet dem med kurv og lade, og omgivet dem med sine gaver på højre og venstre hånd, alligevel tilbageholdte de små ofre fra Gud, som han forlangte af dem. De elsker at tjene sig selv. Deres sjæle vil være som lumpne ørken uden himlens dug og regn. Herren bragt dem sin nådes dyrebare velsignelse. Han har udfriet dem fra syndens slaveri, og vildfarelsens trældom, og har åbnet deres formørkede forståelse for den nærværende sandheds herlige lys. Og skal disse beviser på Guds kærlighed og barmhjertighed ikke fremkalde taknemmelighed til gengæld? Vil dem som bekender at tro at alle tings ende er nær være blinde for deres egen åndelige interesse, og leve for denne verden, og dette liv alene? Forventer de at deres evige interesser vil sørge for sig selv? Du vil ikke få åndelig styrke uden anstrengelse fra din side.    
Mange som bekender at vente på Herrens tilsynekomst er ivrige, bebyrdede og søger vinding til denne verden. De er blinde for deres egne evige interesser de arbejder for det som ikke helliger. De bruger deres penge på det som ikke er brød. De bestræber sig på at ikke tilfredsstille sig selv med rigdomme de ikke samler sig på jorden, som kan gå tabt. Og de forsømmer forberedelsen til evigheden, som burde være det første og eneste virkelige arbejde i deres liv.    
Lad os alle som overhovedet kan, deltage i disse årsmøder. Alle bør føle at Gud forlanger dette af dem. Hvis de ikke selv har gavn af de privilegier som Gud har givet dem, for at de kan blive stærke i ham, og i nådens kraft, vil de blive svagere og svagere, og får er mindre og mindre ønske for at hellige sig Gud. Kom brødre og søstre, til disse hellige sammenkaldelsesmøder, for at finde Jesus. Han vil komme til festen. Han vil være tilstede, og gøre det for dig som du behøver må blive gjort. Jeres gårde bør ikke betragtes af højere værdi end sjælens højere interesser. Om alle de rigdomme I har er nok så værdifulde, vil det ikke være nok til at købe fred og håb, som vil være en uendelig lille fremgang, hvis det koster dig alt du har, og et livslangt slid og lidelser. For at få en stærk og klar fornemmelse af evige ting, og et hjerte i villig lydighed at overgive alt til Kristus, er velsignelser af større værdi end alle denne verdens rigdomme, fornøjelser og herlighed.    
Disse lejrmøder er af betydning. De koster noget. Guds tjenere udmatter deres liv for at hjælpe folk, medens mange af dem ser ud som om de ikke mangler hjælp. Af frygt for at miste lidt af denne verdens profit, lader nogen, nogle af disse dyrebare privilegier komme og gå, som om de kun havde lille betydning. Lad alle som bekender at tro sandheden, respektere ethvert privilegium som Gud giver dem for at få et klarere syn på hans sandhed, og hans krav, og nødvendigheden at forberede sig for hans komme. En rolig, glad og lydig tillid til Gud, er hvad han forlanger.    
I behøver ikke at bebyrde jer selv med travl uro og unødige bekymringer. Arbejd for dagen, gør trofast det arbejde Gud i sit forsyn har tiltænkt dig, og han vil have omsorg for dig. Jesus vil uddybe og udvide dine velsignelser. Du må anstrenge dig hvis du vil have frelsen til sidst. Kom til disse møder forberedt på arbejde. Efterlad dine bekymringer der hjemme, og kom for at finde Jesus, og han vil blive fundet af dig. Kom med ofre idet Gud har velsignet dig. Vis din taknemmelighed til din Skaber, giveren til alle dine gode gaver, ved et frivilligt offer. Lad ingen som kan, komme tomhændet. "Bring hele jeres tiende til forrådskammeret, så der kan være føde i mit hus.    
Sæt mig på en prøve, om ikke jeg åbner himlens vinduer for jer og udøser velsignelse uden mål over jer."<br> Ellen G. White.  

11 04 1871 Review and Herald Pligt over for børn    
Jeg er blevet vist at forældre i det hele taget ikke har taget den rette kurs over for deres børn. De er ikke så betvunget som de burde være. De overlades til at føje sig i stolthed, og følge deres egne indskydelser. Der blev vist hensyn til ældres og forældres autoritet, og børn var underlagt deres forældre. De frygtede dem og havde ærbødighed for dem; men i disse sidste dages orden er det modsat. Nogle forældre er underlagt deres børn. De er bange for deres børn, og giver efter for dem. De er bange for at krydse deres børns vilje. Men lige så længe som børn er under deres forældres tag, afhængige af dem, bør de være underlagt dem. Forældre bør handle beslutsomt, forlange at deres syn for det rette bliver fulgt.     
Eli kunne have sat grænser for hans onde sønner, men han var bange for at de blev utilfredse. Han lod dem fortsætte i deres oprør, indtil de blev en forbandelse for Israel. Forældre blev pålagt at begrænse deres børn. Børns frelse er rigtig meget afhængig af den kurs deres forældre lægger. I deres forfejlede kærlighed og ømhed for deres børn, føjer de dem til deres skade, giver næring til deres stolthed, giver dem rafineret tøj som gør dem forfængelige, og leder dem til at tro at klæder gør dem til damer og adelsmænd. Men et kort bekendtskab overbeviser dem de omgås, at et ydre udseende ikke er tilstrækkeligt til at skjule et deformt hjerte, tomt for kristne nådegaver, men fyldt med egenkærlighed, hovmod og ukontrolleret lidenskab. Dem som elsker sagtmodighed, ydmyghed og dydighed bør undgå et sådant selskab, også hvis det er sabbatsholdernes børn. Deres selskab er gift; deres indflydelse fører til død. Forældre indser ikke den destruerende indflydelse af de frø der er udsået. Det vil spire op, og bære frugt som vil få forældre til at foragte forældres myndighed.    
Børn, også ældre børn, er pålagt at respektere og sørge for deres for deres komfort. De bør lytte til gudfrygtige forældres råd, og ikke føle at de er vokset fra deres forpligtelser over for dem, fordi de er blevet lidt ældre. Der er et bud med løfte til dem som ærer deres fader og deres moder.    
Børn i disse sidste dage så stemt for deres ulydighed og respektløshed at Gud har lagt særlig mærke til det, og det er et tegn på at enden er nær. Det viser Satans magt over sindene, og den  næsten fuldstændige kontrol han har over de unges sind. Hos mange respekteres alderen ikke længere. Det betragtes som for gammeldags at respektere de ældre, for det dateres tilbage til Abrahams dage. Gud siger: "Jeg kender ham, at han vil befale over hans børn og hans hus efter ham." I gamle dage fik børn ikke lov at gifte sig uden deres forældres samtykke. Forældre vælger for deres børn. Det betragtes som en forbrydelse hvis børnene indgår ægteskab på deres eget ansvar. Sagen blev først fremlagt forældrene og de skulle tænke om den person der kom i tæt kontakt med dem var værdig, og om parterne kunne forsørge en familie. Det blev betragtet af største betydning at de, som sande Guds tilbedere, ikke kunne gifte sig med afgudsdyrkende folk, så de ikke leder deres familier bort fra Gud.    
Også efter at deres børn var blevet gift, hvilede den højeste forpligtigelse over dem. Deres dømmekraft blev ikke anset for tilstrækkelig uden deres forældres råd; og de blev pålagt at respektere og adlyde deres ønsker, medmindre de konflikter med deres pligt mod Gud.    
Jeg blev atter vist hen til børnenes tilstand i disse sidste dage. Børn bliver ikke styret. Forældre bør begynde deres første lektie med disciplin, når deres babyer er i deres arme. Lær dem at give deres vilje efter for jeres. Dette kan gøres ved at føre en rolig hånd, og vedholde fasthed. Forældre bør have fuldstændig kontrol over deres eget humør, og med mildhed og dog fasthed, bøje barnets vilje indtil det ikke forventer andet end at give efter for deres ønsker.    
Forældre begynder ikke i tide. Det første tegn på temperament undertrykkes ikke, og børnene bliver hovne, og vokser efterhånden som de vokser op, og bliver stærkere. Nogle børn tror efterhånden som de bliver ældre, at opførslen skel være på deres egen måde, og at deres forældre må underlægge sig deres ønsker. De forventer at deres forældre venter på dem. De er utålmodige at tøjle, og er de gamle nok til at være deres forældre til hjælp, bærer de ikke de byrder de skal. De er blevet lettet for ansvar, og vokser værdiløse op i deres hjem og værdiløse der ude. De har ingen udholdenhedskraft. Forældrene har båret byrden, og ladet dem vokse op i lediggang, uden sans for orden, flid og sparsommelighed. De har ikke lært selvfornægtelsens levevane, men blevet forkælet og føjet, deres appetit blev tilfredsstillet, og de vokser op med svækket helbred. Deres manerer og optræden er ubehagelig. De er selv ulykkelige, og gør dem omkring dem ulykkelige. Og når børnene stadig kun er børn, og de behøver at blive opdraget, får de lov at gå ud i virksomheden, blande sig i unges selskab, og den ene har en mere fordærvende indflydelse over den anden.    
Guds forbandelse vil visselig hvile over utrofaste forældre. De er ikke kun plantede torne som vil såre dem her, men de må imødekomme deres egen upålidelighed når dommen skal sættes. Mange børn sætte sig op imod Dommen og fordømme deres forældre for at ikke betvinge dem, og pålægge dem deres udslettelse. Forældrenes falske sympati og blinde kærlighed får dem til at undskylde deres børns fejl, og lader dem gå uden at blive rettet, og som følge deraf går deres børn tabt, og deres sjæles blod vil være på upålidelige forældre.    
Børn som således opdrages udisciplineret, skønt de bekender at være Kristi efterfølgere, har alt at lære. Hele deres religiøse erfaring påvirkes af deres opdragelse i barndommen. Den samme egenvilje viser sig ofte; den samme mangel på selvfornægtelse; den samme utålmodighed kommer ved irettesættelse; den samme egenkærlighed og uvilje til at søge andres råd, eller påvirkes eller blive påvirket af andres dømmekraft; den samme lad hed, at undgå byrder, ikke bærer på ansvar, kan ses i deres forhold til menigheden. Det er muligt for disse at overvinde; men hvor hård er den kamp! Hvor streng en konflikt! Hvor hårdt at gennemgå en grundig opdragelse, som er nødvendig for dem at nå den kristne karakters ophøjelse! Hvis de alligevel overvinder til sidst, vil de få lov at se før de forvandledes hvor nær de var kanten til den evige udslettelse, forårsaget manglende korrekt oplæring hos unge, og ved at lære underdanighed i barndommen.  

25 04 1871 Review and Herald Farlige tider    
Den ikke-troende verden får snart noget andet at tænke på, end deres klæder og sit udseende, og når deres tanker løsrives fra disse ting gennem nød og forvirring, har de intet andet an vende sig til. De er ikke håbets fanger, og derfor vender de sig ikke til fæstningen. De kommer til at tabe modet på grund af beklagelser og frygt. De har ikke gjort Gud til deres tilflugt, og han bliver da ikke deres trøst, men vil le af deres ulykke, og håne dem når rædslen kommer. De har foragtet og trampet på Guds ords sandheder. De har givet sig selv ekstravagante klæder, og har brugt deres liv på munterhed og løssluppenhed. De har sået for vinden og må høste hvirvelvind.    
Når tiden kommer til nationernes nød og forvirring, vil der findes mange som ikke har givet sig selv helt til verdens nedbrydende indflydelse og at tjene Satan, som vil ydmyge sig selv for Gud og vende sig til ham med hele sit hjerte og finde anerkendelse og forladelse.    
De personer iblandt sabbatsholderne som ikke ville gøre nogle ofre, men har overgivet sig til verdens indflydelse, bliver testede og prøvede. De sidste dages farer er over os, og en prøvelse som ikke har ventet på sig, ligger frem for de unge. De vil havne i en meget uhyggelig forvirring. Deres tros ægthed kommer på prøve. De bekender at vente på Menneskesønnens ankomst, en del af dem har endog været dårlige forbilleder for dem som ikke tror. De har ikke været villige til at opgive verden, uden at have forenet sig med dem, de har deltaget i udflugter og andre fornøjelser, og har bildt sig selv ind at de har deltaget i uskyldige fornøjelser. Jeg fik endda vist at det var netop sådanne fornøjelser som adskiller dem fra Gud, og gør dem til verdens børn. Gud kender ikke dem som søger velbehag og fornøjelser, som hans efterfølger. Han har ikke givet os et sådant eksempel. Kun de som er selvfornægtende, og som lever et ædrueligt, ydmygt og helligt liv er Jesu sande efterfølgere, og sådanne kan ikke deltage i og have fornøjelse med deres letsindige og tomme omgang, som elsker verden.     
Esajas kapitel 3 blev præsenteret for mig. Jeg fik denne profeti at se som gælder disse sidste dage, og der blev givet tilrettevisninger til de Zions døtre som blot tænkte på sit udseende og at vise sig frem. Læs vers 25: "Dine mænd skal falde for sværd, og dine mægtige i krigen." Jeg fik vist at denne tekst bliver opfyldt helt og holdent. Unge mænd og unge kvinder som bekender at være kristne, men endnu ikke har nogen kristen erfaring, og som ikke har båret nogle byrder, og ikke kendt til noget personligt ansvar, vil blive prøvede. De vil fornedres i støvet og længes efter en erfaring om guddommelige ting, som de ikke fik opnået.  

30 05 1871 Review and Herald Hvordan møder ledes    
Ud fra det lys jeg fik på spørgsmålet har jeg besluttet at Gud ikke forlanger det af os, idet vi samles til at tilbede ham, og gør disse stunder kedelige og langsomme, ved at skulle være bøjet i ganske lang tid, og lytte til flere lange bønner. Dem med dårligt helbred, kan ikke klare denne belastning uden at blive meget træt og udmattet. Kroppen bliver træt af at være bøjet så længe. Og det som er endnu være, tankerne sløves af fortsat udøve bøn så der ikke kommer nogen åndelig fornyelse, og mødet bliver til mere end et tab for dem. De er blevet mentalt og fysisk trætte, og de har ikke fået en åndelig styrke. Møder for konferencer og bøn bør ikke gøres kedelige. Alle burde, hvis det er muligt, være præcis til det bestemte tidspunkt; og hvis der er nogle nølende, som er en halv time eller femten minutter bagefter tiden, bør der ikke ventes. Hvis der er bare to tilstede kan de kræve løftet. Mødet bør åbnes på det fastlagte tidspunkt, om muligt, er der mange eller få til stede.    
Formalitet og kold stivhed bør lægges til side, og alle bør være hurtig til at gøre pligten. Under normale omstændigheder bør der ikke bedes i mere end ti minutters varighed. Om nogen føler en byrde for bøn, efter at der er ændret stilling, og har været en sangudøvelse, eller formaning har hjulpet på ensartetheden, så lad dem bede.    
Alle bør føle at det er en kristen pligt at bede kort. Fortæl Herren præcis hvad du mangler, uden at komme rundt om hele verden. Under den private bøn, har alle privilegiet at bede så længe som de ønsker, og være lige så tydelig som det behager. De kan bede for alle deres slægtninge og venner. Det lille kammer er stedet hvor alle deres private vanskeligheder, trængsler og fristelser fortælles. Et almindeligt til tilbedelse af Gud er ikke et sted til at åbne hjertets private ting. Hvad er formålet med at samles ? Er det at informere Gud? eller at instruere ham ved at fortælle ham alt vi ved i bønnen? Vi mødes for at virke opbyggeligt på hinanden i en gensidig udveksling af tanker og følelser, derved gøre hinanden bekendt med vor higen, vort håb og vinde styrke, og lys og mod fra hinanden. Ved vore alvorlige, hjertefølte bønner, sendt i tro, tager vi imod og livskraft fra vor styrkes kilde. Disse møder bør være de mest dyrebare stunder, og gøres interessant for alle som har smag for religiøse ting.    
Der er nogle som jeg er bange for ikke tager deres vanskeligheder med til Gud i private bønner, men gemmer dem til bede mødet, og så udbreder deres bøn for flere dage til disse møder. Dette kan kaldes en social konference og bedemøde-dræber. Deres kolde og frosne bønner og lange frafaldne vidnesbyrd kaster en skygge. De kaster intet lys. De beriger ingen. Alle er glade når de er igennem det, og det er næsten umuligt fravriste sig den kulde og det mørke som deres bønner og formaninger har bragt over møderne. Ud fra det lys som jeg har fået, bør vore møder være åndelige og sociale, og ikke for lange. Menneskers tilbageholdenhed, stolthed og angst, bør blive der hjemme. Små forskelle og fordomme bør ikke være med os til disse møder. Ligesom en forenet familie bør enkelthed, sagtmodighed, gensidig tillid og kærlighed eksistere i brødre og søstres hjerter, som mødes for at blive genopfrisket og fornyes ved at bringe deres lys sammen.    
I er verdens lys, siger den himmelske lærer. Alle har ikke den samme erfaring, og den samme måde at udøve deres religiøse liv. Men dem med forskellig religiøs erfaring samles, og med sindets og ydmyghedens enkelthed, taler om deres erfaring. Alle bør have og vil have en erfaring som er levende, som er ny og interessant, hvis de udviser en fremadrettet kristen handlemåde. En levende erfaring gør op med daglige trængsler, konflikter og fristelser og der vindes stærke anstrengelser, sejre og stor fred  og glæde gennem Jesus. Et enkelt forhold til sådanne erfaringer giver lys, styrke og kundskab som vil hjælpe andre i deres fremkomst i det guddommelige liv. Tilbedelsen af Gud bør både være interessant og lærerig for dem, som har kærlighed for guddommelige og himmelske ting.    
Da Jesus, den himmelske lærer var på jorden, iblandt menneskebørnene, holdt han ikke selv afstand fra dem, men for at hjælpe dem, kom han fra himlen til jorden hvor de var, så hans livs renhed og hellighed kan skinne på alles sti vej, og lyse vejen til himlen.    
Verdens Genløser søgt at gøre sine belærende lektier tydelige og enkle, så alle kan fatte dem. Almindeligvis valgte han den frie luft til sine prædikener. Der var ingen mure som han kunne indpakke skaren som fulgte ham. Men han havde særlig grunde til at vælge lunde og søsiden for at give sine undervisningslektioner, for at han kunne få et bydende syn på land skabet og sceneriet, og gøre brug af genstande og scenerier som dem i det ydmyge liv de var fortrolig med, til at illustrere de vigtige sandheder han gjorde kendt for dem. Guds værker i naturen, forbandt han med sine undervisningslektioner. Han gjorde brug af de fugle som sang deres sange uden bekymring, og dalens blomster som voksede i deres skønhed, og liljen der hvilede i sin renhed på søens skød, de knejsende træer der, opdyrkede lande, bølgende kornmarker, den golde jord,  træet der ikke bar frugt, de evige bakker, de skummende strømme, solnedgangen, rødmende og forgylde himle, der indprenter hans tilhører med guddommelig sandhed. Han forbandt værker fra Guds finger i himlene og jorden med de livets ord, som han ønskede at indprente i deres sind, som de skulle se på som Guds forunderlige værker i naturen, hans lektier ville være frisk i deres erindring.    
I alle sine anstrengelser forsøgte Kristus at gøre hans lære interessant. Han vidste at en prøvet, sulten skare ikke kunne få åndelig gavn, og han glemte ikke deres legemlige behov. Han udførte et mirakel for at bespise fem tusinde, som havde samlet sig for at lytte til livets ord det faldt fra hans læber. Jesus beagtede sine omgivelser, da han gav sin dyrebare sandhed til skaren. Sceneriet var sådan at øjnene blev tiltrukket, og vække beundring i skønhedselskernes bryster. Han kunne prise Guds visdom i hans skaberværker, og kunne binde sine hellige lektier til dem, ved at  rette deres tanker gennem naturen op til naturens Gud.    
Landskabet, træerne, fuglene, dalens blomster, bakkerne, søen, himlenes skønhed, blev forbundet til deres sind med hellige sandheder, som ville gøre dem helliget i deres hukommelse, idet de skal se på dem, efter Kristi himmelfart.    
Da Kristus underviste folket, brugte han ikke tid på bøn. Modsat farisæerne påtvang han dem ikke lange og kedsommelige ceremonier, og lange bønner. Han lærte sine disciple hvordan de skulle bede. "Når I beder, skal I ikke være som hyklerne; thi de holder af at stå og bede i synagoger og på gadehjørner for at blive set af mennesker; sandelig siger jeg eder: de har allerede fået deres løn udbetalt. Men du, når du beder, så gå ind i dit kammer og luk din dør og bed til din Fader, som ser i det skjulte, skal betale dig. Men når I beder, må I ikke lade munden løbe, som hedningene gør; thi de mener, de bliver bønhørt for deres mange ord."    
Kristus indprentede sine disciple med den tanke at deres bønner skal være korte udtryk, præcis hvad de ønskede, og ikke mere. Han angiver længden og indholdet af deres bønner, udtrykker deres ønsker for timelige og åndelige gaver, og taknemmelighed for samme.     
Denne mønster bøn, hvor letfattelig! Den dækker alles aktuelle behov. En eller to minutter er lang  nok tid til en almindelig bøn. Der kan være situationer hvor bøn, på en særlig måde, er forfattet af Guds Ånd, og hvor, og hvor anmodningen gøres i Ånden. Den længselsfulde sjæl sukker efter Gud. Ånden brydes ligesom Jakob gjorde, og vil ikke hvile uden særlige manifestationer fra Guds kraft. Det er sådan Gud vil have det.    
Men der sendes mange bønner på en tør og  prædikende måde. Disse beder til mennesker, ikke til Gud. Hvis de bad til Gud, og virkelig forstod hvad de gør, ville de være foruroliget over deres frækhed; for de bragte en prædiken til Herren i form af bøn, som om universets skaber behøver særlig information om generelle spørgsmål om de ting der sker i verden. Alle disse bønner er som rungende malm og klingende bjælde. De regnes ikke for noget i himlen. Guds engle er trætte af dem, ligesom dødelige mennesker, som er tvunget til at høre på dem.    
Jesus kunne man ofte høre i bøn. Han trak sig tilbage til de ensomme lunde, eller til bjergene, for at gøre sin anmodning kendt for sin Fader. Når dagens forretninger og bekymringer et til ende, og den trætte søgte hvile, helligede Jesus tid til bøn. Vi vil ikke miste modet for bøn; for der er for lidt bøn og overvågning herfor. Og der er stadig mindre bøn i ånden og også forståelse. Inderlig og effektiv bøn er altid på sin plads, og kan aldrig trætte. Sådanne bønner interesserer og fornyer alle som har kærlighed for det helligede liv.    
Den skjulte bøn forsømmes, og dette er grunden til at så mange giver så lange kedelige og modfaldne bønner, når de samles for at bede til Gud. De gennemgår en uges forsømte pligter i deres bønner, og de beder igen og igen, håber at dække over deres forsømmelse, og stilne deres fordømte samvittighed, som omgiver dem. De håber at bede for dem selv, i gudsfrygt. Men disse bønner resulterer ofte i at bringe andre menneskers tanker ned på deres eget lave niveau i åndeligt mørke. Hvis kristne vil tage Kristi lære om at våge og bede med sig hjem, vil de blive mere forstandig i deres Gudstilbedelse.<br><i>E. G. W.</i>  

30 05 1871 Review and Herald Hvordan skal vi holde sabbaten?    
Gud er barmhjertig. Hans krav er rimelige, i overensstemmelse med hans karakters godhed og godgørenhed. Formålet med sabbat var at hele menneskeheden skulle hjælpes. Mennesket blev ikke til for sabbattens skyld, for sabbatten blev gjort efter menneskets skabelse, at imødekomme dets behov. Gud hvilede, efter at han havde gjort verden på seks dage. Han helligede og velsignede den dag han hvilede fra al det værk han havde skabt og gjort. Han satte den særlige dag til side, for at mennesker kan hvile fra sit arbejde, og reflektere, så de kan se på jorden der nede, og himlene der oppe, at Gud har gjort disse på seks dage, og hvilede på den syvende; og at hans hjerte kan fyldes med kærlighed og ærbødighed for sin Skaber, idet han beskuer de håndgribelige beviser på hans uendelige visdom.    
For at kunne holde sabbatten hellig, er det ikke nødvendigt at lukker os selv inde bag mure, lukke os bort fra naturens skønne scenerier, og også berøve os selv himlens frie liv givende luft. Vi må under ingen omstændigheder lade byrder og forretningsanliggender splitte vore tanker på Herrens sabbat, som han har helliget. Vi bør ikke lade nogen af vore tanker på ting af verdslig karakter. Sindet kan ikke genopfriskes, oplives og ophøjes, ved at tilbringe næsten alle sabbatstimer inden for murerne, lytte til lange prædikener og kedelige formelle bønner. Herrens sabbat er blevet brugt forkert, hvis den fejres sådan. Formålet er ikke opfyldt, til det sabbaten er indført til. Sabbaten blev til for mennesket, at være til velsignelse for det, og drage mennesket fra verdsligt arbejde, og tænke over Guds godhed og herlighed. Det er nødvendigt at Guds folk samles for at tale om ham, og udveksle tanker og idéer om de sandheder der er i Guds ord, og bruge en del tid på passende bøn. Men disse stunder, også om sabbatten, bør ikke gøres kedsommelige ved deres længde og mangel på interesse. En del af dagen bør alle have en anledning til at være udendørs.    
Hvordan børnenes tanker få et bedre indtryk, og en mere korrekt kendskab til Gud end ved at tilbringe en del af deres tid udendørs, ikke på leg, men i selskab med deres forældre? Omgivet af naturens smukke sceneri, som deres sind er forbundet med Gud i naturen, ved at deres opmærksomhed drages mod tegnene på Guds kærlighed til menneskene i Hans skaberværker, vil deres unge sind blive tiltrukket og intresseret. i De vil ikke være i fare for at begå sig med Guds karakter med alt som er hårdt og strengt. Men idet vi ser de smukke ting han har skabt til menneskenes lykke, vil de ledes til at betragte ham som en øm hjertet og elskelig Fader. De vil se at hans forbud og pålæg ikke kun er gjort for at vise hans magt og myndighed, men at han har sine børns lykke for øje. Idet Guds karakter giver kærlighedens, godgørenhedens, skønhedens og tiltrækningens aspekt, drages de til at elske ham. Du kan lede deres tanker til de elskelige fugle der spreder musik med deres glade sange, det spirende græs, og de herlige farvestrålende blomster med deres fuldkomne duft i luften. Disse forkynder den himmelske Kunstners kærlighed og dygtighed, og fremviser Guds herlighed. Forældre, hvorfor ikke gøre brug af de dyrebare lektier som Gud har givet os i naturens bog for at give vore børn den rette tanke om hans karakter? Dem som ofrer enkeltheden frem for moden, og lukker sig selv ude af naturens skønheder, kan ikke være åndeligt sindede. De kan ikke forstå Guds dygtighed og magt, som åbenbaret i hans skaberværker, derfor  opildnes deres hjerter ikke og banker med ny kærlighed og interesse, og fyldes ikke med ære frygt og ærbødighed når de ser Gud i naturen.    
Alle som elsker Gud bør gøre hvad de kan for at gøre sabbatten til en fryd, hellig og ærværdig. De kan ikke gøre dette ved at søge deres eget behag i syndige, forbudte fornøjelser. De kan gøre meget for at ophøje sabbatten i deres familier, og gøre den til den mest interessante ugedag. Vi bør hellige vor tid og interesse til børn. Vi kan gå sammen med dem i den frie luft. En forandring vil få en god indflydelse på dem. Vi kan sidde sammen med dem i lundene, og i det klare solskin, og give deres rastløse sind føde, ved at tale om Guds gerninger, og indgyde dem med kærlighed og ærbødighed ved at drage deres opmærksomhed hen til de smukke ting i naturen. Sabbatten bør gøres så interessant for vore familier så den ugentlige tilbagevenden vil helligholdes med glæde. På ingen bedre måde kan forældre ophøje og ære sabbatten end at udtænke gode metoder til at undervise deres familier på, og gøre dem interesserede i åndelige ting, give dem et korrekt syn på Guds karakter, og hvad han forlanger af os, for at udvikle kristen karakter og opnå evigt liv. Forældre, gør sabbatten til en fryd, så jeres børn  kan se frem til den, og få en indbydelse i deres hjerter til den.<br><i>E. G. W.</i>  

30 05 1871 Review and Herald En tale til prædikanter.    
 "Ef. 3,6.7: "At hedningene er medarvinger, medindlemmede i legemet og meddelagtige i forjættelsen - og alt dette i Kristus Jesus ved evangeliet; og det er jeg blevet tjener for ved den Guds nåde, der blev mig skænket som gave ved hans mægtige indgriben."    
Derfor er jeg gjort til tjener: ikke blot for at bringe sandheden til folk, men for at føre den ud i jeres liv.     
Og at oplyse, hvorledes den frelsen er, der fra evighed har ligget gemt som en hemmelighed hos Gud. Vers 9. Det er ikke blot ord som ruller ud af tungen, det er ikke blot velformuleret i tale og i bøn, men det er at gøre Kristus kendt, at få Kristus i dig, og gøre ham bekendt for dem som hører.    
Ham forkynder vi, idet påminder ethvert menneske og lærer en hvert menneske med al visdom, ikke nyomvendte, ikke i uvidenhed, for at vi kan fremstille ethvert menneske som fuldkomne i Kristus. Det er også det, jeg arbejder og kæmper for med hans kraft, som virker mægtigt i mig. Kol. 1, 28. 29. Det er Guds værk, nåden fra Gud, som skal erkendes og mærkes, som skal give liv og handlingerne Guds nåde, som skal gøre et mærkbart indtryk på dem der lytter.    
Men det er ikke nok med det. Der er andre ting som må tages i betragtning; hvor der er noget der er forsømt, og har betydning, i det lys de er blevet vist mig i. Talerens optræden bag talerstolen har gjort indtryk på folk, med hans attitude og den måde han taler på. Hvis disse ting er som Gud vil have dem, vil indtrykket de giver være en smag af sandhed, den klasse, som har lyttet til fabler, vil især få et godt indtryk. Det er vigtigt at din måde er ophøjet og ædel, når du begår dig med den hellige og ophøjede sandhed du underviser i, så det må give et godt indtryk på dem der ikke ligger naturligt for religion.    
Pænt tøj er vigtigt. Her har der været en mangel hos de prædikanter som tror den nærværende sandhed. Nogle af dem har endda tilladt usorigneret klæder. Der har ikke blot været en manglende smag, og manglende orden på klædernes arrangement der passer sig for personen, og få de passende farver for en Kristi prædikant, men udseende har hos nogle endog været sjusket og usorigneret. Nogle prædikanter bærer en vest med lyse farver, medens deres bukser er sorte, eller vesten sort og bukserne lyse, uden smag eller ordentligt klædearrangement på personen der kommer frem til folk. Disse ting forkynder noget for folk. De giver dem et eksempel på orden og sætter pæn hedens renhed og smag foran dem i deres udseende, eller lærer de dem smagløshed og slaphed, som de er i fare for at følge.    
 "Jeg blev peget tilbage til israels børn i gamle dage, og fik vist at Gud havde givet dem særlige anvisninger om klædernes materiale og metoder, på dem der forkynder. Himlens Gud, hvis arm bevæger verden, som understøtter os, og giver os liv og sundhed, har givet os beviser på at Han æres eller vanæres ved deres udseende, som virker for ham. Han gav Moses særlige anvisninger om alt der vedrørte hans tjeneste. Han gav undervisning om at indrette deres huse, og  de klæder de skulle bære som var i hans tjeneste. De skulle fastholde orden i alt, og især praktisere renhed. Læs de anvisninger Moses fik at bekendtgøre Israels børn med, da Gud var ved at komme ned på bjerget, og sige hans hellige lov under deres påhør. Hvad påbød han Moses at få folket til at gøre? At berede sig på den tredje dag; for den tredje dag, sagde han, vil Herren komme ned for øjnene af hele folket, på bjerget. De skulle sætte sig omkring bjerget. "Og Herren sagde til Moses: Gå til folk og hellig dem i dag, og i morgen, og lad dem vaske deres klæder."    
At store og mægtige Gud, som skabte det skønne eden, og  alt elskeligt i den, er en ordens Gud; og han ønsker orden og renhed hos sit folk. Så den mægtige Gud, talte til Moses for at sige til folket at vaske deres klæder, så der ikke skal være urenheder i deres klæder og omkring deres personer, idet de kom frem for Herren. Og Moses gik ned fra bjerget til folket, og de vaskede deres klæder, efter Guds befaling.    
Og at vise den omsorg de skulle have for at være ren, skulle Moses lave en vandrende mellem menighedens telte og alteret, og vand deri til at vaske  sig derudover. Og Moses og Aron som tjente Herren, og Arons sønner, skulle vaske deres hænder og deres fødder så at når de gik ind i forsamlingsteltet, og når de gik frem for Herren.    
Her var den store og almægtige Guds bud. Der skulle ikke være noget slapt og uordentligt omkring dem der viser sig for ham, når de kommer ind i hans hellige nærhed. Og hvad var dette til for? Hvad var formålet med al denne omhyggelighed? Var det blot for at give Guds folk råd? Var det kun for at få hans billigelse? Den grund jeg fik var denne: At folket måtte få det rigtige indtryk. Hvis dem som tjener i det hellige embede, ikke udviser omhu og ærbødighed for Gud i deres udseende og deres optræden, vil folk miste deres respekt og ærbødighed over for Gud og hans hellige tjeneste. Hvis præsterne viste stor ærbødighed for Gud, ved at være omhyggelig og meget nøjeregnende når de kom i hans nærvær, gav det folk en ophøjet idé om Gud og hans forlangender. Det viste dem at Gud var hellig, at hans arbejde var helligt, og at alt i forbindelse med Guds værk må være hellig; at det må være fri for alt urent; og at al besmittelse må lægges bort hos dem der nærmer sig Gud. Ud fra det lys jeg har fået, har der ikke været omhu i denne henseende. Jeg taler om dette, ligesom Paulus fremstiller det. Det gennemføres i en viljestyret tilbedelse og forsømme kroppen. Men denne frivillige ydmyghed, denne viljebestemte gudsdyrkelse og forsømmelse af kroppen, er ikke den ydmyghed der smager af himlen. Denne påtagne ydmyghed, tilbedelse af viljen og forsømmelse af kroppen er ikke den ydmyghed der har den himmelske duft. Den ydmyghed der dufter himmelsk gør netop mennesket, handlinger og påklædning fuldkomment korrekte, særligt hos dem der forkynder Guds hellige sandheder, så alt der er forbundet med os anbefaler vor hellige religion. Netop klæderne vil være en anbefaling for sandheden over for ikke-troende. De vil være en prædiken i sig selv.    
Men de ting som sker bag den hellige talerstol er ofte forkerte. En prædikant taler med en anden bag prædikestolen over for forsamlingen, ler og lader ikke til at have byrde for arbejdet, eller mangler en højtidelig fornemmelse for deres hellige kald, vanærer sandheden, og bringer det hellige ned på lavt niveau med almindelige ting. Eksempelet fjerner gudsfrygten hos folk, og  forringer det evangeliums værdighed Kristus døde for at ophøje. Ifølge det lys som Kristus som er blivet givet til mig, vil det være Gud til behag om de bøjede sig ned lige så snart de kom på talerstolen, og bad højtideligt Gud om hjælp. Hvilket indtryk ville det gøre? Der vil være en højtidelighed og æresfrygt over folk. Hvorfor? Deres prædikant har fællesskab med Gud. Deres prædikant betroer sig selv til Gud før han vover at stille sig frem for folket. En højtidelighed hviler over folket, og Guds engle kommer meget nær. Prædikanter bør se Gud som det første, når de stiller sig bag talerstolen, siger derved til alle at Gud er min styrke. En prædikant som er ligeglad med sit udseende, sårer ofte dem med fin følsomhed og god smag. Dem som er bagud i denne henseende, bør rette deres fejl og tænke sig bedre om. Tabet af nogle sjæle til sidst vil kunne opspores til prædikens usorignerede udseende. Det første udseende vil give folk et dårligt indtryk fordi de ikke kan sammenholde hans udseende med de sandheder der bringes frem. Hans klæder var imod ham; og det indtryk de fik var at de ligeglad med alt; ser vi at de ikke bekymrer sig om deres klæder, og vi ønsker ikke at have noget med den klasse mennesker at gøre.    
Efter det lys jeg har fået, viser der sig her en forsømmelse blandt vore folk. Nogle gange står der prædikanter bag talerstolen med sjusket hår, og ser ud som om der ikke har været en kam eller en børste i det, i en uge. Gud vanæres når de går ind i hellig tjeneste, med et så forsømt udseende. Førhen blev præster pålagt at deres klæder har en bestemt stil for at tjene det hellige sted, og tjene i præstens embede. De skulle have klæder i overensstemmelse med deres arbejde, og Gud spesificerede tydeligt hvad dette skulle være. Vandkummen blev anbragt mellem alteret og menigheden, for at de kunne vaske deres hænder og fødder foran menigheden, inden de gik ind i Guds nærværelse. Hvilket indtryk skulle dette gøre på folket? Det skulle vise dem, at hvert støvpartikel måtte fjernes, inden de kunne gå ind til Guds nærværelse; for han var så ophøjet og hellig, at døden ville følge, hvis de ikke rettede sig efter disse betingelser.     
Men se på den metode og klædestil nogle af vore prædikanter bærer i dag. Nogle som tjener i hellige ting arrangerer deres klæder sådan at det ødelægger i et vist omfang, at sige i det mindste indflydelsen af deres arbejde. Der er en tydelig manglende smag for farver og pænt. Hvilket indtryk giver det hos disse med en sådan klædemetode? Hvordan kan det være at det arbejde som de indvolverer sig i, betragtes som mere helligt eller ophøjet end almindeligt arbejde, som at pløje i marken. Prædikanten bringer ved sit eksempel det hellige ned på niveau med det verdslige og profane    
Den indflydelse disse prædikanter har på folk, behager ikke Gud. Hvis de hører sandheden fra deres arbejde, efterligner de ofte deres prædikanter, og kommer ned på samme niveau med dem. Det vil være vanskeligere at omforme og bringe disse i en rigtig position, og lære  mænd og kvinder sand orden, og kærlighed for optugtelse, end at arbejde for omvendelse til sandheden, for dem der kommer ude fra verden, og aldrig hørt den. Herren forlanger at hans tjenere skal være rene og hellige, og bringe sandhedens principper rigtigt ind i deres liv, og bringe dem op på højere niveau ved deres eksempel.    
Gud forlanger af alle som bekender at være hans udvalgte folk, om de ikke er sandhedens lærere, skal være omhyggelige med at bevare renheden på kroppene, og også rent og ordent i deres huse og på deres lokaliteter. Vi er eksempler for verden, levende breve kendt og læst af alle mennesker. Gud forlanger af alle der bekender gudsfrygt, og især dem der lærer sandheden til andre, at afstå sig fra alt der ligner ondskab.    
Sorte eller mørke materialer er mere passende for en prædikant bag talerstolen, og vil gøre et bedre indtryk på folk, end han har udseende med to eller tre forskellige farver.    
Ud fra det lys jeg har fået,  er prædikantgerningen et helligt og ophøjet arbejde, og dem som accepterer denne position bør have Kristus i deres hjerter, og vise et alvorligt ønske for at få ham fremvist for folk, I alle deres handlinger, I deres klæder, i deres tale, og endog i deres tale<i>måde</i>.     
De bør tale med ærbødighed. Nogle ødelægger det højtidelige de har gjort på folk, ved at hæve deres stemmer i meget højt leje, og huje og råbe sandheden ud. Sandheden mister to trediedele eller tre fjerdedele af sin liflighed, sin styrke, sin kraft og alvor ved at blive præsenteret på den måde. Men hvis stemmen har rette betoning, hvis den har højtidelighed i sig, moduleres til at endog være patetisk, vil den have et meget bedre indtryk. Det var den tone som Kristus underviste sine disciple med. Han indprentede dem med højtidelighed. Han talte på en patetisk måde. Men højlydte hujen - hvad gør den? Den giver dem ikke et mere ophøjet syn på sandheden. Den indprenter ikke folk mere dybt, men skaber en mere ubehagelig opstand hos tilhørerne, og trætter kun talerens stemmeorganer.    
Stemmens toneleje har meget at gøre med hvordan tilhørernes hjerter bliver berørt. Og mange som kunne være nyttige mænd, opbruger deres vitale kræfter, og ødelægger deres lunger og stemmeorganer, ved deres talemåde. Nogle prædikener har fået en vane med at huje det muntert ud, som de har at sige, som om de har en lektie at gentage og skynder sig hurtigt muligt igennem den. Det er ikke den bedste måde at tale på. Enhver prædikant kan uddanne sig selv, ved at gøre sig stor umage i at tale tydeligt og udtryksfuldt, og ikke bringe en masse ord sammen, uden at tage sig tid til at trække vejret. Han bør tale på en moderart måde, så folk kan få idéerne fæstnet i deres tanker, idet han fortsætter. Men når sagen hastes så hurtigt igennem, kan folk ikke få pointerne ind i deres sind, og de har ikke tid til at få det indtryk, som det er så vigtigt at de får; der er heller ikke tid til at sandheden berører dem, som den ellers vil have.    
At tale ud fra tungen, lade ordene komme ud fra øvre taleorganer, hele tiden irritere dem, er ikke den bedste måde at bevare sundheden på, eller passe på disse organer. Du bør tage en fuld indånding, og lade aktiviteten komme fra mavemusklerne. Lad lungerne være den eneste kanal, men bero dig ikke på at de skal gøre arbejdet. Hvis du lader dine ord komme dybt nedefra, bruger du mavemusklerne, kan du ligeså let tale til tusinder som du kan taler til ti.    
Nogle prædikanter udtømmer sig selv ved lange og kedelige bønner, og høj udøvelse af stemmen, skønt en lavere tone ville gøre bedre indtryk, og spare deres egen styrke. Så længe I fortsætter upåagtet livets og sundhedens love, og følger øjeblikkets indskydelse, så tillæg ikke Gud det, hvis I bryder ned. Mange af jer spilder og styrke idet I begynder at tale i lange indledninger og undskyldninger. I bør begynde jeres arbejde som om Gud havde noget at sige til jer til folket, i stedet for at undskylde sig fordi I taler til dem. Nogle bruger op til en halv time på at komme med undskyldninger; og tiden spildes bort; og når de kommer til deres emne vil de haste sig gennem sandhedspointer, bliver folk trætte og kan ikke se deres kraft eller få indtryk af dem. I bør gøre væsentlige punkter om den nærværende sandhed så tydelige som milestene så at folk vil forstå dem. Så vil de se de argumenter I ønsker at komme med, og de standpunkter I ønsker at støtte.    
Der er en anden klasse som taler til folk i pibende toneleje, ikke med hjerter der er blødgjort af Guds Ånd; men de tror at de må gøre et indtryk der ser ud som ydmyghed. En sådan fremgangsmåde ophøjer ikke evangelietjenesten. Det bringer den ned og fornedrer den, i stedet for at ophøje den. Prædikanter bør bringe sandheden varm fra herligheden. De bør tale på en sådan måde at Kristus fremstilles rigtigt, og bevarer værdigheden at blive hans prædikanter.    
De lange bønner gør at nogle prædikanter har begået en stor fejl. At bede så længe som nogle gør, hører ikke hjemme. De skader stemmeorganerne, og taler så om nedbrud på grund at hårdt arbejde. De skader sig selv skønt det ikke er påkrævet. Mange føler at bøn skader deres stemmeorganer mere end tale. Dette er en konsekvens af legemets unaturlige stilling, , og den måde de holder hovedet på. Du kan stå og tale, og ikke føle dig skadet. Den stilling du beder i bør være naturlig. Lange bønner trætter, og er ikke i overensstemmelse med Kristi evangelium. At bede i en halv time eller et kvarter, er i det hele taget længe. Nogle få minutter er længe nok til at få din sag frem for Gud, fortælle ham hvad du ønsker; og du kan tage folk med dig, og ikke trætte dem, og formindske deres interesse for helligelse og bøn. Måtte de opfriskes og styrkes, i stedet for udmattelse.    
Mange gjort en fejltagelse i deres religiøse øvelser - med lange bønner, lange prædikener, på højt toneleje, med kraftig stemme, med en unaturlig tone. Prædikanten har trættet sig unødigt, og har gjort folk fortvivlede, med hårdt og svære udøvelse, som er helt unødvendige. Prædikanter bør tale på en måde at han når folk og gør indtryk. Kristi lære gav indtryk og var højtidelig. Hans stemme var melodisk. Og burde vi ikke ligesom Kristus, forsøge at få melodi I vore stemmer? Han var et mægtigt menneske som havde en mægtig indflydelse - Guds Søn. Vi er så langt under ham og så langt fjernt fra at gør vi vort bedste, vil vore anstrengelser kun være skrøbelige. Vi kan ikke få og besidde den indflydelse som Kristus fik; men så spørger jeg hvorfor vi ikke kan uddanne os selv og bringe os selv ligeså nær Mønsteret som det er muligt for os, så vi kan få den størst mulige indflydelse på folk. Vore ord, vore handlinger kan have den størst mulige indflydelse på folk. Vore ord, vore handlinger, vor optræden, vore klæder, alt er en forkyndelse. Ikke kun med vore ord vil tale til folk, men alt som angår vor person, bør være en prædiken for dem, så de må få de rette indtryk, og at den udtalte sandhed kan tages ind i deres hjem; og derved vil vor tro stå i et bedre lys for samfundet.    
Jeg har aldrig erkendt arbejders ophøjede karakter mere end jeg gør i dag, dets hellighed, og hvor vigtigt det er at være udrustet til arbejdet. Jeg ser det hos mig selv. Jeg må rustes op på ny, en hellig salvelse, ellers kan jeg ikke gå længere med at instruere andre. Jeg må vide at jeg vandrer med Gud. Jeg må vide at jeg forstår guddommens mysterier. Jeg må vide at jeg forstår gudsfrygtens mysterier. Jeg må vide at Guds nåde er i mit eget hjerte; at mit eget liv er i overensstemmelse med hans vilje; så jeg vandrer i hans fodspor. Så vil mine ord være sande, mine handlinger vil være rigtige.    
Men der er et ord mere jeg næsten har glemt. Det er hensyn til den indflydelse prædikanten bør udøve i sin prædiken. Det er ikke blot at stå bag prædikestolen. Der begynder hans arbejde kun. Det er at tage ud til de forskellige familier, og tage Kristus dertil; at føre Kristus dertil, at holde hans prædikener der; og føre dem ud I hans handlinger, og hans ord. Når han besøger en familie, bør han spørge ind til dens families situation. Er han hyrde for hjorten? Hyrdens arbejde er ikke gjort færdig bag prædikestolen. Han bør tale med alle hjortens medlemmer; med forældre for at finde deres ståsted; og med børn for at finde deres. En prædikant bør give den hjort føde , som Gud har sat ham som tilsynsmand over. Det vil være nærliggende at blot tage til hjemmet og studere. Men gør du sådan, i forsømmelighed for det arbejde som Gud har hvervet dig til at udrette, gør du forkert.  Tag aldrig ud til en familie uden at indbyd dem til samling, og bøj dig ned og bed med dem før du forlader dem. Spørg efter deres sjæles sundhed. Hvad gør en dygtig læge? Han spørger ind til sagens enkelthed , derefter søger han efter hjælpemidler. Netop sådan bør sjælelægen spørge efter den åndelige malaria som hjortens medlemmer er ramt af, gå da til arbejdet med de rette remedier, og bed den store læge at komme til ham til hjælp. Men giv dem den hjælp de behøver. Disse prædikanter vil få al den ære og respekt som passer til dem, som Jesu Kristi tjenere. Og gør de det, vil deres sjæle holdes i live. De må drage kraft fra Gud for at give styrke til dem, som de skal hjælpe.    
Måtte Herren hjælpe os til at søge ham med hele hjertet. Jeg vil gerne vide, at jeg daglig  samler guddommelige stråler fra en herlighed, der udgår fra Guds trone, og skinner fra Jesu Kristi ansigt, og spreder dem på  sti vejen omkring mig, og er fuldt lys i Herren.<br><i>E. G. W. </i>  

25 07 1871 Review and Herald Kristen Rekreation.    
Kristne bør være de gladeste og mest lykkelige Mennesker, som eksisterer. De kan eje Forvisningen om, at Gud er deres Fader og deres evige Ven. Men der er mange, der bekender sig til at være Kristne, som ikke på en korrekt Måde repræsenterer den kristne Religion. De er tungsindige, som om de levede under en Sky. De taler ofte om de store Ofre, de har gjort for at blive Kristne. Sådanne, som ikke har antaget Kristus, må få det Indtryk af deres Eksempel og deres Udtalelser, at de har måttet give Afkald på alt, hvad der kunde gøre Livet behageligt og frydefuldt. De kaster en mørk Skygge over den Kristnes salige Håb. Man får det Indtryk, at Guds Fordringer er en Byrde, selv for den villige Sjæl, og at alt hvad der kunde give Behag, eller som vilde smage godt, må opofres.    
Vi nøler ikke med at sige, at denne Klasse af såkaldte Kristne sidder ikke inde med ægte Kristendom. Gud er Kærlighed. Den, som bliver i Gud, bliver i Kærlighed. Alle, der ved Erfaringens Kundskab er blevet bekendt med vor himmelske Faders Kærlighed og ømme Omsorg, vil sprede Lys og Glæde, hvor som helst de kommer. Deres Nærværelse og Indflydelse vil for dem, de omgås, være som Duften fra dejlige Blomster, idet de er forenet med Gud og Himlen, og Himlens Renhed og ophøjede Kærlighed formidles gennem dem til alle, der kommer inden for deres Indflydelse. De udgør Verdens Lys og Jordens Salt. De er i Sandhed en Livets Lugt til Liv og ikke en Dødens Lugt til Død.    
Det er de Kristnes Privilegium og Pligt at søge at forny deres Ånd og vederkvæge deres Legemer ved uskyldig Rekreation i den Hensigt at bruge deres fysiske og åndelige Evner til Guds Ære. Vor Rekreation bør ikke være af den Art, at den fremkalder overstadig Munterhed, som får Form af Meningsløshed. Vi kan rekreere på en sådan Måde, at det vil være til Fordel og Forædling af dem, vi er sammen med, og bedre kvalificere os og dem til med større Fremgang at optage de Pligter, der påhviler os som Kristne. Gud kan ikke se med velbehag på os, dersom vi tager Del i Forlystelser, der ejer Tendens til at gøre os uskikkede til en trofast Udførelse af Livets almindelige Pligter, og som således formindsker vor Lyst til at tænke på Gud og de himmelske Ting. Kristi Religion har en glædelig og opløftende Indflydelse. Den er ophøjet over alt, hvad der ligner naragtig Spøg og Skæmt, tom og intetsigende snak. Når som helst vi søger Rekreation, kan vi fra den guddommelige Styrkes Kilde erholde nyt Mod og ny Kraft, så at vi med større Held kan leve et Liv i Renhed, sand Gudfrygtighed og Hellighed.    
Selv den store Gud er en Elsker af det smukke. Han har givet os ufejlbare Beviser på dette i sine Hænders Gerninger. Han plantede en smuk Have i Eden til vore første Forældre. Han lod ranke Træer af forskellig Slags vokse op af Jorden til Nytte og til Prydelse. De smukke Blomster blev dannet med enestående Ynde, udstyret med alle Slags Farver og Former og fyldte Luften med Vellugt. De glade Sangere med de mange forskellige Slags Fjerprydelser lod deres frydefulde Sange lyde til Skaberens Pris. Det var Guds Bestemmelse, at Mennesket skulle finde Lykke ved at beskæftige sig med at passe de Ting, han havde skabt, og at alle dets Behov skulle blive tilfredsstillet ved Frugterne af Havens Træer.    
Gud, som gjorde vore første Forældres Edenhjem så usigelig yndigt, vil også, at de prægtige Træer, de smukke Blomster og alt det yndefulde i Naturen skal være til vor Lykke. Han har givet os disse Tegn på sin Kærlighed, for at vi skal få et korrekt Indtryk af hans Karakter. Han har i sine Børns Hjerter indplantet Kærlighed til det smukke, men denne Kærlighed er blevet forventet hos mange. Det skønne og nyttige, som Gud har givet os, er blevet tilbedt, medens den herlige Giver er blevet forglemt. Dette er den højeste Grad af Utaknemmelighed. Vi burde erkende Guds Kærlighed til os i alt det, han har skabt og som Tak for alle disse Beviser på hans Kærlighed burde vi give ham vort Hjertes bedste og helligste føleser.    
Gud har omgivet os med Naturens smukke Scenerier, for at vort Sind skal drages deraf og interesseres deri. Det er hans Hensigt, at vi skal kunne se Ligheden mellem Naturens Herlighed og hans Karakter. Dersom vi trofast studerer Naturens Bog, vil vi finde en rigt flydende Kilde til Forståelse af Guds uendelige Kærlighed og Magt.    
Mange besidder kunstnerisk Dygtighed til at fremstille yndige Malerier på Lærredet, og de lægger alle deres Evner ind i deres Kunst, og dog, hvor meget står denne ikke tilbage for det naturlige. Kunst kan aldrig nå op til den Fuldkommenhed, som ses i Naturen. Mange såkaldte Kristne vil bryde ud i Begejstring over et Maleri af en Solnedgang. De dyrker Kunstnerens Dygtighed, men med Ligegyldighed ser de på selve den herlige Solnedgang, som det er deres Privilegium at opleve hver skyfri Aften. Hvor får Kunstneren sine Motiver fra? Fra Naturen; men den guddommelige Kunstner har på Himmelens skiftende Lærred fremkaldt den synkende Sols herlighed. Han har malet og forgyldt Himmelen med Guld, Sølv og Purpur, som om Himmelens Porte var slået op for at vi måtte få et Glimt af dens Herlighed og vor Indbildningskraft kunde beskæftige sig med Skønheden der indenfor. Mange vender sig med Ligegyldighed fra dette af Himlen udførte Billede. De ser ikke Guds uendelige Kærlighed og Magt i de omskiftende og skønne Scenerier, som Himlen åbenbarer, men de er ganske betagne, når de betragter og tilbeder de ufuldkomne Malerier, der er en Efterligning af den store Kunstners Værk.    
Verdens forløser vælger generelt den åbne luft til at give sine undervisningslektioner i, frem for at blive bag indelukkede mure. Han kunne gøre sine læresætninger mere udtryksfylde når de var omgivet af naturens skønheder. Han valgte lundene og kysten, hvor han kunne have et påbydende udsyn over landskabet og varierede sceneri, så han kunne illustrere betydningsfulde sandheder om Guds rige, ved Guds værker i naturen. Han gør brug af fugle der ubekymret synger lovprisning, og liljerne i dalen og deres skønhed, fordunkler Salomon i al hans pragt, og liljen, renhedens emblem, reagerer på indsøens skød, de knejsende træer, de opdyrkede lande, den bølgende kornmark, den golde jord, træet der ikke bar frugt, de evige høje, de boblende strømme, den nedadgående sol, himlens farveskær og forgyldning, der giver tilhørerne indtryk af den guddommelige sandhed.    
Han forbandt værkerne af Guds fingre i himlen og på jorden, med livets ord han ønskede at indprente på deres sind, da de skulle se på Guds forunderlige gerninger i naturen. Hans lektioner vil være frisk i deres hukommelse. Han kunne prise Guds visdom for hans kreative værker, og kunne binde hans hellige lektier op ved at rette deres tanker gennem naturen op til Guds natur. Dalens landskab, træer, fugle og blomster - bakkerne, søen og de skønne himle forenede deres tanker med hellige sandheder, som ville hellige dem i hukommelsen, idet de skulle se på dem efter Kristi himmelfart til himlen.    
Idet vi tiltrækkes til det skønne i naturen, og begår os med de ting som Gud har skabt for menneskers lykke med sin karakter, vil vi betragte Gud som en øm og elskelig fader, frem for at han blot en hård dommer. Idet Guds karakter således bærer kærlighedens , godgørenheden, skønhedens og tiltrækningens aspekt, drages sindet til ham. Hjertet opkvikkes og pulserer med ny og dybere kærlighed, blandet med ærefrygt og ærbødighed, idet vi beskuer Gud i naturen.    
Det er for vor sundhed og lykkes skyld at gå af vore huse, og bruge så meget så mulig tid i den frie luft. Den syges tanker bør drages bort fra selvet, og de skønner scener i naturen. Vi kan kun være glade idet vi lytter til de lykkelige fugles musik, og retter vore øjne på blomsterne marker og haver. Vi bør indbyde vore sind til at interessere os for alle de herlige ting Gud har tilvejebragt for os med gavmild hånd. Som genspejling på disse rige tegn på hans kærlighed og omsorg, må vi glemme skavanker, være glade og synge i vore hjerter for Herren. <br>E. G. White.   

12 09 1871 Review and Herald Ord til kristne mødre, nr 1    
Jeg er ked af at sige at de principper som karakterer bekendende kristne i denne generation udebliver besynderlig nok, når det gælder deres sundhed. Frem for alle andre, bør kristne være helt opmærksomme på dette vigtige emne, og bør være forstandsmæssige over deres egen organisme. Salmisten siger: "Jeg vil prise Dig: for jeg er gjort fantastisk og forunderligt." Hvis vi vil være i stand til at forstå sandhederne i Guds ord, og formålet med vort liv, må vi kende os selv, og forstå hvordan vi selv forholder os rigtigt til liv og sandhed.    
Et sygt legeme forårsager en syg hjerne og hindrer den helliggørende nådes virkning på forstand og hjerne. Apostlen siger: "Altså tjener jeg, som jeg er i mig selv, Guds lov med sindet." Hvis vi da følger en forkert kurs, der svækker eller tilslører vore åndsevner, så at vor opfattelse ikke er klar til at fatte sandhedens værd, fører vi krig mod vore evige interesser. Stolthed, forfængelighed og afguderi slavebinder tankerne og tilbøjelighederne og sløver sjælens finere følelser. De modstår Guds helliggørende nåde. Mange indrømmer ikke deres ansvar som forældre. En fornemmelse af deres moralske ansvar føles ikke at den eksisterer og deres uddannelsen af deres børn, som er de dyrebareste genstand for deres hengivenhed.     
Børn gøres ofte til genstand for stolthed frem for helliggjort hengivenhed. Forældre har ingen undskyldning hvis de ikke søger kundskab om menneskelivets oprindelse, og forstår hvilken indflydelse deres levemåde og klæder vil have på deres efterkommere. Det er en forbrydelse for forældre hvis de fører et liv der vil formindske fysisk og mentale styrke, og sikre sig denne ulykke til deres børn. Hvis vi gør den gerning, Gud vil have, vi skal udføre i dette liv, må vi have en sund sjæl i et sundt legeme. Når forkerte vaner fører krig imod naturen, kæmper vi mod vor egen sjæl. Guds ånd kan ikke komme os til hjælp og hjælpe os med 'at fuldkommengøre vor kristne karakter, mens vi giver efter for vor appetit, så at sundheden skades, og mens livets stolthed leder.    
Moderigtige kvinder som lever for klæder og opvisning, at gæster skal beundre deres klæder som er efter sidste modestil, hvis største lykke er at deltage i teaterselskaber og baller, vil have et regnskab at aflægge for deres Skaber for det ansvar de har påtaget sig som vordende mødre, og henkaste sig så nemt, og blive styret af modens tyran.    
Sundhed, styrke og lykke afhænger af uforanderlige love; disse love kan ikke adlydes, hvis der ikke er nogen iver efter at blive bekendt med dem. Skaberen har givet os det naturlige liv og ,de fysiske love, som hører til bevarelsen af det liv, han har givet os; vi har en hellig pligt til at gøre os bekendt med vor tilværelses love, for 'at vi ikke ubevidst skal blive fundet som overtrædere og være nødt til at betale straffen for vor ulovlige levevis i form af sygdom og lidelse.    
Alle, der overtræder en fysisk lov, må før eller senere lide den fysiske lidelses straf. Gud har ikke forandret, og han har heller ikke i sinde at forandre vor fysiske organisme, for at vi skulle kunne overtræde en enkelt lov uden at føle virkningerne af dens overtrædelse.    
Men mange lukker deres øjne for lyset De ønsker ikke at få forstand på livet og sundhedsemner, fordi de ved at hvis de bliver informeret, og anvender den kundskab i praksis, har de et stort arbejde at gøre. Ved at give efter for deres tilbøjeligheder og appetit, overtræder de livet og sundhedens lov, og hvis de adlyder samvittigheden, må de kontrollers af princippet i at spise og klæde, frem for at ledes af tilbøjeligheder, af mode og af appetitten. Mænd og kvinder kan ikke være praktiske kristne, og lukke deres øjne for lyset.    
Kristne pålægges at elske Gud af hele deres hjerte, med al deres sind, og af al deres sjæl, og med hele deres styrke, og deres næste som sig selv. Gud gør krav på hele menneskets kræfter, at det skal helliges til hans tjeneste. I hvor meget højere grad kan vi give Gud vor tjeneste ved et sundt helbred, end når vi lammes af sygdom.    
Det er ikke alene en forret, men også en hellig pligt for enhver at forstå de love, Gud har nedlagt i deres legeme, og at lade sig lede af disse love på en sådan måde, at deres vaner kommer i overensstemmelse med dem. Og idet de får en fuldere forståelse af det menneskelige legeme, Guds hånds vidunderlige værk, dannet i Guddommens billede, vil de søge at bringe deres legemer til underkastelse under forstandens ædle kræfter. Legemet vil af dem blive betragtet som en vidunderlig bygning, dannet af den evige bygmester og overgivet til deres varetægt, for at de skulle bevare denne tusindstrengede harpe i harmonisk virksomhed. Med forstand vil de være i stand til at bevare det menneskelige maskineri så fuldkomment som muligt, så de kan "være i stand til at fatte med alle de hellige, hvor stor bredden og længden og højden og dybden er, og kende Kristi kærlighed". Her er hemmeligheden ved sand lykke. --<i> Health Reformer </i>.  

17 10 1871 Review and Herald Ord til kristne mødre, nr 2 (Om emnet liv, sundhed og lykke)    
Lydighed mod vort livs love bør betragtes af største betydning, og for den enkelte person, et spørgsmål om personlig pligt. Ligegyldighed og uvidenhed om dette punkt er synd. De to store principper i Guds moralregering er den største kærlighed til Skaberen, og til vor næste som os selv. Vi er underlagt en pligt til Gud at tage vare på den bolig vi har fået, at vi bevarer os selv i den bedst mulige sundhedstilstand, så alle vore kræfter kan helliges til hans tjeneste, forherlige hans navn, vi er, og hvem vi burde tjene. Det er umuligt at give Gud en antagelig tjeneste når vi, ved vore forkerte vaner, er forpint fysisk og mentalt.    
Vi er også forpligtet over for os selv, at føre en vandel så vi ikke pådrager os selv unødig lidelse, og gør vore liv nedværdigt, synker vi under sygdommens suk. Hvis vi skader vor krop unødigt, vanærer vi Gud, for vi overtræder vor krops love. Vi er under forpligtelse til vor næste, at handle på en måde over for dem, som giver det korrekte syn for at sikre et sundt liv. Hvis vi er ligegyldige med dette store reform-emne, og ikke får den kundskab inden for rækkevidde, og ikke bruger den kundskab i praksis, vil vi drages til ansvar over for Gud for det lys han har givet os, som vi ikke vil  acceptere og handle efter.    
Jeg har hørt mange sige: Jeg ved at vi har forkerte vaner så vi skader vor sundhed; men vore vaner er blevet formet, og det er næsten umuligt at lave om på det, endog gøre det vi godt ved. Ved skadelig eftergivenhed virker dette imod deres højeste interesse og lykke i dette liv,  Mange som er oplyste følger stadig overtrædelsens vej, undskylder sig selv med at det er meget ubehageligt at være ualmindelig. Fordi verden til sidst valgte at føre krig imod sig selv og deres højeste jordiske og evige interesser, de som bedre vover at gøre det samme, upåagtet lyset og kundskaben som drager dem til ansvar for resultatet af deres overtrædelse af naturlovene. Gud er ikke ansvarlig for de lidelser der kommer af manglende tilpasning til naturlovene og moralpligter der påligger ham. Oplyste overtrædere er de værste syndere, for de vælger mørke frem for lys. De love der hersker det fysiske liv, de kan forstå hvis de vil; men ønsket hos dem er så stærkt at følge nutidens populære og sensuelle udsvævelser at de i modsætning til fysisk og moralsk sundhed, er ufølsomme over for dens betydning, og vil ikke indprentes på andre hverken ved forskrift eller eksempel.    
Deres forsømmelighed på dette vigtige område giver dem et frygteligt ansvar. De lider ikke blot selv under straffen for at overtræde naturlovene, men deres eksempel leder andre til samme overtrædelser. Men hvis mænd og kvinder ville handle for deres højeste timelige gode, uhæmmet af moden, leve naturligt, vil vi ikke se så mange blege ansigter, høre mindre beklagende lidelser, og ikke være så meget med i dødsleje  og begravelser.    
Fordi de fleste vælger at vandre på den sti Gud udtrykkelig har forbudt, skal alle så føle sig tvunget til at betræde den samme sti? Spørgsmålet er ikke: Hvad vil verden gøre? men, Hvad skal vi som enkeltpersoner gøre? Vil vi acceptere lys og kundskab? og leve simpelt og naturligt, føle en forpligtelse over for samfundet, vore børn og over for Gud, at bevare sundhed og en god krop, roligt temperament og usvækket dømmekraft. Vi har en pligt til at leve for andre. For at hjælpe andre, tror mange at de må tilpasse sig skikke, ellers vil de miste den indflydelse de kunne have på verden. Men når de gør dette, går deres indflydelse til at reformere tabt, og deres eksempel leder bort fra reformering. De er på niveau med overtræderne, de kan derfor ikke ophøje dem når deres eget eksempel anerkender skikkene i denne tids moder, og gør sig til slave af dem. Det eneste håb for at hjælpe samfundet er at vise dem en bedre vej med ordentlig undervisning, understøttet af en korrekt opførsel fra vor side.    
Dem som har midler til deres rådighed, kan gøre et godt arbejde hvis de styres efter religiøse principper. Hvis de vil kan de demonstrere den lykke over for rige og fattige, som ikke består af ydre besmykkelser og unødig opvisning. Ved deres egen enkle klædemåde og upåvirkede ærbare manerer, viser de at der er højere og ædlere mål end tilpasning til modens sidste stil.    
Hvis vi vil være lykkelige i dette liv, må vi leve for det, og vise samfundet at vi kan bevare faste principper til trods for en overmådelig og usund mode. Hvis vi tilpasser os verden og pådrager os sygdomme ved at overtræde livets og sundhedens love, kan modens samfund ikke lindre os fra en eneste smerte. Vi skal lide for os selv, og hvis vi ofrer livet, må vi dø for os selv. Som enkeltpersoner bør vi søge at gøre det rigtige, og tage vare på os selv ved at leve naturligt i stedet for kunstigt.    
Vi kan ikke tillade os at leve efter moden, for gør vi det ofret vi det naturlige for det kunstige. Vore kunstige vaner fratager os mange privilegier og mange beskæftigelser og gør os uegnet til nyttigt liv. Moden underlægger os et hårdt og tankeløst liv. Der ofres en masse penge for at holde stand med den skiftende mode, blot for at skabe sensation. Modens tilbedere som lever for at tiltrække venners og fremmedes beundring, er ikke lykkelige - langt fra. Deres lykke består af at blive prist og smigret, og hvis de skuffes i dette, er de ofte ulykkelige, tungsindige, vranten, jaloux og irriteret. Som en vejrhane vender sig i vinden, kontrolleres dem der er tilfreds med at leve et moderigtigt liv, af den foranderlige mode, uanset hvor modstræbende det er mod sundheden og virkelig skønhed. Rigtig mange ofrer bekvemmelighed og sand storhed, for at være med på modetoget. De mest svækkende og vansinde moder gør nu dem til slaver der bøjer sig for dens alter.    
Moden belaster kvinders hoveder med kunstige fletninger og puder, som ikke gør dem smukke, men giver hovedet en unaturlig form. Deres hår er spændt op og tvunget i unaturlige stillinger, og det er ikke muligt for disse modeagtige damer at få det godt. Det kunstige hår og puder dækker hjernens midte, varme og opildne spinalnerverne samler sig i hjernen. Hovedet bør altid holdes køligt. Varmen fra disse kunstige ting får blodet til at gå til hjernen. Blodets arbejde på hjernens lavere dyriske organer, skaber unaturlig aktivitet, fører til rastløshed i moralen, og sind og hjerte er i fare for at, blive fordærvet. Ligesom dyreres organer anstrenges og styrkes, ligeså er moralen svækket. Sindets moral og forstandsmæssige kræfter bliver tjener for dyret.    
Fordi blodet er kommet til hjernen mister nerverne deres sundheds tilstand, og får sygelige tilstande, og det bliver umuligt at vække den moralske fornemmelse. Disse mister deres kraft til at se hellige ting. Den unaturlige varme kommer af disse kunstige deformiteter omkring hovedet, og får blodet op til hjernen, så meget blod samles dér, og får det naturlige hår til at falde af, og blive  skaldet. Derved ofres det naturlige for det kunstige.    
Mange har mistet deres forstand, og blevet håbløst vanvittige, ved at følge denne vanartede mode. Alligevel vil slaver til moden fortsætte med at klæde deres hoveder sådan, og lide forfærdelig sygdom og for tidlig død, end at ikke holde moden.    
Søge fornøjelser og overfladisk sløve sanserne på Kristi bekendende efterfølger, og gøre det umuligt for dem at sætte de evige ting højest. Hos dem sættes godt og ondt på samme niveau. Høje og ophøjede mål i gudsfrygt som Gud har udtænkt for sit folk og som bør nås, vindes ikke. Disse fornøjelseselskere lader til at være tilfredse med jordiske og sensuelle ting, og forsømme det højere liv. Glæderne i dette liv, som Gud overmådeligt har givet dem i naturens forskellige værker, som har en ophøjende indflydelse på hjerte og liv, er ikke attraktiv for dem der er tilpasset verdens mode. De presser upåagtet videre forbi naturens herligheder, der ses i værkerne fra Guds hænder, og søger efter lykke i mode livet, og i unaturlig spænding som står direkte imod Guds love, der er oprettet til vort bedste.    
Gud har omgivet os med sine herligheder, så det naturlige øje fortrylles. Himlenes herlighed, naturens besmykkelse om foråret og om sommeren, de knejsende træer, de elskelige blomster i enhver farve og nuance, bør kalde os ud af vore huse for at betragte Guds kraft og herlighed, som synlige værker fra hans hænder. Men mange lukker deres sanser for disse beundringsværdigheder. De vil ikke indvolveres  i sundt arbejde iblandt naturens skønne ting. De vender sig fra buskads og blomster, og lukker sig selv inde i deres huse, og arbejder og slider bag lukkede mure, afskærer sig selv for det sunde og herlige sollys, og den rene luft , så de kan forberede den kunstneriske udsmykkelse i deres huse og på dem selv. De pålægger sig selv en forfærdelig belastning. De ofrer gløden af den sundhed Gud har givet i menneskets ansigt, blandingen af liljens og rosens skønhed, og belaster det fysiske og mentale når de giver det kunstige pladsen for det naturlige. I sammenligning med det ydre betragtes sjælens skønhed som det mest værdifulde. i livet for at imødekomme modens standard, overses karakterens skønhed.    
De fleste fornøjelseselskere deltager i moderigtige natklubber, og tilbringer de timer Gud har givet på spændende fornøjelser, som skulle være brugt på stille hvile og søvn for at kroppen får styrke. Der tilbringes time  til dans. Blodet bliver overhedet, organismen udmattet; og medens denne feberagtige spændingstilstand indføres, får den unaturlige appetit frit løb, ikke kun til skade for det fysiske, men for den moralske sundhed. De ting som irriterer og bebyrder maven, sløver hjertets finere følelser, og hele systemet må mærke det, for dets organ har en styrende kraft på hele kroppens sundhed. Hvis maven er syg, har hjernenerverne stor sympati med maven, og de moralske kræfter overmandes af lavere lidenskaber. Uregelmæssig spise og drikke og upassende tøj, fordærver sind og hjerte, og bringer sjælens ædlere egenskaber i slaveri under dyriske lidenskaber.    
Når mange kommer hjem fra nattearrangementer udsætter de sig selv for den fugtige og kolde natteluft. De er tyndt påklædt med tynde sko på deres fødder, brystet er ikke ordentlig beskyttet, og sundheden og livet ofres. Fødderne og benene bliver afkølet, blodcirkulationen kommer ud af balance. Ved denne fremgangsmåde har rigtig mange pådraget sig lungeproblemer og forskellige pinefulde sygdomme, som på nogle få måneder har ført dem for tidlig til graven.    
Mange ved ikke at det er usundt og bringer deres liv i fare når de bruger kosmetik. De fratager sundheds gløden i deres kinder, og dækker så manglen ved at bruge kosmetik. Når de bliver overophedet under dans, bliver giften optaget i hudens porer, og kommer ud i blodet. Mange liv er gået tabt, alene ved dette middel. - <i>Helseformeren</i>  

31 10 1871 Review and Herald Ord til kristne mødre, nr 3 (Om emnet liv, sundhed og lykke)    
Sundhed er en stor velsignelse, og kan sikres ved lydighed mod naturlovene. Godt helbred er nødvendigt for at nyde livet. En rolig og klar hjerne og faste nerver, er afhængig af en velafbalanceret blodcirkulation, vi må ånde godt.    
Mødre drages i høj grad til ansvar, for deres børns sundhed og liv, og bør få forstand på de love livet og sundheden er afhængig af. Det arbejde ender ikke her. De bør opdrage deres børn omhyggeligt på dette område, så de i lydighed mod naturlovene undgår sygdom og sikrer sig sundhed og livs lykke. Det er ikke nødvendigt at alle mødre lærer deres børn alle detaljerne i fysiologi og anatomi. Men de burde selv benytte alle midler inden for deres rækkevidde, for at give deres børn undervisning om enkle hygiejne principper.    
Det er godt at fysiologi indføres på almindelige skoler soen uddannelsesgren. Alle børn bør studere dette. Det bør betragtes som grundlag for al uddannelsesarbejde. Og så bør forældre kunne se at der også skal undervises i praktisk hygiejne. Det vil gøre deres praktiske kundskab til fysiologi nyttigt. Forældre bør undervise deres børn ved eksempel, at sundhed betragtes som den største jordiske velsignelse. De kan ikke gøre dette når kærlighed til penge og opvisning har større betydning end deres børns sundhed.    
Mental og moralsk kraft er afhængig af fysisk sundhed.    
Børn bør lære at alle fornøjelser og udsvævelser som ligger sig imellem sundheden skal ofres. Hvis børnene lærer selvfornægtelse og selvkontrol, vil de være langt lykkeligere end hvis de fik lov at føje deres ønsker for fornøjelser og overmådelige klæder.    
Hos mange er den store livs byrde: Hvad skal jeg spise? Hvad skal jeg drikke? Med hvad skal jeg klæde mig med? Mange mødre hengiver sig i stolthed, og til mange skadelige ting for kroppens sundhed, for at være moderigtig. Hvilke beklagelige lektier give de ikke deres børn i denne henseende. De uddanner ikke deres børn ved forskrift og eksempel til at praktisere selvfornægtelse som en hellig pligt, for at være sunde, en afklaret og tilforladelig godhed, og sand skønhed. Et sundt liv, sunde tanker, og rene hjerter, bliver ikke den største betydning i hjemmet.    
Mange forældre uddanner ikke deres børn til nyttighed og pligt. De bliver føjet og forkælet, indtil selvfornægtelse bliver næsten en umulighed for dem. De har ikke lært at få succes med kristenlivet, udviklingen af sunde sind i sunde legemer er af største vigtighed. Deres dyrebare børn bør lære at afsky enhver besmittelse af synd. For at gøre dette, må de skille sig af med verdens skadelige mode.    
Det er en sørgelig kendsgerning at mange, også bekendende kristne, driver fornøjelser, deres forlystelser, føjer stolthed for klæder, føjer appetitten, næsten alt; medens Jesu Kristi kors, sættes til side for hjertets og livets renhed,    
 tages ikke med i overvejelserne. Gud gør krav på dem, men de viser ikke ved deres liv at de har en fornemmelse for deres pligt imod ham. De anerkender verdens krav, ved deres lydighed mod moden. De bruger tid, gør tjeneste og bruger penge til dens venskab, og deri viser de at de ikke er Guds sande venner. Han kræver førstepladsen hos sit folks hjerter. Han kræver deres bedste og helligste hengivenhed. Den kristne religion indbyder, til møder og kræver selvfornægtelse, og bære korset for Kristi skyld. Og sjælens interesse burde komme først.    
Verden  kan påberåbe sig vor tid og hengivenhed; men apostlenes ord bør være nok til at få kristne mødre borte fra stolthed I klæder og demoraliserende fornøjelser. "Ved I ikke venskab med verden er fjendskab med Gud?" "Den som vil være ven med verden, er Guds fjender."    
 "Kristne mødre bør tage deres standpunkt på sandhedens og retfærdighedens platform; og når de tilskyndes til at forene sig med verden med dens nedladende mode som er sundhedsødelæggende og demoraliserende, bør de svare: "Vi gør et stort arbejde, og kan ikke skille os af med det. Vi sætter spørgsmålet om vor evige skæbne. Vi forsøger at udvikle sunde, værdige og smukke karaktertræk i vore børn, så de kan velsigne verden med deres indflydelse, og få evig skønhed og ære i verden som aldrig visner. Hvis børn har et sådant eksempel fra deres forældre, vil det have en frelsende indflydelse på deres liv. Men det er et beklageligt faktum, at mange bekendende kristne kvinder,  som er mødre, tager ledelsen i den nedladende mode, og den  gør ikke krav på kristendommen, og følge i bekendende kristnes fodspor. Nogle som er i ydmyge omstændigheder i livet, i deres bestræbelser for at holde fred med moden, så de kan beholde deres stilling i modesamfundet, udholde afsavn, og arbejde langt ud over deres styrke, så de kan klæde sig  efter det eksempel de mere velhavende søstre har givet dem. Hvis de ikke kan klæde med noget der kan sammenlignes med deres mere velhavende søstre, har de ikke noget ønske om at deltage i menigheden, hvor der ikke er opvisning i kostbar besmykkelse. Modsætningen er ydmygende, de siger og de kan kun tænke på deres ydmyge klæder."    
Fristelsen er så stærk for nogle at  komme frem op til modens standard, at de nogle gange ledes til uærlighed og overlades til uærlighed og tyveri for at opnå deres ønskede mål. Andre gør køb på deres dydighed, så de kan få midler til at besmykke sig selv med. De ser at dette er livets største mål for mange der bekender at være retfærdige. Bekendende kristne, hvis eksempler viser sig at være anstøds stene for deres svage søstre, vil få et forfærdeligt regnskab at møde på den endelige regnskabsdag. Ved deres eksempel har de åbnet en fristelsens dør for den uerfarne, som fortrylles med respekt over for dem, der klæder sig i modeklæder, og de bliver så forblindede at de til sidst gør køb på ære og dydighed, kvindens største besmykkelse, og ofrer sundhed og livs lykke for kunstige dekoreringer til fremvisning. Jeg kommer med et udklip fra <i>Marshall Statesman </i>, under overskriften, til fange under modens fordærv:    
Ved en modefest på Femte Avenue i New York, for nogle få aftener siden, vendte en ung smuk kvinde sig skarpt mod en ældre ærværdig kvinde som talte kedeligt om Magdalenerne, og det håbløse at gøre noget for disse 'fortabte kvinder', med påstanden: 'Jeg kender en mere håbløs klasse end de. Vi er moderigtige, som slår tid ihjel og bortødsler penge, og leder kvinder til at blive Magdalena'er så de kan klæde sig som os, hvorfor er der ingen der sender missionærer til os?' Dette kunne nok siges på en bedre måde. Der er ingen tvivl om at der er flere veje, end fortabelsens vej. Forlokkelserne er ikke kun for en klasse, eller begrænset til en lokalitet.    
Apostlen bringer den indre besmykkelse, i modsætning til den ydre, og fortæller os hvad den store Gud værdsætter. Det ydre er fordærveligt. Men den sagtmodige og stille ånd, udvikle en smuk og symmetrisk karakter, vil aldrig forfalde. Det er en besmykkelse som ikke er forfængelig. I alle de tings Skabers øjne, som er værdifuldt, elskeligt og skønt, erklæres det for en stor pris.     
Jeres prydelse skal ikke være noget udvortes: hårfletning og på hængte guldsmykker eller forskellig klædedragt, men hjertet, det skjulte menneske, med den uforgængelige prydelse, som en sagtmodig og stille ånd er; dette er meget værd i Guds øjne. Thi således prydede også fordum de hellige kvinder sig, som håbede på Gud og underordnede sig deres mænd. 1.Pet.3,3-5.    
Det er af største betydning at vi som kristne mødre viser ved forskrift og eksempel, at vi dyrker det, som universets Monark værdsætter højt. Gør vi dette, hvilken god indflydelse kan vi så ikke få på vore børn; og hvor vigtigt er det ikke at vi kan give vore undervisningslektioner, så renhed og herlighed er det største mål og formål i deres liv. Efterfølgerne bør læses opmærksomt:    
 "<b>"Klæder</b><br>"Kvindelig elskelighed tager sig aldrig så godt ud som når den sættes sammen med enkle klæder. Ingen kunstner vel dække sine ankler til med store fuglefjer og prangende juveler; og vore kære menneske-engle bør, hvis de gør deres titel god for deres navn, omhyggeligt undgå smykker, som rette ligt tilhører indianerkvinder og afrikanske prinsesser. Dette glimmer kan kun give en effekt på senen, på bal gulvet, men i det daglige liv er der ingen erstatning til at fortrylle enkeltheden. En vulgær smag skal ikke forklædes af guld eller diamanter. Når der ikke er en sand smag og fint følelse, kan det ikke gå i stedet for den mest fyrstelige held. Sindet måler sig med guld, men guld kan ikke måle sig med sindet."    
Gennem klæderne kan sindet aflæses, som de fine mønster fra en skreven side. En ærbar kvinde vil klæde sig moderat, en virkelig fin og forstandsmæssig kvinde vil bære mærkerne af nøje udvælgelse og ufejlbarlig smag.    
En masse tid og penge bortødsles på unødige besmykkelser. Der er blevet fundet på mange påhit, med ekstra pufærmer, udfyldninger og pyntebeskæringer, og som har en direkte tendens til at mindske vitaliteten og afkorte livet. Næsten al tænkelig klædestil kan ses i tætbefolkede byer, og på store færdselsårer. Nu er der klædevaner og -stile, som kristne for nogle få år siden ville have anset for afskyelige.    
De korsetter som bæres i almindelighed for at indsnævre taljen er en af de mest alvorlige træk i kvinders klæder. Sundhed og liv ofres for at udføre en mode, der er blottet for virkelig skønhed og komfort. Stramningen om taljen svækker åndedrætsmusklerne. Den forhindrer fordøjelsesprocessen. Hjerte, lever, lunger, milt og mave, presses sammen i en lille sammenpresning, og giver ikke plads for at disse organer kan virke sundt.    
Følgende citat er klippet ud af <i>Sundhedsbudbringeren:</i> - -    
En kvindelig tjener døde pludseligt kort tid efter i øststaterne. Lægen kunne ikke gøre rede for dødsfaldet, og gjorde en ligundersøgelse, som viste at maven var reduceret til barnestørrelse, og hjertet blev skubbet ud af rette sted på grund af stramme bånd.    
Hvor der praktiseres stramme bånd, har de nedre regioner af brystkassen ikke plads til nok handling. Således begrænses åndedrættet til de øvre lungeregioner, hvor der ikke er plads nok til at udføre arbejdet. Men de lavere dele af lungerne bør have størst mulig frihed. Omsnæringen om taljen tillader ikke musklernes frie bevægelighed.    
Alkohol og tobak forurener menneskers blod, og tusinders liv ofres hvert år af disse giftstoffer. Indespærringen indendørs, lukker det herlige solskin ude, og berøvet himlens styrkende luft, forkert spise, med forkerte klædevaner, fordærves kvinders blod. Sammenpresses taljen med stramme bånd forhindres det overflødige materiale at blive presset ud gennem naturlige kanaler. Det mest vigtigste er lungerne. For at lungerne kan gøre det arbejde Gud har tiltænkt, at de må være frie, uden den mindste sammenpresning. Hvis lungerne presses sammen kan de ikke udvikle sig; men deres kapacitet vil formindskes, og gøre det umuligt at indånde nok med luft. Mavemusklerne er indrettet til at hjælpe lungerne med deres arbejde. Var der ingen sammenpresning af lungerne, ville det fulde åndedræt kunne ses mest nede i maven. Når snørebåndene forhindrer dette afgrænses åndedrættet til den øverste del af lungerne. Kvinders klæder bør anbringes så løst om personens talje, at hun kan trække vejret uden mindste forhindring. Hendes arme bør være helt frie, så hun nemt kan hæve dem over sit hoved. Ved at sammensnøre kvinders indre organer, presses de indre dele ud af deres sted. Der er knapt nok en kvinde som er helt igennem sund. De fleste kvinder har utallige sygdomme. Mange har problemer med en svag og forpint natur. Disse moderigtigt klædte kvinder kan ikke overføre en god legemsbeskaffenhed til deres børn. Nogle kvinder har naturligt små taljer. Men frem for at betragte disse former som smukke, bør de beagtes som mangelfulde. Disse snævre taljer kan være overført fra deres mødre, som resultat af eftergivenhed for syndig praksis af tæt indsnævret, og følgen der af er ufuldkomment åndedræt. Stakkels børn fødes af disse forfærdelige modeslaver har mistet sin livskraft, og er modtagelige for sygdomme. Urenhederne tilbageholdes i kroppen fordi ufuldkommen åndedræt overføres til deres afkom.    
Rigtig mange børn er født med blod der er inficeret af kirtelsyge, på grund af moderens forkerte spise- og klædevaner. De rigtig mange aborter som sker nu, kan spores tilbage til modeklæderne. Sammensnøringer skaber malplaceringer, og den slags sygdomme er hyppigere i efterfølgende generation. Mange lider i årevis uden at være bevidst om deres situation. De forbliver uvidende om grunden til deres vanskeligheder, og udholder lidelserne, som et sprog ikke kan udtrykke. Ikke så få kvinder har styrke nok til at gennemgå en graviditetsperiode. Enten hendes eget liv eller deres afkom bliver ofte ofret. Hvis begge overlever har hun ikke været i stand til at give sit afkom nok fysisk livskraft til at modstå ulykker og fremherskende epidemier. Alt spøgefuldt må ud af den svage flamme der er. Og den kristne moder prøver at ikke være ved sit smertelige tab, som hun tror er Guds særlige forsyn. Men kunne hun se tilbage, og opspore sagen i hendes liv, og overbevises at hendes liv og modeklæder var kommet ud af sit barns liv, hun måtte være klog nok at fortryde hendes morderiske arbejde.    
Disse fremragende udtalelser er fra <i>Husholdningen</i>:    
 "De ordinære klæder som mennesker bærer begrænser åndedrætskapaciteten med en fjerdedel; og at kvinder bærer sine klæder så løst som her? Jeg kalder klæder for stramme, når at du strammer dem når du trækker vejret helt ud.    
'Men min talje er af naturen tynd.' siger en kvinde. Hun mener at hun har arvet små lunger. Hendes forfædre, mere eller mindre af dem, sammenpressede deres lunger på samme måde som vi gør, og i hendes tilfælde er blevet en medfødt deformitet. Dette leder os til en af de værste aspekter i hele sagen - de overførte følger af føjelighed over for dette dødelige onde. Og det viser sig selv i mindste livs gnist og ansvar at pådrage sig mange slags sygdomme. En  moder kan endog pådrage sit barn sygdomme ved hendes ufuldkomne åndedræt under hendes graviditet, og sådan gør mange mødre. På næsten al offentlig læsestof, vil næsten alles øjne falde på disse linjer, og siges igen og igen hvor snæver klæderne går omkring taljen og maven (husk venligst min definition om snæverhed) flytter indvoldene til et forkert sted inden for, presser dem op til lungerne og nedad mod bækken, og skaber direkte eller indirekte alle kvinders sygdomme, som generationen er så megen genstand for. En forfatterlæge erklærer at 'denne indflydelse på organerne på den lavere del af maven er så stor at det giver næsten det halve af læger deres forretning,' uanset at mange kvinder og unge piger holdes fra den umiddelbare sarthed og holde deres lidelser for sig selv. Listen over disse beklagelser er alarmerende, og der er ingen tvivl I offentlighed i almindelighed, og også kvinder selv, har en lille idé om hvor meget de lider af virkningerne af stramme klæder."    
 "Naturligvis slutter det ikke med den enkelte, medmindre hun dør før ægteskabet, eller gør hende fuldstændig ubrugelig, så hun slet ikke kan få børn, som ikke så ofte ikke er tilfældet. Hvis det ikke er så dårligt som det er, er hun ofte stadig ude af stand til at fuldføre hendes tid, og de små falder bort af den rene mangel på livskraft, som moderen ikke kunne give barnet. Hun kan knapt nok ikke ånde for en, og endnu mindre for to. En stor del af de foruroligende antal mislighold i den pænere del af samfundet kan føres direkte til stramme klæder. Jeg mødte en dame for nogle få dage siden, som ville have været en smuk og majestætisk kvinde, men på grund af denne deformitet (hendes talje var mindre end det halve af hendes skuldres omkreds), og jeg blev slet ikke overrasket over at vide at hun for nogle få måneder siden kun var få minutter fra døden på grund af dette.    
I mange tilfælde hvor barnet lever, får det en skrøbelig krop, parat til at blive revet bort af en spøgende ulykke, og moderen prøver gudfrygtigt at blive 'trukket tilbage af Forsynets vilje.' Hun har aldrig drømt om at det var på grund af en af hendes ændringer. 'Jeg er fuldstændig rask' sagde en barnløs moder straks til mig, og så gik hun ud med en liste af uheldige forhold som borttog det lille uskyldige barn efter det andet, uden at ane at den sandhed at hvis hun var 'fuldstændig rask' ville hun have været i stand til at give ethvert barn en sådan livskraft at det ville fejet disse ulykker til side som om de er lettere end luft. Jeg siger ikke at alle sådanne problemer kommer af stramme klæder, men jeg siger at så vidt det angår mødre, er det langt den mest udbytterige kilde for dem."    
Og den slags ting vil fortsætte, tror jeg, indtil vor kvinde kender selv til praktisk fysiologi, som at få en idé om hvad det vil sige at være fuldstændig rask.' Det vil være absolut nødvendigt, også for at få dem til at forstå fejlstyringen af stramme klæder forstandsmæssigt, så de ved noget om de enkelte organer inden I, og vigtigheden at holde dem på de rigtige steder.    
 "I <i>Western Rual</i> står der: "Jeg så en ung dame, for ikke så længe siden, klædt til et selskab. Hendes talje var indsnævret med korsetter, bundet så stramt med at hun var absolut deformitet, men hun var stadig ikke tynd, (naturligvis ikke; det ville være absurd  at forestille det); og af frygt for at se kraftig ud, bar hun kun et tyndt skørt. I sit bemærkning om det, ville hun vide om hun ikke have ret til at snørre som det behagede hende. Nej sagde jeg bestemt, een har ingen ret til at videreføre ulykke på hendes efterkommere, ej heller begå selvmord, og så anklage Herren uretsmæssigt for at tage dem ud af verden."    
Men hvilken nytte har det at tale? Uvidenhed og tåbelighed går hånd i hånd, og stærkere hjerner ønskes før vi kan håbe på reform. Dagen efter festen, nævnte den unge dame at hun blev tvunget til at bære sine klæder flere tommer løsere end sædvanligt, var ude af stand til at indånde uden at få en stor smerte i hendes side, og klare tortur i løbet af dagen af smerte  i brystet; og jeg tror at det heltemod som fik hende til at klare det, var meget stort.    
 "Da vi rejste mod vest, tilbragte vi nogle timer i Chicago, i Massasoit-huset. Flere unge damer ventede ved bordet, og de alle sammen ved bordet, og de alle var deformerede af stramme snore. Min mands hænder kunne have spændt sig om deres taljer. Deres skuldrer var brede, deres hofter var store. De kunstige polstringer over brystet, og den store vedhæng over hovedets bagside, og på lille ryggen, får disse piger til at se alt andet end tiltrækkende ud. Deres ansigter var blege, og de bevægede sig sløvt. Der var intet så muntert eller nådigt i deres bevægelser. Deres vitale organer blev presset så tæt sammen at det var umuligt for dem at  fylde deres lunger. De kunne ikke ånde naturligt. De kunne blot gispe. De kunne kun gribe. De kunne ikke vandre naturligt og nådigt. De vred sig i deres gang, som om ethvert skridt krævede anstrengelser. Jeg tænkte det er en af madammens modetorturer. Og disse stakkels piger tilegner sig hendes påfund, selvom de ved at gøre dette så ud som tåber der holdes oppe af stokke. Læs hvad <i>Godt helbred</i> siger om    
<b>Korsetter</b><br>Iblandt de årsager som forhindrer at muskler bliver brugt, er sammenpresning af brystet af korsetter er det mest mærkbare. Hvor på jorden, eller under jorden, eller i vandende, eller i luften, i det levende og i livløse ting, denne form finder sin oprindelige model, medmindre det er i den giftige  hveps, vil det være vanskeligt at opdage. Tradition fastholder at korsetter blev opfundet af en slagter i det niende århundrede, som en straf til hans kone. Finder intet der kan stoppe hendes snakkesalighed, sætter han et par stivere på hende for at bortskaffe hendes åndedræt, og forhindre hende at gå rundt og tale. Denne effektive straf indførte andre grusomme mænd, hvor der til sidst næsten ikke var en kvinde i London, som ikke var bundet op på den måde. Straffen blev så universel til sidst, at damerne, i deres forsvar, gjorde det til en mode, og sådan har det været fortsat indtil nu. Den form som korsetterne giver de kvindelige bryster direkte modsat de græske og romerske modeller for skønhed. - <i>Helsereformeren</i>."  

2 01 1872 Review and Herald Pas på gæstesengen.    
I vort omrejsende liv har vi lidt meget når vi sover i senge der ikke bruges dagligt. Senge som ikke dagligt udsættes for luft og sollys, vil samle fugt. Og der er kun nogle få som forstår det nødvendige at få sol og luft til at komme frit ind i soveværelset, så sengen og sengetøjet kan holdes helt tør og fri for urenheder.    
Senge har ligget ubrugt i dage, endog i uger, og i den fugtige årstid er der fare for deres helbred og liv som sover i dem. Når der ventes gæster, bliver kakkelovnen i gæsteværelset måske sat op for første gang, og tændes ild i den, og gæsteværelset åbnes. Og det betragtes som nok forberedelse for at vennerne får det godt. Men sengen og sengetøjet, skilles ikke nok ad og luftes, og er ikke sikkert for nogen at bruge.    
Jeg har en meget dårlig erfaring med at sove i fugtige senge. Jeg sov med mit to måneder gamle barn i et nordvendt sengeværelse. Sengen havde ikke været brugt i to uger. Der blev tendt op i værelset, og blev betragtet som nødvendigt. Næste morgen følte at jeg var blevet forkølet. Mit barn lod til at have fået meget smerte, da det blev bevæget. Hans ansigt begyndte at svulme op, og han blev plaget af rosen i en meget irriteret form. Mit barn led meget i fire uger, og døde til sidst, en martyr for en fugtig seng.    
Nogle få uger senere, ledsagede jeg min man, og opfylde to aftaler på forskellige steder. På fire af disse steder var vi uheldige med den udpegede gæsteseng i lokaler der stødte ud til modtageværelset. Kakkelovnen stillet op i modtageværelset stødte op til disse sengeværelser, den dag vi skulle komme. Der var kommet fugt ind i alle dele af disse uopvarmede og uventilerede værelser. Vinduerne var ikke blevet, åbnet, og var nøje dækket med tapet, og udenfor dette et forhæng, og rulle gardinerne var omhyggelig lukket. Luften havde ikke fået lov til at cirkulere frit igennem huset, og det dyrebare sollys blev lukket ud som om det var en fjende. Hvorfor var der overhovedet vinduer, når de ikke blev brugt? Det ville havde sparet omkostninger at have gjort disse huse uden vinduer. Vore velmennede venner tog hjerteligt imod os, og vi burde have nydt vort besøg, om det ikke var for den frygtelige gæsteseng.    
Af de to steder vi besøgte, blev vi ganske alvorligt forkølede af at sove i deres fugtige, og uplejede senge, og vi lider meget af gigt; men prøvede at opfylde vor aftale. I den tredje fugtige seng, lå vi næsten en time og prøvede at få varmen; men klæderne var bogstaveligt talt våde. Vi var faktisk nød til at kalde på vore venner; for vi følte at det var skæbnesvanger for liv og helbred at blive i den fugtige seng. Vore venner fornyede deres ild med glæde, og sengetøjet blev fjernet fra sengen og tørret grundigt.    
Vi vendte hjem fra rejsen, og vi led i flere måneder. Jeg var bange for at jeg skulle blive krøbling for livet. Min mand led af bryst og lungesmerter, og han fik en hård hoste i månedsvis. Efter tre måneder kunne jeg gå efter næsten hjælpeløs lidelse, og omhyggelig behandling, ved Guds barmhjertighed.    
På vor sidste rejse blev vi udsat for "død i gæstesengen." Vi var blevet forkølede, som havde sat sig på lungerne, fået smerter i kødet. Siden vor frygt var vækket, har vi varet forsigtige, og har stillet mange spørgsmål om vore senge. I nogle tilfælde har vi fjerne sengetøjet, og har tørret det ved ilden, før vi turde lægge os til at sove. Dette kunne give indtryk af at vi var meget fintfølende og måske vanskelige. Vi ved godt at vi er vanskelige. Vi værdsætter det liv som Gud har bevaret, ved et mirakel på hans barmhjertighed, fra gæstesenge, fugtige og mugne senge.     
I tilfælde af alle disse senge, hvor luften ikke cirkulerer igennem lokalet til dagligt, bør sengetøjet fjernes og tørres grundigt ved ilden, før der soves i det. Soveværelset burde have vinduerne oppe hver dag, og luften burde cirkulere frit igennem lokalerne. Gardinerne burde trækkes bort fra vinduerne. Tapetet burde fæstnes tilbage. Og det velsignede sollys burde bydes inden for, og oplyse og rengøre ethvert soveværelse i huset.    
<i>Nordveststaternes kristne advokat</i> taler rørende over dette emneunder overskriften:  "Død i gæstesengen." En gang hvor jeg skulle møde en prædikant tidligt om morgnen efter at konferensen var udsat, tog jeg til hans bosted, en af det udvalgte i byen. Han og hans værelseskammerat gjorde deres toilette, og afslørede deres tilstedeværelse ved hæshed og næsten uophørlig hoste. Deres beværtning var meget gæstfri; men de var blevet henvist til "Gæsteværelset" i en elegant afdeling, for de bedste gæster. Den rummelige og given seng havde et indbydende udseende, men en fugt og muggen lugt. Faktisk afslørede hele afdelingen en foruroligende fremmedhed over for solskin. Men det var det "bedste værelse", og alle informationer fra dem, at både værelse og seng var fugtige lod til at være ubehøvlede og utaknemmelige. Så de beboede lokalet og sengen, og blev forkølede, med den virkning at en døde, og den anden stadig lider.    
 "En bleg og mager lidende sagde for ikke så længe siden: 'Jeg tror at jeg ville kunne besøge mine aftalesteder kun nogle få gange mere, hvis venner ikke vedholdende ville lægge mig bort i deres kolde gæsteværelser og fugtige senge.' Når disse sager har gået deres gang, kan doktoren sige: 'Død af lungebetændelse,' men flere ville forstå dem hvis de sagde: 'Død af at sove i gæstesenge'."    
 "Gode folks motiver kan ikke betvivles; men uforvarende slår de ihjel af venlighed. I broderskabets navn: Hvis vi skal overnatte i gæsteværelset, og sove i gæstesengen, skal de være tørre og luftede. Vi vælger visselig ikke at være <i>selvmordere af høflighed</i>, og I vil ikke give os <i>døden fra en sovekammerat!"</i><br>E. G. W.    
 "Gode folks motiver kan ikke betvivles; men uforvarende slår de ihjel af venlighed. I broderskabets navn: Hvis vi skal overnatte i gæsteværelset, og sove  gæstesengen, skal de være tørre og luftede. Vi vælger visselig ikke at være <i>selvmordere af høflighed</i>, og I vil ikke give os <i>døden fra en sovekammerat!"</i><br>E. G. W.  

12 03 1872 Review and Herald Sentimentalisme    
 "Visdommens veje er liflige veje, og alle dens stier er lykke." Ords 3:17."    
De som følger visdommens og hellighedens vej vil ikke plages af unødig fortrydelse over spildte timer. De vil heller ikke plages af mismod eller angst som andre, om de ikke engagerer sig i forfængelige og letsindige fornøjelser.    
Mange støtter opfattelsen at åndelighed og hengivenhed mod Gud er skadelig for sundheden. Der findes mange bekendende kristne med sygelig fantasi som ikke repræsenterer bibelens religion på en rigtig måde. De vandrer hele tiden under en sky. De lader til at tro at det er en dyd at klage over depression, store prøvelser og svær kamp. Menneskenes Frelser har sagt "Således skal jeres lys skinne for menneskene, for at de må se jeres gode gerninger og prise jeres Fader, som er i Himlene." Matt 5:16. Det er enhvers pligt at værdsætte lyset, at vandre i lyset og at opmuntre andre at være glad til sinds, så at de afspejler lys i stedet for nedstemthedens og mørkets skygger.    
Vi er fuldt overbeviste om at gudfrygtighed og retfærdighed ikke strider mod sundhedslovene, men er i harmoni med dem. Nogle lærer måske at tomme fornøjelser og billigt nonsens er nødvendige for at være glad og overvinde mismod. Det kan bortlede tankerne for en tid, men når spændingen er ovre og eftertænksomheden kommer, vågner samvittigheden og lader sin røst høre, at dette ikke er den bedste måde at vinde sundhed og virkelig glæde.    
Fornøjelsen opildner sindet, men nedstemthed kommer helt sikker derefter. Nyttigt arbejde og fysisk motion vil have en sundere indvirkning på sindet, og vil forstærke musklerne, forbedre cirkulationen og vise sig at være et kraft middel når det gælder at genvinde Sundheden.     
 "Kom hid, børnlill, og hør på mig, jeg vil lære jer Herrens frygt. Om nogen attrår liv og ønsker sig dage for at skue lykke, så var din tunge for ondt, dine læber fra at tale svig; hold dig fra ondt og øv godt, søg fred og jag derefter.. Mod dem, der gør ondt, er Herrens åsyn for at slette deres minde af jorden; på retfærdige hviler hans øjne, hans ører hører deres råb; når de skriger, hører Herren og frier dem af al deres trængsel. Sal 34,12-18.    
Forvisningen om at man gør ret er den bedste medicin for syge kroppe og sind. Guds særlige velsignelse hviler over modtageren og er sundhed og styrke. En person hvis sind er stille og tilfreds i Gud, er på Sundhedens vej. At være vidende om at Herrens øjne hviler på os og at hans øre er åbne for at høre vore bønner, er sand tilfredsstillelse. At vide at vi har en ven som aldrig svigter, som vi kan betro alle sjælens hemmeligheder til, er et privilegium som aldrig kan beskrives med ord. De hvis moral-evner er fordunklede af sygdom, er ikke dem som kan fremstille det kristne liv rigtigt, den kølige ligegyldigheds vande eller upåvirket mismod.     
Der findes dem som ikke ved at det er en religiøs pligt at disciplinere sindet til at dvæle ved glædelige temaer, så at de kan genspejle lyset, i stedet for mørke og mismod. Denne gruppe kommer enten til at bruge tid på deres egne fornøjelser i ydre konversation, spøg og skæmt og holde sindet hele tiden i glad stemning, med en række fornøjelser, eller de kommer til at blive deprimerede med store prøvelser og mentale stridigheder som om de tror på at få andre nogen sinde har oplevet eller kan forstå. Disse personer bekender sig måske til at være kristne, men de bedrager deres egne sjæle. De har ikke den samme lære. Jesu Kristi religion er først og fremmest ren, siden fredsommelig, fuld af retfærdighed og gode frugter. Mange har gjort dette sørgelige fejlgreb som er så almindeligt i denne fordærvede tidsalder, særlig blandt kvinder. De er for eftergivne for det modsatte køn. De elsker deres selskab. Deres opmærksomhed er smigrende for dem, og de opmuntrer eller tillader en nær gåendenhed som ikke altid er i overensstemmelse med apostlenes formaning at "afholde sig fra alt ondt, af hvilken slags det måtte være." 1 Tess 5:22.    
Nogle blander sin religion med en romantisk, elskovssyg sentimentalitet, som ikke ophøjer og blot fornedrer. Det er ikke blot deres egne sind som påvirkes, uden andre skades af deres eksempel og indflydelse.    
Nogle har en naturlig evne til fromhed. Om de trænede sindet til at dvæle ved ophøjede emner som ikke har noget med jeget at gøre, uden det er af himmelsk natur, skulle de fortsat kunne være til nytte. Men en stor del af deres liv sløses bort med drømme om at udrette noget stort i fremtiden, medens nuværende pligter, også om de er små, bliver forsømt. De har været utro. Herren kommer ikke for at betro dem noget større arbejde end det arbejde som ligger frem for dem her i opmærksomhed og udføres med et beredvilligt og glat sind.    
Om hjertet ikke er med i arbejdet kommer det til at trække ud på tiden, uanset hvilket arbejdet det gælder. Herren prøver vore evner gennem at give os små pligter at udføre først. Om vi vender os fra disse i utilfredshed og beklagelser, kommer der ikke flere opgaver at blive betroet os, får vi uden videre tager imod dem disse små pligter, og udfører dem godt. Derefter kommer der højere og større ansvar at blive betroet os.    
Vi har fået betroet evner, ikke for at blive sløset bort uden at de sættes ind i banken, så at når mesteren kommer, kan få det tilbage som er hans, med renter. Gud har ikke delt kritikløst ud af disse evner. Han har fordelt disse herlige betroelser efter de kræfter og kapaciteter som han kender hos sine tjenere: "Han gav enhver sin gerning". Mark 13:34.    
Han giver upartisk, og han forventer at få det tilsvarende tilbage. Om Alle gør deres pligt efter målet af sit ansvar, kommer værdien af det som er betroet dem bliver fordoblet, uanset om det er lidt eller stort. Deres pålidelighed prøves og bevises, og deres trofasthed er et sikkert bevis på deres kloge forvaltning, og de kan betros de sande rigdomme, til og med det evige livs gave.    
Mange har en selvtilfreds indstilling, og smigrer sig selv med om de havde anledninger eller var i mere fordelagtige omstændigheder, kunne de og skulle de, udrette et stort værk. De ser ikke tingene fra en rigtig synsvinkel. Deres fantasi er usund, og de har tilladt deres sind at svæve over livets hverdagsagtige pligter. Dagdrømmende og romantiske sandslotsbyggerier, har gjort dem uduelige. De har levet i en fantasiverden, fantasiverden, er blevet indbildte på martyrer, og er indbildte kristne. Der findes intet virkeligt og solidt i deres karakter. Denne gruppe billeder sig blandet andet ind at de har en udsøgt fin karakter, og en sympatisk natur som andre må være opmærksom på og reagere over for. De påtager sig en ligegyldig og passiv fremtoning og tænker ofte at de ikke bliver påskønnede. Deres syge indbildning hjælper hverken dem selv eller andre. Et passende arbejde og sund anvendelse af alle deres kræfter, skulle drage deres tanker fra dem selv.    
Mismodige følelser er ofte resultatet af for meget fritid. Hænder og sindet burde være optaget af nyttigt arbejde, med at lette andres byrder, og medens de gør dette kommer de til at være til nytte for sig selv. Lediggang giver tid til at ruge på indbildte sorger. Om de ikke har vanskeligheder og prøvelser i virkeligheden kommer de helt sikker til at låne dem fra fremtiden. Gud vender sig til Jerusalem gennem sin profet Ezekiel således: "Se, din søster Sodomas brøde var overmod; brød i overflod og sorgløs tryghed blev hende og hendes døtre til del, men de rakte ikke den arme og fattige en hjælpende hånd" Ez 16,49.    
Invalider burde ikke tillade sig at synke ned i et en passiv tilstand. Det er skadeligt for sundheden. Viljekraften borde sættes i gang. Og også når nogle afviser beskæftigelse som indebærer ansvar burde de opøve deres sind til det. Anstrengelse er hvad de behøver mest for at genvinde sundheden. De kan aldrig nå en sundhed som ikke overvinder denne ligegyldige, drømmende sindstilstand, og rejser sig til handling.    
Der foregår meget bedrag under religionens dække. Lidenskaberne kontrollerer mange menneskers sind, som er blevet fordærvede gennem forvanskede tanker og følelser. Disse bedragede sjæle smigrer sig selv med at de er åndeligt sindede, og særlig helligede, medens deres religiøse erfaring består af kærlighed sentimentalitet i stedet for renhed, sand godhed og ydmyghed. Sindet burde ledes bort fra jeget, øves til at være til velsignelse for andre og ophøjes gennem gode gerninger. "En ren og ubesmittet gudsdyrkelse for Gud, vor Fader, er dette: at besøge faderløse og enker i deres trængsel og bevare sig selv uplettet af verden." Jak 1,27. Sand religion forædler sindet, forfiner smagen, helliger omdømmet og gør dens indehavere delagtig i himlens renhed og indflydelse, bringer engle nær og adskiller sig mere fra verdens indflydelse.<br>-- E. G. W., i <i> Health Reformer</i>  

17 12 1872 Review and Herald Kristi første komme.*    
Guds Søn stod næst efter Den store Lovgiver i autoritet. Han var klar over at det kun var hans liv, som kunne tjene som soning for det faldne menneske. Ligesom hans ædle, pletfrie karakter og fornemme stilling som den himmelske hærs fyrste, var hævet over alt menneskeværk, således var Jesus selv hævet over mennesket. Han var Faderens udtrykte billede, ikke kun i det ydre, men også i sin fuldkomne karakter.     
Et sonoffer med blod af dyr kunne ikke dække Guds krav ved overtrædelsen af hans lov. Dyrets liv er ringere end den skyldige synders liv. Derfor kunne det ikke sone for synd. Gud kunne kun godtage det som et symbol på hans Søns offer.     
Et menneske kunne ikke sone for et menneske. I dets syndige, faldne tilstand er det et ufuldkomment offer som har ringere værdi end Adam før syndefaldet. Gud skabte mennesket fuldkomment og retfærdigt. Derfor kunne intet sonoffer for hans overtrædelse dække, hvis det ikke havde større værdi end det fuldkomne og uskyldige menneske.     
Den guddommelige Guds Søn var det eneste offer som kunne dække Guds fuldkomne lovs krav. Englene var syndfri, men af mindre værdi end Guds lov. De var underkastet loven. De var budbringere der skulle gøre Kristi vilje og som skulle knæle for ham. De var skabt væsner og under tilsyn. Der blev ikke stillet noget krav til Jesus. Han kunne give sit liv og han kunne tage det igen. Han var ikke forpligtet til at påtage sig forsoningen. Offeret var helt frivilligt fra hans side. Hans liv havde den værdi, som skulle til for at redde mennesket fra dets fald.     
Guds Søn var i guddomsskikkelse, og han så det ikke som et røvet bytte at være Gud lig. Ingen andre end han, af alle som har levet på Jorden, kunne stå frem og sige: Hvem af jer overbeviser mig om synd? Han var forenet med Faderen ved menneskets skabelse, så han havde i kraft af sin guddommelige fuldkomne karakter mulighed for at sone menneskets synd, løfte det op og føre det tilbage til dets oprindelige tilstand.     
Både offersystemet og det jødiske præsteskab blev indstiftet for at anskueliggøre Kristi død og forsoning. Ceremonierne havde ingen betydning i sig selv, og ingen moralsk værdi. Det havde de kun i forbindelse med Kristus, som selv var ophavsmanden til og grundlaget for dette system. Herren havde gjort det klart for Adam, Abel, Set, Enok, Noa, Abraham og de gamle patriarker især for Moses, at ofringerne og præstesystemet ikke var tilstrækkeligt i sig selv til at sikre en eneste sjæls frelse.    
De cermonielle ofringer pegede hen til Kristus. Gennem disse så de gamle patriarker Kristus og troede på ham. De var af himlen ordineret til at udfylde det hul som synden havde skabt mellem Gud og mennesker og som krævede en mælende præst. Gennem Kristus blev kommunikationen, som Adam afbrød med sin overtrædelse, genoprettet mellem Gud og den fordærvede synder. Men det ufattelige offer som Jesus bragte helt frivilligt for mennesket, er stadig en gåde, som end ikke englene fatter til bunds.      
Det jødiske system var symbolsk, og skulle fortsætte indtil det fuldkomne offer skulle finde sted i symbolet. Mellemmanden ville, i sit embede og arbejde, stærkt overgå det jordiske, symbolske præsteskab, i værdighed og herlighed. Guds folk, fra Adams dage ned til tiden hvor den jødiske nation blev et særskilt og adskilt folk fra verden, var blevet undervist om at Genløseren skulle komme, som deres ofringer repræsenterede. Denne Frelser skulle være mellemmand, til at stå mellem den Højeste og hans folk. Gennem denne tilvejebringelse, var en vej åbnet op, hvorved den skyldige synder kan finde adgang til Gud gennem den andens mellemkomst. Synderen kunne ikke komme i sin egen person, med sin skyld på sig, og med ingen større fortjeneste end han havde i sig selv. Kristus alene kunne åbne vejen, ved at gøre et offer der passede med den guddommelige lovs krav. Han var fuldkommen, og ubesmittet af synd. Han var uden plet og lyde. Omfanget af syndens frygtelige følger ville aldrig være blevet kendt, om hjælpemiddelet ikke var bragt til veje for en uendelig værdi. Faldne menneskers frelse var gjort med en så umådelig omkostning, at engle forbavsedes, og kunne forstå det guddommelige mysterium til fulde at Himlens majestæt, lige med Gud, skulle dø for den oprørske slægt.    
Idet tiden drog nærmere for Guds Søn at gøre sin første ankomst, blev Satan mere vagtsom for at berede det jødiske folks hjerter, og være stålsat imod de beviser han skulle bringe som Messias. Jøderne var blevet stolte og pralagtige. Præsteskabets renhed var ikke blevet bevaret, men forfærdeligt fordærvet. De beholdte formerne og ceremonierne i deres tilbedelsessystem, medens deres hjerter ikke var med i arbejdet. De nærede ikke personlig fromhed og dydig karakter. Og jo større mangel de havde på de fornødne egenskaber i det hellige arbejde, som den allerhøjestes Guds præster, des mere hårdnakkede var de for at vise ydre medynk, iver og helligelse.    
De var hyklere. De elskede verdens ære, og var ærgerrige efter at blive ophøjede gennem rigdommene. For at opnå deres ønske, udnyttede de enhver lejlighed til at tage fordel af den fattige, især fra enker og faderløse. De krævede himmelske summer af penge af dem som var samvittighedsfulde, under forskellige påskud, for Herrens skatkammer, og brugte midler de havde fået på uærlig vis til egen vinding. De var selv hårdnakkede at holde loven udad til. De viste at de havde stor respekt for traditioner og skikke, for at få penge fra folk, der tilfredsstillede deres fordærvede ærgerrighed.    
Traditioner, skikke, og unødige ceremonier, blev gentaget for det folk, som Gud ikke havde givet dem gennem Moses eller gennem nogen andre. Disse udsprang fra ingen højere kilde end mennesker. Ypperstepræsterne, skriftkloge og ældste, gennemtvang disse på folk som Guds bud. Deres hjerter var hårde og ufølsomme. De viste ingen barmhjertighed for den fattige og ulykkelige. Samtidig med at de bad på markedsstederne, og gav almisser for at blive set af mennesker, og derved påtage sig godhedens ydre udseende, så fortærede de belastede de enkernes hjem med deres høje skatter, som de pålagde dem. De var tilsyneladende nøjeregnende i ydre former som mennesker så, for de ønskede at give indtryk af deres vigtighed. De ønskede at folk skulle have høje tanker om deres iver og helligelse over for religiøse pligter, medens de dagligt berøvede Gud, ved at give folks helligede ofringer til sig selv.    
Præsteskabet var blevet så fordærvet at præsterne ikke havde skrupler for at gøre de mest uærlige og kriminelle handlinger for at gennemføre deres planer. De som påtog sig ypperstepræstens embede lige før og ved tidspunktet for Kristi første komme, var ikke guddommeligt udpegede mænd til det hellige arbejde. De havde ivrigt higet efter embedet gennem kærlighed til magt og opvisning. De ønskede en position hvor de kunne have myndighed, og praktisere bedrageri under fromhedens forklædning, og derved undgå at blive opdaget. Ypperstepræsten havde en magtfuld og betydningsfuld stilling. Han ikke kun rådgiver og mellemmand, men dommer, og der var ingen appelmulighed for hans beslutning. Præsterne blev holdt i tømme af romernes myndighed, og fik ikke lov til at lægge nogen i døden. Denne magt påhvilede dem, som herskede over jøderne. Mennesker med fordærvede hjerter søgte ypperstepræstens særlige embede, og opnåede den ofte ved bestikkelse og attentat. Ypperstepræsten som var iklædt sin helligede og dyre klæder, med brystskjoldet på hans brøst, lyset glimtede på de dyrebare stene som var indlagt i brystpladen, var et meget imponerende udsende, og slog samvittighedsfulde og helhjertede folk med beundring, ærbødighed og ærefrygt. Ypperstepræsten var på en særlig måde tiltænkt at repræsentere Kristus, som skulle blive en ypperstepræst for altid og efter Melkisedeks orden. Denne præstenorden skulle ikke gå til andre, eller afløses af andre.    
Det jødiske folk havde fordærvet deres religion med unødige ceremoni og skikke. Dette lagde en tung byrde på folk, især de fattigere klasser. De var også under romernes trældoms åg, og de forlangte at betale tribut (skat) til dem. Jøderne var uforsonet med deres trældoms åg, og så fremad til deres nations sejr igennem Messias, den kraftfulde udfrier, der var forudsagt i profetien. De havde et snævert syn på dette. De tænkte at den som kommer ville, ved sin tilsynekomst, påtage sig kongelig ære, og, ved magt eller vælde, undertrykke deres undertrykkere, og tage Davids trone. Havde de, med ydmyge sind og åndelig erkendelse, studeret profetierne, ville de ikke have være faldet i så stor vildfarelse, som at overse profetierne der pegede på hans første komme i ydmyghed, og misfortolke dem, som taler om hans andet komme med kraft og megen herlighed. Det jødiske folk havde stræbt efter magt. De var ærgerrige efter verdslig ære. De var stolte og fordærvede, og kunne ikke se de hellige ting. De ville ikke skelne mellem de profetier som pegede på Kristi første komme, og dem som beskrev hans andet herlige tilsynekomst. Den kraft og herlighed  som profeterne beskrev, ville følge med hans andet komme, så de efter ved hans første komme. Deres nationale ære var den største bekymring for dem. Deres ærgerrige ønske var at etablere et timeligt rige, som de mente ville reducere romernes undertrykkelse, og ophøje dem med autoritet og kraft til at regere over dem. De havde pralet over for dem som de var undertrykket af, at de ikke skulle undertrykke dem så længe, for deres regering ville snart begynde, som ville være mere ophøjet og herlighed, end endog Salomons regering.    
Når tiden var fuldbyrdet, blev Kristus født i en stald, og lagt i en krybbe, omgivet af staldens dyr. Og er dette i virkeligheden Guds Søn, som i det ydre udseende er en skrøbelig og hjælpeløs baby, der ligner andre børn lige så meget? Hans guddommelige herlighed og majestæt blev opsløret af menneskelighed, og engle bebudede hans komme. Efterretningerne for hans fødsel blev frembåret med engle til de himmelske sale, medens jordens store mænd ikke vidste det. De stolte farisærere og skriftkloge, med deres hykleriske ceremonier, og tilsyneladende helligelse til loven, vidste intet om Betlehems lille barn. De var uvidende om den måde han viste sig på, på trods af deres pralende lærdomme og visdom i at udlægge loven og profetierne i profetskolerne. De var midler der hjalp sig selv. Deres studie var at de på den mest succesrige måde kunne opnå rigdomme og verdslig ære, og de var helt uforberedte på Messias åbenbaring. De så efter en mægtig fyrste, som skulle regere på Davids trone, og hvis rige skulle vare for evigt. Deres stolte og ophøjede ideer om Messias' komme var ikke i overens stemmelse med de profetier de vedkendte at kunne udlægge for folk. De var åndeligt blinde, og var den blindes leder.    
I himlen var det forstået at tiden var kommet for Kristi ankomst til verden, og engle forlader herligheden for at bevidne hans ankomst hos dem, han kom for at velsigne og frelse. De har været vidne til hans herlighed i Himlen, og de regner med at han vil modtages med ære, i overensstemmelse med hans karakter, og hans ophøjede mission. Idet englene nærmede sig jorden, kom de først til det folk Gud havde udskilt fra verdens nationer, som hans særlige rigdom. De ser ingen særlig interesse blandt jøderne, ingen ivrig venten og vågen at de skal være de første til at modtage Forløseren, og anerkende hans komme.    
I templet, som har været helliget af de daglige brændofre, der er forbillede for hans komme, og symboliserer hans død, gøres der ingen forberedelser for at byde verdens Frelser velkommen. Farisærerne fortsætter med at gentage deres lange meningsløse bønner på gaderne, for at blive hørt af mennesker, for at få omdømme af stor fromhed og helligelse.    
<b>Himlens engle ser med forbavselse på folks ligegyldighed, og deres uvidenhed om livets fyrstes </b><br>nkomst. De stolte farisærer påberåber sig at være Guds udvalgte folk, i deres hykleriske helligelse, proklamerer de loven og ophøjer traditionerne, medens mennesker fra andre nationer beskæftiger sig med fabler, og dyrker falske guder. Alle var lige uvidne om den store begivenhed, som profetien havde forudsagt vil finde sted.    
Engle ser de trætte rejsende, Josef og Maria, føre deres vej til Davids by, for at blive indskrevet, efter Kejser Augustus dekret. I Guds forsyn var Josef og Maria blevet bragt hertil, for det var stedet som profetien havde foreskrevet at Kristus skulle fødes. De søgte et hvilested i kroen, men blev vist bort fordi der ikke var plads. De velhavende og ærværdige blev budt velkommen, og finde opfriskning og plads, medens disse trætte rejsende er tvunget til at søge tilflugt i en rå bygning som giver lys for umælende dyr.    
Her er verdens frelser født. Herlighedens majestæt, som fyldte hele himlen med beundring og glans, er ydmyget til en krybbeseng. I himlen var han omgivet af hellige engle; men nu har han staldens dyr til selskab. Hvilken ydmygelse er dette ikke?! Forundringsværdigt, o himle! og vær forbavset, o jord!    
Da der ikke er nogen blandt menneskesønnerne til at bud bringe Messias ankomst, må engle nu gøre dette arbejde, som det var menneskers ærværdige privilegium at gøre. Men engle blev, med de glade nyheder om Frelserens fødsel, sendt til de ydmyge hyrder, og ikke til de lærte jøder, som bekender at være profetiens fortolkere; for de har ikke hjerte til at modtage det.    
 " I den samme egn var der hyrder, som lå ude på marken og holdt nattevagt over deres hjord. Og en Herrens engel stod for dem, og Herrens herlighed strålede om dem, og de blev grebet af stor frygt." Ydmyge hyrder som vogter deres hjort om natten, er dem som med glæde modtager deres vidnesbyrd. Pludseligt lyses himlene op med en klarhed som foruroliger hyrderne. De kender ikke grunden til denne store opvisning. De ser ikke først myriader af engle, som er samlet i himlene. Klarheden og herligheden fra den himmelske hær oplyser og forherliger hele sletten. Medens hyrderne er rædselsslagne af Guds herlighed, stilner skarens første engel deres frygt ved at vise sig selv for dem og siger: " "Frygt ikke; thi se, jeg forkynder eder en stor glæde, som skal være for hele folket. Thi eder er i dag en Frelser født i Davids by; han er Kristus, Herren! Og dette skal være jer et tegn: I skal finde et barn svøbt og liggende i en krybbe." Og i det samme var der med engelen en mangfoldig himmelsk hærskare, som lovpriste Gud og sagde: "Ære være Gud i det højeste! og på jorden fred i mennesker, der har hans velbehag!"    
Da deres frygt forsvandt, tager glæde stedet for forbavselse og rædsel. De kunne ikke først børe herlighedens udstråling, som kom fra hele den himmelske hær, der brød pludseligt over dem. En engel viste sig kun for de vagtsomme hyrders stirrende blik, for at stilne deres rædsel, og gøre deres mission kendt. Idet lysets engel omkransede dem, hviler herligheden over dem, og de styrkes til at kunne klare det større herligheds lys, der var med de store myriader af himmelske engle. "Og det skete, da englene havde forladt dem og var vendt tilbage til Himmelen, sagde hyrderne til hverandre: "Lad os dog gå til Betlehem og se det, som der er sket, og som Herren har kundgjort os." Og de skyndte sig derhen og fandt Maria og Josef tillige med barnet, som lå i krybben. Da de havde set det, fortalte de, hvad der var blevet sagt til dem om dette barn. Og alle, som hørte det, undrede sig over det, som hyrderne sagde til dem. Men Maria gemte alle disse ord i sit hjerte og grundede over dem. Og hyrderne vendte tilbage og priste og lovede Gud for alt, hvad de havde hørt og set, således som der var blevet sagt til dem."    
Hyrderne er fyldt med glæde, og idet den strålende herlighed forsvandt, og englene vender tilbage til Himlen, er de alle glade over den gode nyhed, og søger at opsøge Frelseren. De finder den barnlige Forløser, ligesom de himmelske budbringere havde bevidnet, pakket og indsvøbt i klæder, og ligger i en smal afgrænset krybbe.    
De begivenheder som lige er udspillet, har gjort et uudsletteligt indtryk på deres sind og hjerter, og de er fyldt med forbavselse, kærlighed og taknemmelig for Guds store nedladenhed over for mennesker, ved at sende sin Søn til verden. Hyrderne spredte de glade nyheder overalt og den forunderlige herlighed som de har set, og den himmelske lovsang de hørte fra den himmelske hærs læber.  

24 12 1872 Review and Herald Kristi første komme    
Herlighedens konge nedlod sig til at påtage sig menneskelighed; og engle, som havde været vidne til hans glans i de himmelske sale, da han blev tilbedt af alle himmelske hære, blev skuffet over at finde deres guddommelige befalingsmand i en så ydmyg position.    
Jøderne havde skilt sig selv så langt fra Gud, ved deres onde gerninger, at englene ikke kunne kommunikere nyhederne med dem om barnegenløserens komme. Gud vælger de vise mænd fra Østerland til at gøre hans vilje.    
 "Da nu Jesus var født i Betlehem i Judæa, i kong Herodes' dage, se, da kom der nogle vismænd fra Østerland til Jerusalem og spurgte: "Hvor er jødernes nyfødte konge? Thi vi har set hans stjerne i østen og er kommet for at tilbede ham." Disse mænd var ikke jøder; men de havde ventet på den forudsagte Messias. De havde studeret profetien, og vidste at tidspunktet var nær hvor Kristus ville komme; og de ventede ivrigt efter et tegn på denne store begivenhed, at de måtte være de første der bød det himmelske kongebarn velkommen, og tilbede ham. Disse vise mænd var filosoffer, og havde studeret Guds værker i naturen. I himlens undere, i solens, månens og stjernernes herlighed, havde de opsporet Guds finger. De var ikke afgudsdyrkere. De levede op til det dunkle lys som skinnede på dem. Disse mænd betragtede jøderne som hedninge; men de var renere i Guds øjne end jøderne, som var blevet privilegeret med stort lys, og som gjorde ophøjede bekendelser, men levede ikke op til det lys Gud havde givet dem. Disse vise mænd havde set himlene oplyst med lys, som omgav den himmelske hær, som bebudede Kristi komme for de ydmyge hyrder. Og efter at englene var vendt tilbage til himlen, vise en klar stjerne sig, og forblev på himlene.    
Dette lys var en afgrænset sværm af flammende engle, som så ud som en klar stjerne. Det usædvanlige syn af en stor og klar stjerne som de aldrig havde set før, hang som et tegn på himlene, og tiltrak deres opmærksomhed. De fik ikke lov til at høre englenes proklamering (21) for hyrderne. Men Guds Ånd bevægede dem til at opsøge denne himmelske Gæst for en falden verden. De vise mænd rettede deres vej hvor stjernen lod til at lede dem. Da de kom nær til Jerusalems by, blev stjernen omhyldet i mørke, og ledte dem ikke længere. Af det sluttede de at jøderne ikke kunne være uvidende om den store begivenhed om Messias komme, og de spurgte sig efter i Jerusalems omegn.    
De vise mænd var overrasket over der ikke var en usædvanlig interesse for at Messias skulle komme. De var bange for at de slet ikke havde læst profetierne rigtigt. Usikkerhed omtågede deres sind, og de blev urolige. De hørte præsterne gentage og gennemtvinge deres traditioner, og forklare loven, og ophøje deres religion, og deres egen præsteskab. De pegede på deres bede remme, og deres klæders kvaster, hvorpå lovens forskrifter og deres traditioner er indskrevet, som bevis på deres helligelse, medens de anklager romerne og grækerne som hedninge og syndere over alle mænd. De vise mænd forlader ikke Jerusalem så håbefulde og tillidsfulde som da de kom. De undres over at jøderne ikke var interesseret og glade for udsigten til denne store begivenhed Kristi komme er.    
Menighederne i vor tid søger efter verdslig forherligelse, og de vil ikke se profetiernes lys, og tage imod beviserne for deres opfyldelse, som viser at Kristus snart kommer, ligesom jøderne var med hensyn til hans første komme. De så efter Messias timelige og sejrrige regering i Jerusalem. Bekendende kristne for vor tid forventer menighedens timelige velstand, i verdens omvendelse, og nyde det timelige tusindårsrige.    
De vise mænd forklarede tydeligt deres ærinde. De søgte efter Jesus, jødernes konge, for de havde set hans stjerne i øst, og var kommet for at tilbede ham.    
Jerusalems by blevet oprevet i stor ophidselse ved de vise mænds udtalelser. Nyhederne kom straks til Herodes. Han var overmådelig foruroliget, dog skjulte han skuffelsen, og modtog mændene med tilsyneladende opmærksomhed.    
Kristi komme var den største begivenhed som har fundet sted siden verdens skabelse. Kristi fødsel, som gav glæde til himlens engle, blev ikke budt velkommen af verdens kongelige magter. Mistanke og misundelse blev vagt i kong Herodes hjerte, og hans onde hjerte planlagde sin mørke agt for fremtiden. Jøderne udviste en dum ligegyldighed over for vismændenes beretning. Men Herodes er meget interesseret og oprørt. Han sammenkalder sine skriftkloge og ypperstepræster, og beder dem indstændigt at undersøge den profetiske historie nøje, og fortælle ham hvor barnekongen skal fødes. Den rykkes løse ligegyldighed og tilsyneladende uvidenhed hos de skriftkloge og ypperstepræsterne, når de vender sig til deres bøger efter profetiens ord, irriterer helt den årvågne konge. Han tror at de prøver at skjule de reelle fakta om Messias fødsel for ham. Han byder den myndigt at nøje undersøge forholdet til deres forventede konge.    
"Og han samlede alle folkets ypperstepræster og skriftkloge og søgte hos dem at få at vide, hvor Kristus skulle fødes. Og de sagde til ham: "I Betlehem i Judæa; thi således er der skrevet ved profeten: Og du, Betlehem i Judas land, du er ingenlunde den mindste blandt Judas herskere; thi af dig skal der udgå en hersker, som skal være hyrde for mit folk Israel." Derefter lod Herodes mændene kalde og fik af dem nøje besked om tiden, da stjernen havde vist sig. Så sendte han dem til Betlehem med de ord: "Gå hen og forhør jer nøje om barnet; og når I har fundet det, så lad mig det vide, for at også jeg kan komme og tilbede det."    
Selv om Herodes havde taget imod de vise mænd med tilsyneladende respekt, opildnede hans misundelse og had imod barnekongen ved deres antydninger om ham, som kunne vise sig at være en rival imod ham, og drive ham eller hans efterkommere fra tronen. En storm af modstand og satanisk raseri tog Herodes i besiddelse, og han besluttede sig for at udslette denne barnekonge. Alligevel påtog han sig et rolig ydre, og bad om en fortrolig samtale med de vise mænd. Han spurgte da specielt ud om det præcise tidspunkt stjernen viste sig på. Han hilste tilsyneladende Kristi formodede fødsel velkommen med glæde, og udtrykte et ønske om at straks blive informeret af de vise mænd, så han kan blive blandt de første, der viste ham den sande ære, ved at også han kan tilbede ham. De vise mænd var ikke i stand til at læse den tyranniske Herodes hjerte; men det var Gud, som kender til alt der sker i sjælen, til hjertets intentioner og hensigter, blev ikke bedraget af hans hykleriske påskud. Hans magt vil beskytte og bare den dyrebare barnefrelser fra Satans list, indtil hans mission på jorden er udført. "Da de havde hørt kongens ord, gav de sig på vej; og se, stjernen, som de havde set i østen, gik foran dem, indtil den kom og stod over det sted, hvor barnet var. Og da de så stjernen, fyldtes de af en meget stor glæde."     
Efter at de vise mænd havde forladt Jerusalem, så de igen, til deres store glæde, himlenes ledestjerne, som førte dem til vor Frelsers fødested. "Og de gik ind i huset og så barnet med dets moder Maria; da faldt de ned og tilbad det, og de lukkede op for deres skatte og bragte det gaver: guld, røgelse og myrra." De vise mænd fandt ingen loyalitetsvagt der forhindrede dem i at komme ind for Kristi nærhed. Verdens ærværdige er ikke til stede. I stedet for at folk skulle have budt livets fyrste velkommen med stor hyldest, var han omgivet af umælende dyr.    
Den Guds herlighed der var med engle hæren, var knapt nok forsvundet fra Betlehems sletter, da den misundelige og skinsyge Herodes blev vækket til modstand, mod barnefrelseren. Denne konge forstod at Kristus skulle over et timeligt rige, og han brød sig slet ikke om tanken om en jødisk konge. Ypperstepræsterne og de skriftkloge, havde bekendt og forstået profetierne om Kristi tilsynekomst. De havde gentaget profetierne over for folket, som angår Kristi andet komme i magt og megen herlighed, at nedlægge al myndighed, og herske over hele jorden. På en pralende og krænket måde hævdede at Kristus skulle blive en timelig fyrste, og at ethvert rige og folk skulle bøje sig i underdanighed under hans myndighed.    
Disse præster havde ikke undersøgt profetierne, med henblik til Guds ære, eller med et ønske om at tilpasse deres liv til den høje standard, der står markeret af profeterne. De ransagede skrifterne for at gamle profetier som de i på en vis måde kunne fortolke til at understøtte deres knejsende stolthed, og vise med hvilken foragt Gud betragtede alle verdens folk med, undtagen jøderne. De erklærede at den magt og myndighed de var den gang var tvunget til at respektere og adlyde, ville snart komme til en ende; for Messias ville tage Davids trone, og med hæres styrke, genoprette jøderne til frihed, og til deres høje rettigheder. Jødernes forståelse var formørket. De havde ingen lys i sig selv. De så profetierne igennem deres egen fordrejede forståelse. Satan ledte dem på deres egen fordærv. Og Herodes var opsat på at forpurre jødernes mål, og ydmyge disse stolte pralhalse, ved at udslette Kristus, lige så snart han var fundet.    
Efter at de vise mænds mission var udført, ville de vende tilbage, og fremføre de glædelige nyheder til Herodes om deres rejses succes. Men Gud sendte sin engel i nattestunden for at vende vismændenes vej. I et syn om natten fik de tydeligt fortalt at ikke vende tilbage til Herodes De adlød det himmelske syn. "Siden blev de i en drøm advaret af Gud mod at vende tilbage til Herodes; og ad en anden vej drog de tilbage til deres land. Men da de var draget bort, se, da viser en Herrens engel sig i en drøm for Josef og siger: "Stå op, tag barnet og dets moder med dig og flygt til Ægypten og bliv der, indtil jeg siger dig til; thi Herodes vil søge efter barnet for at dræbe det." Da stod han op og tog barnet og dets moder med sig ved nattetid og drog bort til Ægypten."    
Herren bevægede de vise mænd at tage af sted for at opsøge Jesus, og han førte deres vej med en stjerne. Denne stjerne, forlod dem da de var nær Jerusalem, og fik dem til at spørge sig om i Juda for de mente at det ikke muligt for ypperstepræsterne og de skriftkloge at være uvidende om denne store begivenhed. Vismændenes ankomst gjorde hele nationen opmærksom på formålet på deres rejse, og henledte deres opmærksomhed på de vigtige begivenheder som udspillede sig. Gud vidste godt at hans Søns komme til jorden ville oprøre mørkets kræfter. Satan ønskede ikke at lyset skulle komme ind i verden. Guds øjne var på sin søn hvert øjeblik. Herren har givet sin profet Elias et mirakel da han var på en lang rejse. Han kunne ikke få føde fra nogen anden kilde. Han lod manna regne ned fra himlen til Israels børn. Herren banede vej for Josef til at bevare sit eget liv, og Jesu liv, og moderens liv, ved at flygte til Ægypten. Han gav det nødvendige til deres rejse, og til deres ophold i Ægypten, ved at bevæge Østens vise mænd til at opsøge barnefrelseren, og frembære værdi ofre som et tegn på ære. Herren kender til alle menneskers hjerter. Han styrede Josefs vej til Ægypten, så han der kunne finde et asyl fra en tyranisk konges vrede, og barnefrelserens liv kunne bevares. Jesu jordiske forældre var fattige. De gaver de fik af vismændene, forsørgede dem medens de var i landet som fremmede.    
Herodes ventede ivrigt efter at de vise mænd kom tilbage; for han var utålmodig efter at gennemføre sin beslutning, at udslette Israels barnekonge. Efter lang venten for at få den kundskab han ønskede, var han bange for at hans fortsæt blev modarbejdet. Han tænkte sådan: Kunne de mænd have læst den mørke gerning han havde udtænkt? Kunne de have forstået hans plan, og undgået ham bevidst? Dette mente han var en hån og latterliggørelse. Hans utålmodighed, misundelse og had blev større. Han blev oprørt af sin fader, djævelen, til at udrette sin hensigt ved den mest grusomme handling. Hvis han undlod at gennemføre sine morderiske intentioner under påskud og list, ville han vække rædsel i alle jødernes hjerter med kraft og myndighed. De skulle have et eksempel på hvad deres konge ville møde, om de ville sætte ham på tronen i Jerusalem.     
Og her var der en god anledning til at ydmyge jøderne stolthed, og pådrage dem en katastrofe som ville gøre dem modløse i deres ærgerrighed for at få egen regering, og blive hele jordens ære, som de havde pralet så stolt af. Herodes udsendte en erklæring til en stor soldater hær, hvis hjerter var forhærdet af forbrydelse, krig og blodsudgydelse, til at gå igennem Betlehem og til dens kyster, og massekrere børn fra to år og derunder. Med denne grusomme handling ville Herodes udrette et dobbelt formål: For det første at udøve sin magt og myndighed ved denne blodige handling over jøderne; og for det andet at stilne deres stolte pral om deres konge, og også at fæstne sit eget rige, ved at slå barnefyrsten ihjel som han var misundelig på og frygtede. Dette grusomme værk blev udført. De ufølsomme soldaters sværd første ødelæggelse med sig overalt. Forældrenes rædsel og fortvivlelse kunne ikke beskrives. Grå dråberne fra efterladte mødre, idet de holdt fast ved deres døende barn til deres bryster, rejste sig over soldaternes grove spøg og forbandelser, medens de råbte til himlen om hævn over den tyranniske konge.    
Hele denne frygtelige katastrofe udholdt Gud, for at ydmyge det jødiske folks stolthed. Deres forbrydelser og ondskab havde været så stor at Herren lod den onde Herodes straffe dem sådan. Var de mindre pralende og ærgerrige, var deres liv rent, og deres levevaner enkle og oprigtige, ville Gud have bevaret dem fra at blive så ydmyget og forpint af deres fjender. På en tydelig måde ville Gud have gjort kongens vrede uskadelig for sit folk, som de havde været trofast og fuldkommen over for ham. Men han kunne ikke arbejdet specielt for dem, for deres gerninger var en afsky for ham.    
Jøderne havde udvist Herodes misundelse og had imod Kristus, ved deres falske udlægning af profeterne. De lærte at Kristus skulle regere over et jordisk rige, i uovertræffelig herlighed. Deres stolte pral fremstillede verdens frelser, og hans mission på jorden, i det hele taget i et falsk lys. Deres stolte idéer og deres pral førte ikke til det som Satan først ville det skulle, at udslette barnefrelseren, men kastedes tilbage til dem selv, og fyldte deres hjem med sorg. I et profetisk syn sagde Jeremias: "En røst hørtes i Rama, gråd og megen jamren; Rakel græd over sine børn og ville ikke lad sig trøste, thi de er ikke mere." Men Herodes overlevede ikke sit grusomme værk så længe. Han døde en frygtelig død. Han blev tvunget til at give efter for en magt han ikke kunne undvige eller overvinde.    
Efter at Herodes var skåret bort fra jorden, advarede englen atter Josef mod at vende tilbage til Israels land. Han ønskede at gøre sig et hjem i Juda eller Betlehem; men da han hørte at sønnen fra den tyranniske Herodes regerede på sin faders trone, blev han bange for at faderens hensigter blev effektueret af sønnen, ved sat slå Kristus ihjel. I sin rådvildhed, uden at vide hvor han skulle bosætte sig, udvalgte Herren, ved sin engel, et sikkert sted for ham. "Og han kom og bosatte sig i en by ved navn Nazaret, for at, det skulle gå i opfyldelse, som er talt ved profeterne, at ham skulle kaldes nazaræer."    
Dette var den modtagelse Frelseren fik da han kom til en falden verden. Han forlod sit himmelske hjem, sin majestæt og rigdomme og høje rang, og påtog sig selv menneskenatur, så han kunne frelse dem faldne slægt. I stedet for at menneskerne ærede Gud, for den ære som han tildelte dem, ved at sende sin søn i syndig køds lighed, og give ham et sted for deres hengivenhed, lod der ikke til at være hvile eller sikkerhed for barnefrelseren. Jehova kunne betro verdens beboere sin søn, som kom til verden, der ved sin guddommelige kraft kunne genløse faldne mennesker. Han kom for at bringe menneskerne liv; dem han var kommet for at hjælpe mødte ham med hån, had og mishandling. Gud kunne ikke betro sin elskede søn til mennesker, medens han gennemførte sig velgørende værk for deres frelse, og til sidst ophøjes til sin egen trone. Han sendte engle til at ledsage sin søn og beskytte hans liv, indtil hans mission på jorden var udført, og han skulle dø, ved de menneskers hænder som han kom for at frelse.  

31 12 1872 Review and Herald Kristi liv    
Fra sin barndom, rettede Jesus sit liv nøje efter de jødiske love. Han udviste stor visdom i sin ungdom. Guds nåde og kraft var over ham. Herrens ord beskriver, ved profeten Esajas mund, Kristi embede og gerning, og viser Guds skærmende omsorg over sin Søn i sin mission for jorden, at menneskers ubarmhjertige had, inspireret af Satan, ikke skal have lov til at forpurre den store frelserplans grundrids.    
 "Se min tjener, ved hvem jeg min udvalgte, hvem jeg har kær! På ham har jeg lagt min ånd, han skal udbrede ret til folkene. Han råber og skriger ikke, løfter ej røsten på gaden, bryder ej knækket rør og slukker ej rygende tande. Han udbreder ret med troskab, vansmægter, udmattes ikke, før han får sat ret på jorden."    
Kristi røst kunne ikke høres på gaden, i larmende strid fra dem som modsatte sig hans lære. Mennesker hørte heller ikke hans røst på gaden i sin bøn til sin fader. Hans røst blev ikke hørt i den muntre latter. Hans røst blev ikke hævet for at ophøje sig selv, og for at få menneskers bifald og smiger. Når han underviste, tog han sine disciple væk fra den travle bys larm og forvirring til et afsidesliggende sted der var i harmoni med de ydmyghedens og dydighedens lektier som ville indprente i deres sind. Han afskyede menneskers ros, og foretrak ensomme og fredfyldte afkroge fra menneskelivets larm og forvirring. Hans røst blev ofte hørt i alvorlige og indstændige bønner til sin Fader; dog valgte han de ensomme bjerge til disse aktiviteter, og tilbragte ofte hele nætter i bøn efter styrke, så han kunne stå de fristelser han mødte, og udrette det vigtige arbejde han kom for at gøre for menneskernes frelse. Hans bønner var alvorlige, blandet med stærke råb og tårer. Og på trods af sjælearbejdet under natten, ophørte han ikke med at arbejde om dagen. Om morgen genoptog han lige så roligt sit arbejde med nåde og uhildet godgørenhed. Kristi liv var en markant modsætning til jødernes liv, og af denne grund ønskede de at udslette ham.    
Ypperstepræsterne, de skriftkloge og de ældste elskede at bede på de mest offentlige steder, ikke kun i stopfyldte synagoger, men på gadehjørner, så de må blive set af mennesker og blive rost for deres helligelse og ydmyghed. Deres velgørenhedshandlinger blev gjort på den mest offentlige måde, og for at henlede folks opmærksomhed til sig selv. Deres stemmer blev faktisk hørt i gaderne, ikke kun for at ophøje sig selv, men i ordstrid med dem som var anderledes end dem i lære. De blev fornærmede og utilgivelige, stolte, hovmodige og fanatiske. Ved sin trofaste profet viste Herren Kristi liv som en markant modsætning til de hykleriske ypperstepræster, skriftkloge og farisæer.    
Jesu forældre besøgte Jerusalem hvert år, i overensstemmelse med den jødiske lov. Deres søn Jesus, som den gang tolv år gammel, fulgte med dem. Da de tog tilbage til deres hjem blev deres bekymringer vækket efter at de havde gået en dagsrejse, da de savnede Jesus. De havde ikke set Jesus siden de havde forladt Jerusalem. De troede at han var med i selskabet. De spurgte og søgte efter ham iblandt deres bekendte og slægtninge efter deres højt elskede søn; men han kunne ikke opspores. De skyndte sig tilbage til Jerusalem, for deres hjerter var tunge af sorg. Efter en dags forsømmelse mistede de deres søn, Jesus, fra deres selskab, som kostede dem tre dages bekymrende søgen, med sorgrige hjerter, før de fandt ham. Dette skulle være en lektie for dem som følger Kristus. Hvis de forsømmer årvågenhed og bøn, og bliver ryggesløse, kan de en dag miste Kristus, men de tager mange bekymringsfulde og sorrige dage at søge at finde ham igen, og nyde den sindsro og trøst i hans nåde som de har tabt, ved forgæves snak, spøg og skæmt og ond snak, eller endog forsømmelse af bøn.    
 "Og det skete efter tre dages forløb, da fandt de ham i helligdommen, hvor han sad midt iblandt lærerne og lyttede til dem og spurgte dem ud; og alle, som hørte ham, blev ude af sig selv af forbavselse over hans forstand og svar. Da de så ham, blev de slået af forundring; og hans moder sagde til ham: "Barn! hvorfor gjorde du således imod os? Se, din fader og jeg har ledt efter dig med smerte." Da sagde han til dem: "Hvorfor ledte I efter mig? Vidste I ikke, at jeg hør være i min Faders hus?" Men de forstod ikke, hvad han mente med det, han sagde til dem. Så fulgte han med dem hjem til Nazaret og var lydig imod dem. Og hans moder gemte alle disse ord i sit hjerte. Og Jesus gik frem i visdom og vækst og yndest hos Gud og mennesker."    
Lovlærerne og dem der udlægger den, underviste altid folk offentligt ved særlig anledninger. Det var ved disse anledninger at Jesus gav tydelige beviser på overlegen visdom, gennemslagskraft og moden dømmekraft. Folket var mere overrasket fordi Kristi forældre var fattige, og han ikke havde fået uddannelsens fordele. Spørgsmålet gik fra mund til mund: Hvor har denne unge en sådan visdom, vi aldrig har hørt før? Når Kristi forældre ledte efter ham, så de store skarer flokkes omkring templet, og da de gik ind i det, fangede deres søns velkendte røst deres opmærksomhed. De kunne ikke få øje på ham for skaren; men de vidste at de ikke var gået fejl, for ingen røst var som hans, markeret med en så højtidelig melodi. Forældrene så med forbavselse ind på sceneriet. Deres søn midt i blandt garve og lærte doktorere og skriftkloge, der beviste sin overlegne kendskab ved hans direkte spørgsmål og svar. Hans forældre var glade for at se ham blive æret sådan. Men moderen kunne ikke glemme dem sorg og bekymring som hun havde lidt, fordi han forblev i Jerusalem, og hun spurgte ham på en irettesættende måde, hvorfor han havde behandlet dem, og gav ham skylden for sin frygt og sorg.    
Jesus sagde: "Hvordan kan det være at I har søgt efter mig?" Dette særlige spørgsmål fik dem til at se at huskede de deres pligt, ville de ikke have forladt Jerusalem uden ham. Så tilføjer han: "Ved I ikke at jeg må være i min Faders hus?" Medens de har været så ubetænksomme over det ansvar de var blevet betroet dem, var Jesus engageret i sin Faders arbejde. Maria vidste at Kristus ikke henviste til sin jordiske fader Josef, men til Jehova. Hun lagde disse ting til sit hjerte, og fik nytte af dem.    
Da de var på vej tilbage fra Jerusalem med forsamlingen, talte de og ransagede dem selv, og Jesus blev glemt for en hel dag. Der blev ikke lagt mærke til hans fravær før slutningen af dagen. Josef og Maria var blevet æret af Gud på en særlig måde, ved at blive betroet ansvaret for Frelseren. Engle havde bebudet hans fødsel for hyrderne, og Gud havde ført Josefs vej, til at bevare barnefrelserens liv. Men forvirringen af megen tale havde fået dem til at forsømme deres hellige betroelse, og de kom ikke i tanker om Jesus en hel dag, af dem der ikke burde have glemt ham et øjeblik. De vendte træt tilbage, bedrøvede og bange til Jerusalem. De genkaldte den forfærdelige massakre om uskyldige børn af den grusomme Herodes, der håbede at udslette Israels konge. Da deres ængstelse kom til live, ved at finde Jesus, indrømmede de ikke deres egen pligtforsømmelse, men deres ord blev kastet tilbage på Kristus: "Hvorfor har du behandlet os sådan? Se din fader og jeg har ledt efter dig med ængstelse". Jesus spørger i det mest respektfulde sprog: "Hvorfor har I ledt efter mig?" Men disse ord blev sendt pænt kritikken tilbage til dem selv, og mindede dem om at, hvis de ikke var så optaget af ting af ingen særlig betydning, ville de ikke have haft problemer med at lede efter ham. Så retfærdiggør han sin handlemåde: "Ved I ikke at jeg må være i min Faders hus?" Medens han var i gang med det arbejde han kom til jorden for at udrette, havde de forsømt det arbejde som hans Fader særlig havde instrueret dem om. De kunne ikke til fulde forstå Kristi ord, alligevel forstod Maria i stort omfang deres vigtighed, og lagde dem ind i sit hjerte, til at tænke over i fremtiden.     
Det var så naturligt for Kristi forældre at se på ham som deres eget lille barn, som forældrene i almindelighed betragter deres børn, at de var i fare for at miste den dyrebare velsignelse som daglig fulgte dem i nærheden af Jesus, verdens genløser. Da Kristus dagligt var hos dem, var hans liv i mange henseender som andre børns, det var vanskeligt at holde hans hellige mission foran sig, og den daglig velsignelse at få ham betroet i deres varetægt og forældreomsorg, for en stund, var Guds søn, hvis guddommelighed var tilsløret af menneskelighed. Han havde udtænkt sig et længere ophold i Jerusalem for at minde dem om deres pligt, så de ikke blev ligegyldige i større grad, og miste en fornemmelse for den høje gunst Gud havde betroet dem.     
Ikke en handling i Kristi liv var uvæsentlig. Enhver begivenhed i hans liv var til gavn for hans efterfølger fremover. Det at Kristus forblev i Jerusalem, lærer dem en vigtig lektie som tror på ham. Mange var kommet langvejs fra for at holde påsken, at hebræerne må huske deres tanker fra deres verdenskærlige interesser, og fra bekymringer og uro over timelige anliggender, og se tilbage på Guds gerninger. De skulle have hans mirakler og elskelige venlighed i sinde, for sig, så at deres kærlighed og ærbødighed for ham må blive større, og altid få dem til at se på ham, og sætte deres lid til ham i alle trængsler og ikke vende sig til andre guder.     
Overholdelsen af påskehøjtiden havde en sørgelig indflydelse på Guds søn. I det slagtede land så han et symbol på hans egen død. Det folk som fejrede denne forordning blev instrueret til at forbinde det slagtede lam med Guds søns fremtidige død. Blodet der dannede dørstolperne i deres huse, var et symbol på Kristi blod, som skulle have virkning for den troende synder, at rense ham fra synd, og beskytte ham fra Guds vrede, som kommer over den ubodfærdige og ikke-troende verden, ligesom Guds vrede faldt over Ægypterne. Men ingen kunne få gavn af dette særlige forsyn Gud gjorde for menneskers frelse, medmindre de ville udføre det arbejde Herren havde ladet dem gøre. De havde en del at gøre for sig selv, og ved deres handlinger, vise deres tro, i de til veje-bringelser der er gjort for deres frelse.    
Jesus kendte til hjerterne. Han vidste at, når folkene vendte tilbage fra Jerusalem, ville der være megen snak og hjemsøgelser som ikke ville mildnes med ydmyghed og nåde, og Messias og hans mission vil være næsten glemt. Det var hans valg at vende tilbage fra Jerusalem alene med sine forældre; for derved ville hans fader og moder have mere tid til refleksion og meditation over de profetier, som henviste til hans fremtidige lidelser og død. Han ønskede ikke at de smertelige begivenheder som de skulle erfare ved hans offer for sit liv for verdens synder, skulle være nyt og uventet for dem. Han var skilt fra dem da de vendte tilbage fra Jerusalem. Efter at have fejret påsken, ledte de efter ham i sorg i tre dage. Da han ville slås ihjel for verdens synder, ville han være adskilt fra dem, mistet fra dem i tre dage. Men efter det, ville han åbenbare sig for dem, og findes af dem, og deres tro stole på ham som den faldne slægts genløser, og føre forsvar hos Faderen for deres skyld.    
Her er en belærende lektie for alle Kristi efterfølger. Han er en belærende lektie for alle Kristi efterfølger. Han har tænkt sig at ingen af disse lektier skal gå tabt, men skrives til gavn for fremtidige slægter. Det er nødvendigt med varsomme ord og handlinger når kristne er samlet, får at de ikke glemmer Jesus, og de forbigår det faktum at Jesus ikke er iblandt dem. Når de vækkes til deres tilstand, opdager de at de har rejst uden hans tilstedeværelse, som kunne give fred og glæde i deres hjerter, og der går dage med at vende tilbage og lede efter ham som de burde have husket på hvert øjeblik. Jesus vil ikke findes i deres selskab som er ligeglad med hans tilstedeværelse, og som indlader sig på samtaler der ikke henviser til deres Genløser, som de bekender at deres håb om evigt liv centrer sig omkring. Jesus undgår deres selskab, sådan gør englene også, som gør hans befalinger. Disse himmelske budbringere tiltrækkes til de folkeskarer hvor tankerne er splittet fra himmelske ting. Disse rene og hellige ånder kan ikke forblive i den gruppe hvor Jesu nærhed ikke er ønskværdig og opmuntres, og hans fravær ikke bemærkes. Af denne grund eksisterer der stor knurren, sorg og modløshed. På grund af manglende meditation, årvågenhed og bøn har de mistet alt som er værdifuldt. De guddommelige lysstråler, der udgår fra Jesus, er ikke hos dem, opmuntrer dem med deres elskende og ophøjende indflydelse. De er opgivet af tungsind, fordi deres ligegyldighed og pietetsløse ånd har adskilt Jesus fra deres gruppe, og drevet tjenende engle fra dem.    
Mange som deltager i andagtsmøder, og ikke er blevet instrueret af Gud tjenere, og blevet stærkt fornyet og velsignet af at søge Jesus, er vendt tilbage til deres hjem uden at få det bedre end da de forlod dem, fordi de ikke nærede betydningen af at bede og våge derover, da de vendte til deres hjem. De føler sig ofte tilskyndet til at beklage sig om andre, fordi de erkender deres tab. Nogle knurrer imod Gud, og irettesætter ikke sig selv som årsag til deres eget mørke og sindslidelser. De bør ikke være nedladende over for andre. Fejlen er hos dem selv. De har snakket og spøgt og afvist den himmelske gæst, og selv er de kun blevet til skam. Det er alles privilegium at beholde Jesus hos sig. Hvis de gør det, vil deres ord være udvalgte, og mildnet med nåde. Deres hjerters tanker må oplæres til at meditere over himmelske og guddommelige ting.    
Guds kærlighed udvises mod faldne mennesker i sin elskede søns gave, udbrød de hellige engle. "Gud elskede verden således at han gav sin enbårne søn, at enhver som tror på ham ikke skal fortabes, men have evigt liv." Sønnen var afglansen af sin Faders herlighed, og det udtrykte billede af hans person. Han havde guddommelig udmærkelse og storhed. Han var lige med Gud. Det behagede Faderen at al fylde skulle bo i ham . Han "tog det ikke for et røvet bytte at være Gud lig. "Men han gav afkald og tog tjenerskikkelse på og blev mennesker lig. Og da han i fremtræden fandtes som et menneske, ydmygede han sig selv og blev lydig til døden, ja, døden på et kors."    
I Kristus blev det menneskelige forenet med det guddommelige. Hans mission var at forlige Gud med mennesker, og mennesker med Gud. Hans arbejde var at forene den begrænsede med den ubegrænsede. Dette var kun den måde faldne mennesker kunne ophøjes på, ved Kristi blods fortjenester, at få del i guddommelig natur. Sættes menneskenaturen i stand til at forstå menneskenaturens trængsler, og alle de fristelser som han udsættes for. Engle, som ikke kendte til synd, kan ikke forstå mennesket i dets særlige prøvelser.    
Før Kristus forlod himlen og kom til verden for at dø, var han højere end nogen af englene. Han var majestætisk og elskelig. Men da hans tjenestegerning begyndte, var han kun lidt højere end den almindelige menneskehøjde der leve på jorden. Han var kommet iblandt mennesker med sin ædle himmelske form, sit ydre udseende ville have tiltrukket folk til sig, og han ville være modtaget uden at udvise tro.     
Det var efter Gud orden at Kristus skule påtage sig selv faldne menneskers natur og form, så han kunne blive fuldkommen igennem lidelse, og selv udholde kraften fra Satans hårde fristelser, så han kan forstå hvordan han kan hjælpe dem som bliver fristet. Menneskers tro på Kristus som Messias skulle ikke hvile på synlige beviser, og det at de tror på ham på grund af hans personlige tiltrækning, men på grund af den ophøjede karakter der var i ham, som aldrig er blevet fundet eller kan findes i nogen anden. Alle mennesker som elskede dydighed, renhed og hellighed, ville drages til Kristus, og vil se nok bevis på at han er den Messias der er forudsagt i profetien, som skal komme. Dem som stolede på Guds ord, ville tage imod nytten fra Kristi lære, og til sidst imod hans forsoning.    
Kristus kom for at henlede alle menneskers opmærksomhed på sin Fader, lære dem at angre over for Gud. Hans arbejde var at forsone mennesker med Gud. Selvom Kristus ikke kom som forventet, blev han præcis sådan som profetien havde vist at han skule komme. Dem som ønskede at tro, at han havde god nok grund til deres tro ved at henvise sig til den foreskrevne profeti om den Retfærdiges komme, og beskrev den måde han kom på.    
Den gamle jødiske menighed var Guds højt skattede folk der blev bragt ud af Ægypten og anerkendte dem som hans eget særlige rigdom. De mange og overmådelige store og dyrebare løfter for dem som et folk, var den jødiske menigheds håb. Heri stolede de på og troede på at der frelse var sikker. Intet andet folk bekendte at blive styret af Guds bud. Vor Frelser kom først til sit eget folk, men de tog ikke imod ham.    
De selvretfærdige og ikke-troende jøder forventede at deres Frelser og konge ville komme ind i verden iklædt majestæt og magt, tvang alle hedninger til at være lydige imod ham. De forventede ikke at en ydmyg og lidende verden vil bliv vist i ham. De ville ikke tage imod den sagtmodige og ydmyge Jesus, og anerkende ham som verdens Frelser. Havde han vist sig i glans og påtaget sig verdens store mænds myndighed, i stedet for at påtage sig en tjeners form, ville de havde taget imod ham og tilbedt ham.  

7 01 1873 Review and Herald Johannes' liv og mission    
Da Johannes blev født, var jøderne i en beklagelig tilstand. For at forhindre oprør havde romerne tilladt dem at bibeholde en særskilt regeringsform. Men Jøderne så, at deres magt og frihed var indskrænket, og at de i virkeligheden var under romernes åg. Romerne tog sig ret til at vælge og afsætte præsterne efter behag. På denne måde var der anledning til at fordærve præsteskabet. Præsterne blev ikke valgt af Gud, og de var utro i sit embede. umoralske mænd kom i gunst hos dem, som havde magten, ved penge og indflydelse, og opnåede således præsteembedet. Hele landet led under deres undertrykkelse, og følgen deraf blev strid og opgør. Gud kunne ikke åbenbare sin herlighed og magt for Israel gennem et fordærvet præsteskab. Jødernes tro blev formørket som følgen af deres afvigelse fra Herren. Mange af lederne indførte deres egne sagn og indskærpede dem blandt folket som Herrens bud. Men den bestemte tid var kommet, da Gud ville velsigne sit folk.    
De fromme jøder forventede Messias, og deres inderlige bønner opsteg til Herren for hans komme. Gud kunne ikke vise sin herlighed og kræft for sit folk gennem et korrupt præsteskab. Det fastsatte tidspunkt for hans folk var kommet. Jødernes tro var blevet omtåget, fordi de havde været borte fra Gud. Mange af folkets ledere førte deres egne traditioner ind, påtvang dem på jøderne, som Guds bud. De fromme jøder troede, og stolede på Gud, at han ikke ville forlade sit folk i denne tilstand og lade dem blive til spot blandt hedningerne.  Han havde tidligere oprejst en Frelser for dem, når de havde kaldt på ham i nød. De var overbeviste om ifølge profetierne, at tiden var kommet, som Gud havde bestemt for Messias' komme, at de ville få en klarere åbenbarelse af Guds vilje, når han kom, og at deres tro og lære ville blive bevist fra de sagn og unødvendige skikke, som havde fordunklet dem. De fromme gamle jøder ventede dag og nat på Messias' komme og bad, at de måtte se ham før sin død. De længtes efter, at folkets uvidenhed og partiånd skulle bortfjernes.    
 "Zakarias og Elisabeth var begge retfærdige for Gud og vandrede ustraffelig i alle Herrens bud og anordninger. Zakarias betjente det hellige præsteembede. De var højt oppe i årene. Zakarias tjene i præsteskabets hellige embede. " Engang, mens han gjorde præstetjeneste for Gud, idet turen var kommet til hans skifte, skete det ved den sædvanlige lodtrækning mellem præsterne, at det tilfaldt ham at gå ind i Herrens tempel og bringe røgelse offeret. Og hele folkemængden stod udenfor og bad, mens ofringen fandt sted. Luk.1,11. Da viste en Herrens engel sig for ham, stående ved højre side af røgelsesalteret."    
Og da Zakarias så Guds engel blev han overrasket og forfærdet. Denne samvittighedsfulde og gudfrygtige sjæl var i tvivl om han selv havde fornærmet Gud, og at denne guddommelige budbringer var kommet for at irettesætte, eller i dom for at fordømme. Den guddommelige budbringer glædede ham med disse ord:    
"Frygt ikke, Zakarias! thi din bøn er hørt, og din hustru Elisabet skal føde dig en søn, og ham skal du give navnet Johannes. Han skal blive dig  til glæde og fryd, og mange skal glædes over hans fødsel; thi han skal blive stor i Herrens øjne. Vin og stærk drik må han ikke drikke, og allerede fra moders liv skal han være fyldt af Helligånden, og mange af Israels børn skal han omvende til Herren, deres Gud. Selv skal han gå foran ham i Elias' ånd og kraft for at vende fædrenes hjerter til børnene og de genstridige til retfærdiges sind, så han kan berede Herren et velskikket folk."    
Ved ovenstående ord pålagde englen Gabriel Zakarias at Johannes skule opdrages med stærkt mådeholdne vaner. Dette var for at sikre ham fysisk, mental og moralsk sundhed, så han kan udrustes til den vigtige mission at berede Herren et folk. For at kunne udrette dette store arbejde, måtte Herren arbejde med ham. Guds ånd ville være med Johannes hvis han ville være lydig imod englens krav.    
Et stort arbejde lå foran Johannes, og for at han kunne have en sund fysisk krop, og mentale og moralske kræfter, til at udføre dette arbejde, måtte han kontrollere appetitten og lidenskaben. Johannes skulle føre frem som reformator, og ved sit  liv, og enkle klæder, kunne han dadle folks umådeholdne levevaner og syndige overdådighed. Eftergivenhed over for appetitten med overdådighed med, og brug af vin, blev den fysiske styrke formindsket, og svækker forstanden, så at forbrydelser og alvorlige synder ikke ser så syndige ud. Englen Gabriel gav Johannes forældre særlig anvisninger om mådehold. En af den ophøjede engle fra himlens trone gav en lektie om helsereformen. Johannes skulle reformere Israels børn, og vende dem til Herren.  Han havde det løfte at Gud ville arbejde med ham. Han skulle "vende fædrenes hjerter til børnene og de genstridige til retfærdiges sind, så han kan berede Herren et velskikket folk."    
Johannes var en repræsentant for Guds folk i de sidste dage, hvem Gud har betroet vigtige og højtidelige sandheder. Verden var i det hele taget overgivet frådseri og eftergivenhed for dyriske lidenskaber. Helsereformens lys blev åbnet op for Guds folk på den tid, og de måtte se nødvendigheden at holde deres appetit og lidenskaber under de højere sindskræfters kontrol. Det er også nødvendigt at de, må få mental styrke og klarhed, for at kunne se sandheden, og vende sig fra forheksede vildfarelser og behagelige fabler, som oversvømmer verden. I deres gerninger skal frembringe bibelens rene lære for folk. Siden da har sundhedsreformen fundet indpas i det forberedende arbejde for Kristi andet komme.    
Zakarias var meget forbavset over englens ord, da han var for hans åsyn. Han var så beskeden at han mente at det ikke var muligt at blive så æret af Herren. Han spurgte: Hvorved kan jeg vide dette? For jeg er en gammel mand, og min hustru er højt oppe i årene. Zakarias glemte et øjeblik Guds ubegrænsede kraft, og at intet var umuligt for ham. Han huskede ikke Abrahams og Saras tilfælde, og opfyldelsen af Guds løfte for dem.     
Zakarias fik en bekræftelse af den tredje engels budskab: "Og se, du skal blive stum og ikke kunne tale før den dag, da dette sker, fordi du ikke troede  mine ord, som dog skal gå i opfyldelse, når deres tid er inde." Han indså hurtig  den guddommelige mission. Englen var knapt nok gået fra han før han var blevet stum.    
Zakarias særlige embede var at bede for folket, for tilgivelse af offentlige og nationale synder, og at bede alvorligt for den længe forventede Frelsers konge, som de troede måtte genløse sit folk. Da Zakarias prøvede at bede, kunne han ikke længere sige et ord. Folket ventede længe på at Zakarias skulle vise sig, og lære om Gud havde givet dem et synligt tegn på hans bifald. De begyndte at blive bange for at han var så længe væk, at Gud havde vist sit mishag. Da Zakarias kom ud af templet, skinnede hans ansigt op med det lys som den himmelske engel havde genspejlet på ham. Men han kunne ikke længere tale til folket. Han gjorde tegn for dem at en engel havde vist sig for ham i templet, og var blevet frataget talens kraft på grund af sin vantro, indtil englens forudsigelse skulle opfyldes.    
Snart efter Johannes fødsel, "fik han atter mund og mæle, og han talte og priste Gud. Da kom der frygt over alle de omkring boende, og alt dette blev meget omtalt i hele Judæas bjergland. Og alle, som hørte det, lagde sig det på sinde og sagde: "Hvad mon der skal blive af dette barn? Thi Herrens hånd var med ham. Og Zakarias, hans fader, blev fyldt af Helligånd, og han profeterede. . . . .  Og barnet voksede til og blev styrket i Ånden; og han var i ørkenerne indtil den dag, da han skulle træde frem for Israel."    
Profeten Johannes skilte sig selv fra sine venner og slægtninge, og dannede sit hjem i  ørknen. Han fornægtede sig selv livets almindelige bekvemmeligheder. Hans føde var enkel. Hans klæder var gjort af hård-tøj, bundet op af et læderbælte. Hans forældre havde, lige fra hans fødsel af, helliget ham til Gud på den mest højtidelige måde.     
Johannes' liv var ikke passivt, selvom det udspilede sig i ørknen. Hans adskillelse fra samfundet gjorde ham ikke tungsindig og vranten, han var heller ikke uforsonet med sit ensomme liv med sine vanskeligheder og af sagn. Han ønskede selv at være afskåret fra livets overdådighed og fra fordærvede samfund. Folket havde hengivet sig til stolthed, misundelse, had og dårlige egenskaber. Han levede i ørknens stille afkrog, og af og til blandet ind i samfundet; men ville ikke forblive så længe hvor den moralske atmosfære virkede forurenet. Han frygtede at hans øjesyn og øres hørelse ville forvanske hans sind så han ville miste fornemmelsen for syndens syndighed. Et stort arbejde var foran ham, og det var nødvendigt at han skulle forme en karakter ubøjelig efter nogen omgivende indflydelse. Det var nødvendigt at hans fysiske, mentale og moralske betingelser skulle være af høj og ædel standard så det vil kvalificere ham til et nødvendigt arbejde, der krævede fasthed og renhed, så han kunne vise sig iblandt de mennesker han kunne oplyse dem, og være redskab til at give en ny retning i deres tanker, og vække dem til en nødvendighed for at forme den rette karakter. Johannes ville bringe folk op til standarden for guddommelig fuldkommenhed. Han studerede sindets særligheder, så han  ved hvordan han tilpasser sin undervisning til folk.    
Johannes følte sig ikke stærk nok til at modstå presset fra den fristelse han ville møde i samfundet. Han frygtede at hans karakter vil blive formet efter jødernes fremherskende sædvaner, og han valgte ørknen som sin skole, hvor hans sind uddannes og disciplineres fra Guds store natur. I ørknen, kunne Johannes hurtigere fornægte sig selv og bringe sin appetit under kontrol, og klæde sig i overensstemmelse med naturlig enkelthed. Og der var intet i ørknen som ville tage hans tanker fra meditation og bøn. Satan havde adgang til Johannes, også efter at han havde lukket alle adgangsveje det stod i hans magt, som han kunne komme ind ad. Men hans levevaner var så rene og naturlige at han ikke kunne se fjenden, og havde åndsstyrke og karakterbeslutsomhed til at modstå ham.     
Naturens bog var åben for Johannes, og Helligånden hvilede på ham, og optændte en glødende iver i hans hjerte for at gøre det store arbejde at kalde folk til anger, og til et højere og helligere liv. Johannes gjorde sig selv egnet, ved hans ensomme livs afsavn og genvordigheder, til at kontrollere alle sine fysiske og mentale kræfter, så han kunne stå iblandt folk som urørlig af omkringliggende omstændigheder som ørkenens klipper og bjerge, der havde omgivet ham i tredive år.    
Da Johannes begyndte var staten med offentlige anliggender ustabil. Disharmoni og oprør var fremherskende, da Johannes stemme blev opløftet, som lyden af en basun der  lød ud i ørknen, gyste alles hjerter som hørte med en ny og fremmed magt. Frygtløst fordømte Johannes folkets synder og sagde: "Omvend jer, for Himmeriget er nær." Store skarer besvarede profetens stemme, og flokkedes i ørknen. Med de enkle klæder og udseende hos denne profet så de en lighed til de gamle seeres beskrivelse, og der fremherskede en mening om at han var en af de oprejste profeter fra de døde.    
Det var Johannes hensigt at opskræmme og opvække folk, og få dem til at skælve på grund af deres store svaghed. På enkle og tydelige måder udpegede han menneskers forbrydelser. En kraft fulgte med hans ord, og da folket kviede sig ved at høre anklagerne over deres uhellige liv, kunne de ikke modstå hans ord. Han smigrede ingen; han ville heller ikke få smiger fra nogen.  Folk kom som om de indvilgede til ham for at angre, og bekende deres synder, og blev døbt af ham i Jordan.    
Konger og herskere kom til ørknen for at høre profeten, og blev interesseret, og dybt overbevist da han frygtløst udpegede deres specielle fejl. Hans karakter dømmekraft og åndelige øjesyn læste deres fortsæt og hjerter som kom til ham, og han fortalte dem frygtløst, både rige og fattige, ærværdige og lave, at uden de angrer deres synder, og uden grundig omvendelse, selvom de kunne hævde at være retfærdige, kunne de ikke nyde Guds gunst, og få del i Messias rige, hvis komme han bekendtgjorde.    
I Elias ånd og med hans kraft, anklagede Johannes jødernes fordærv, og rejste  sin røst med at irettesætte deres fremherskende synder. Hans prædikener var tydelige, skarpe og overbevisende. Mange blev bragt til omvendelse af deres synder, og som bevis på deres anger, blev de døbt af ham i Jordan. Dette var et beredelsesarbejde for Kristi tjeneste. Mange blev overbevist på grund af de enkle sandheder der blev sagt af denne trofaste profet, men ved at forkaste lyset, blev de omhyllet i dybere mærke, så at de var helt forberedt på at vende sig fra de beviser der fulgte med Jesus, at han var den sande Messias.  

14 01 1873 Review and Herald Johannes' liv og mission    
Da Johannes så fremad til Kristi tjenestegerning og mirakler, appellerede han til folk "og sagde: Omvend jer, for Himlens rige er nær." Han havde succes med sin tjeneste. Personer af al rang, høje og lave, rige og fattige, underkastede sig profetens krav, som nødvendig for dem for at få del i det rige han kom til for at erklære. Mange af de skriftkloge og farisærerne kom til ham, bekendte deres synder, og blev døbt af ham i Jordan. De bekendelser farisæerne gjorde forbavsede profeten; for de havde ophøjet sig selv som bedre end andre mennesker, og havde fastholdt en høj mening om deres egen fromhed og værdighed. Da de søgte at få forladelse for deres synder, og afslørede hemmelighederne i deres liv, som var blevet dækket for øjnene af mennesker, var profeten forbavset. "Men da han så mange af farisæerne og saddukæerne komme for at blive døbt, sagde han til dem: "I øgleunger! hvem gav jer den tanke at fly fra den kommende vrede? Så bær da frugt, som er omvendelsen værdig, og bild jer ikke ind, at I kan sige ved jer selv: "Vi har Abraham til fader; thi jeg siger jer, at Gud kan opvække  Abraham børn af stenene dér!"    
Hele det jødiske folk lod til at blive påvirket af Johannes mission. Guds trusler på grund af deres synder, gentog profeten, foruroligede dem for en tid. Johannes vidste at de gemte på tanken at, fordi de var af Abrahams sæd, var de visselig grundfæstet i Guds begunstigelse, medens deres handlemåde var en afsky for ham. Deres optræden var i mange henseender endog værre end de hedenske nationers som de følte sig så overlegne overfor. Profeten frembragte Guds evne over for dem, til at han kunne oprejse dem som ville tage deres plads, og vil være mere værd som Abrahams børn. Han fortalte dem tydelig at Gud ikke var afhængige af dem til at opfylde hans hensigter; for han kunne skabe veje og midler uden om dem til at udføre sit store værk, som skulle udrettes i renhed og retfærdighed. Johannes tilføjer: "Øksen ligger allerede ved roden af træerne; så skal da hvert træ, som ikke bærer god frugt, hugges om og kastes i ilden." Han indprenter over for dem at træets værdi kendes ved de frugter det giver. Selvom et træ kan bære et ophøjet navn, vil det, selvom det ikke bærer frugter, eller hvis det er sit navn uværdig, vil navnet ikke være til anden nytte end at bevare træet fra udslettelse. "Man samler jo ikke figener af tjørn, plukker heller ikke druer af en tornebusk."    
Guds profet blev indprentet af Helligånden så mange af den farisæerne og saddukæerne som bad om dåb ikke var sandt overbevist om deres synder. De havde selviske motiver. De tænkte at de var bedre om de var profetens venner,  ville havde en bedre chance for at blive foretrukket personligt af den kommende Fyrste. I deres blindhed troede de at han ville sætte et timeligt rige op, og give ære og rigdomme til hans undersåtter.    
Johannes irettesatte dem for deres selviske stolthed og  havesyge. Han advarede dem om deres vantro, og fordømte deres hykleri. Han fortalte dem at de ikke havde opfyldt pagtens betingelser på deres side, som ville beskikke dem til de løfter Gud havde gjort for et trofast og lydigt folk. Deres stolte pral om at være Abrahams børn gjorde dem ikke til at virkelig være sådanne. Deres fremvisning af stolthed, arrogance, cjalusi, selviskhed og grusomhed, gav et karakteraftryk af at de mere var en slægt af øgleyngel, end af børn af den lydige og retfærdige Abraham. Deres onde gerning havde gjort dem uegnet til at påberåbe de løfter Gud havde gjort over for Abrahams børn. Johannes forsikrede dem at Gud ville oprejse børn til Abraham fra de stene, som han ville opfylde sit løfte over for, frem for bero sig på Abrahams naturlige børn, som havde forsømt det lys Gud havde givet dem, og var blevet forhærdet af selvisk ærgerrighed og ond vantro. Han fortalte dem at hvis de virkelig var Abrahams børn, ville de gøre deres faders Abrahams gerninger. De ville have Abrahams tro, kærlighed og lydighed. Men de bar ikke denne frugt. De havde ikke krav på Abraham som deres fader, eller de løfter Gud gjorde for Abrahams sæd. "Så skal da hvert træ, som ikke bærer god frugt, hugges om og kastes i ilden." Da de bekendte at være Guds lovlydige folk, fornægtede deres gerninger deres tro, og uden sand anger for deres synder  har de ingen del i Kristi rige. Guds retfærdighed, godgørenhed barmhjertig og kærlighed vil karakterisere hans lovlydige folks liv. Medmindre disse frugter ses i deres daglige liv, var al deres bekendelse af ikke større værdi en avnerne som skulle fortæres i ilden.    
Jøderne har bedraget sig selv ved at fejlfortolke Herrens ord igennem hans profeter, om evig gunst til sit folk Israel.    
 "Så siger Herren, han, som satte solen til at lyse om dagen og månen og stjernerne til at lyse om natten, han, som oprører havet, så bølgerne bruser, han, hvis navn er Hærskares Herre: Når disse ordninger viger fra mit åsyn, lyder det fra Herren, så skal også Israels æt for alle tider ophøre at være et folk for mit åsyn. Så siger Herren: Når himmelen oventil kan udmåles og jordens grundvolde nedentil udgranskes, så vil jeg også forkaste Israels æt for alt, hvad de har gjort, lyder det fra Herren." Jer. 31,35-37.    
Disse ord brugte jøderne på dem selv. Og fordi Gud havde vist dem så stor yndest og barmhjertighed, bildte de sig selv ind at de, på trods af deres synder og uretfærdighed, stadig ville holde dem tilbage som hans begunstigede folk, og viste særlige velsignelser over dem. De misbrugte Jeremias ord, og gjorde deres frelse afhængig af at være Abrahams børn. Hvis de i virkeligheden var Abrahams børns navn værdig, ville de have fulgt deres fader Abrahams retfærdig eksempel, og ville have gjort Abrahams gerninger.    
Dette har været Guds folks fare igennem alle tider; og dette er især faren for  dem der lever nær ende tiden. Apostlen har citeret os hebræernes vantro, blindhed, oprør og gentagende synder som en advarsel. Paulus skriver tydeligt at "de kan være advarende eksempler, og det blev skrevet til påmindelse for os, til hvem de sidste tider er kommet." Hvis Gud i disse sidste farefulde dage, i sin nåde, for at opmuntre personer i ansvarlige stillinger, giver dem et vidnesbyrd om yndest, vil de ofte blive opløfte, og miste deres skrøbelighed og svaghed af syne, og stole på deres egen dømmekraft, bilde dem selv ind at Gud ikke kan udrette sit store arbejde uden deres særlige hjælp. De stoler på deres egen svaghed og naturlige hjertes tåbelighed. Men Herren vi på sit eget tidspunkt, og på sin egen måde nedgøre disse bedragedes stolthed og tåbelighed, og vise dem deres sande tilstand. Hvis de vil acceptere ydmygheden, og i under bekendelse og oprigtig anger, vende sig til Herren, udvikle hellighed i Gudsfrygt, vil han for nye sin kærlighed mod dem. Men hvis de lukker deres øjne over for deres egne synder, ligesom jøderne gjorde, og vælger deres egne veje, vil Herren give dem op til sindes blindhed, og hjertes hårdhed, og de kan ikke se Guds Ånds ting.    
Gud kan ikke gøre meget for mennesket, fordi det fejlfortolker hans velsignelser, og konkluderer at det er begunstiget på grund af en godhed hos sig selv.     
Det er ikke sikkert at tale rosværdigt om dødelige mennesker; for de kan ikke bære det. Satan har et særligt arbejde at gøre med at smigre stakkels sjæle, og han behøver ikke hjælp fra Herrens tjenere i denne sag. Hvor få indrømmer ikke menneskenaturens svaghed  og Satans spidsfindighed. Mange i disse sidste dage forbereder sig selv for pinsler og sorg, eller til den fuldstændige adskillelse fra Guds gunst, på grund af deres stolthed og selvretfærdighed. De vil falde for selvophøjelse.     
Profeten Johannes indprentede folk at det var nødvendigt at deres bekendelse blev fulgt af gode gerninger. Deres ord og handlinger ville være deres frugt, og ville afgøre træets karakter. Hvis deres gerninger var onde, ville Guds sandhed være vidne imod dem. Gud vil på ingen måde undskylde synd hos et folk som er blevet oplyst, også hvis de, i den tid de var trofaste og rene, elskede dem, og gav dem særlige løfter. Disse løfter og velsigner var altid på betingelse af lydighed fra deres side.    
Gud erklærede, ved Moses mund, velsignelser over den lydige, og forbandelser over den ulydige. "I skal ikke gøre jer afguder," var Guds befaling. "Mine sabbater skal I holde, og min helligdom skal I frygte. Jeg er Herren! Hvis I følger mine anordninger og holder mine bud og handler efter dem, vil jeg give eder den regn, I behøver, til sin tid, landet skal give sin afgrøde, og markens træer skal give deres frugt." Mange og store velsignelser optælles, som Gud vil give; og så over alle andre velsignelser, han har lovet, "jeg vil opslå min bolig midt iblandt eder, og min sjæl skal ikke væmmes ved eder. jeg vil vandre iblandt eder og være eders Gud, og I skal være mit folk." "Men hvis I ikke adlyder mig og handler efter alle disse bud, hvis I lader hånt om mine anordninger og væmmes ved mine lovbud, så I ikke handler efter alle mine bud, men  bryder min pagt, så vil også jeg gøre lige for lige imod eder og hjemsøge eder med skrækkelige ulykker: Svindsot og feberglød, så øjnene sløves og sjælen vansmægter. Til ingen nytte sår I eders sæd, thi eders fjender skal fortære den. Jeg vender mit åsyn imod eder, så I bliver slået på flugt for eders fjender; eders avindsmænd skal underkue eder, og I skal flygte, selv om ingen forfølger eder."    
Jøderne erfarede opfyldelsen af Guds truende forbandelse, fordi de havde forladt ham, og på grund af deres syndighed; alligevel lagde de ikke disse ting i deres hjerte, og hjemsøgte deres sjæle over for Gud. Et folk der hadede dem, herskede over dem. De hævdede at Guds velsignelser var blevet udlovet skulle gælde dem, så skulle de være lydige og trofaste. Men på det tidspunkt led de under Guds forbandelse på grund af ulydighed. Johannes erklærede over for dem at bar de ikke frugt, ville de hugges ned og kastes i ilden.    
Han gik i detaljer om den frugt der var nødvendig for at kunne blive borgere i Kristi rige; som var kærlighedens, barmhjertighedens og godgørenhedens gerninger. De må have nogle dydige karaktertræk. Disse frugter vil være resultatet af oprigtig anger og tro. Hvis de blev velsignet rigtig, og de så andre lide, ville de dele med dem. De må være medarbejdere. "Den, som har to kjortler, skal dele med den, som ingen har; og den, som har mad, skal gøre ligeså!" Der kom også toldere for at døbes, og de spurgte ham: "Mester! hvad skal vi gøre?" Han svarede dem: "Opkræv ikke mere, end der er foreskrevet jer." Også soldater spurgte ham og sagde: "Hvad skal så vi gøre?" Og han sagde til  dem: "I må ikke mishandle eller udplyndre nogen, men lad jer nøje med jeres lønning!"    
Johannes gav sine disciple lektier i praktisk gudsfrygt. Han viste dem at sand gudsfrygt, ærlighed og flid må kunne ses i deres daglige liv, og at de må igangsættes uselviske principper, ellers vil de ikke være bedre end almindelige syndere.    
Medmindre andre skulle komme inden for deres indflydelse, vil de være som frugtløse træer. Deres velstand skal ikke kun bruges i selvisk øjemed. De skal lindre de nødlidendes mangler, og gøre frivillige ofre til Gud for at fremme interesserne i hans sag. De bør ikke misbruge deres privilegier, til at sætte sig imod, men bør beskytte den forsvarsløse, afhjælpe den såredes fejl, og derved give et ædelt eksempel på godgørenhed, medfølelse, og dydighed, for dem som var lavere stillet og afhængig. Hvis de ikke laver om på deres opførsel, men fortsætter med at være ustyrlig, selvisk og principløs, vil de rettelig repræsentere træet som ikke har gode frugter. Denne lektie kan alle kristne bruge. Over for verden bør Kristi efterfølgere bevidne en forandring i deres liv til det bedre, og vise ved deres gode gerninger Guds Ånd forvandlende indflydelse i deres hjerter. Men der er mange som ikke bærer frugt til Guds ære; de beviser ikke en radikal forandring i deres liv. Selvom de gør sig høje bekendelser, har de ikke næret det nødvendige i at få en personlig erfaring for sig selv, ved at engagere sig i kristne pligter forstærket ved deres nye og hellige forpligtelser, ikke mærker noget tungt i deres ansvar for at gøre deres Mesters arbejde, med klarhed og flid.     
 Folk tænkte at Johannes måtte være den lovende messias. Hans liv var så uselvisk, markeret med ydmyghed og selvfornægtelse. Hans lære, formaninger, og irettesættelser var ivrige, oprigtige og modige. I hans mission, vendte han ikke til højre eller venstre for at indbyde til nogens bifald. Han stræbte ikke til verdslig ære eller verdslig værdighed, men var ydmyg i hjerte og liv, og påtog sig ikke ære som ikke tilhørte ham. Han forsikrede sine efterfølgere at han ikke var Kristus.     
Som en profet stod Johannes frem som Guds repræsentant, for at vise forbindelsen mellem loven og profeterne, og den kristne forvaltning. Hans arbejde og tjeneste pegede tilbage til loven og profeterne, medens han samtidig pegede folk frem mod Kristus verdens frelser. Han hævede sin røst og råbte til folk: "Se Guds lam som bærer alverdens synd."    
Store skarer fulgte denne specielle profet fra sted til sted, og mange ofrede alt for at adlyde hans undervisning. Konger, og jordens adelsmænd, blev tiltrukket af denne Guds profet, og hørte ham gladelig. Da Johannes så at folk opmærksomhed var rettet mod ham, og tænkte at han er Den som Kommer, greb han enhver anledning til at henlede folks opmærksomhed til Ham der er mægtigere end ham selv.  

21 01 1873 Review and Herald Johannes' liv og mission    
Kristi liv havde været tilbagetrukket og  isoleret i Nazaret, at Johannes ikke kendte personligt til ham, og han vidste ikke klart at han var Messias. Han kendte til omstændighederne for hans fødsel, og han troede han var den Udlovede. Kristi tilbagetrukne liv i tredive år i Nazaret, som ikke gav ham noget særligt bevis for hans Messias-skab, antydede tvivl hos Johannes om han i virkeligheden var Den som han var kommet at berede vejen for. Ikke desto lagde Johannes sagen i bero i den fulde tro på at Gud ville gøre det tydeligt i rette tid. Herren havde vist ham at Messias ville udpege ham det ved et bestemt tegn; når dette er sket, så Johannes kunne overbringe ham til verden som den længe ventede Messias, Guds lam, som bærer alverdens synder bort.    
Johannes havde hørt om Kristi syndfrie karakter og pletfrie renhed. Hans liv var i harmoni med det Herren havde åbenbaret for ham om ham som var iblandt dem, hvis liv var uden syndens fordærv. Johannes havde også set at han ville være eksempel for enhver angrende synder. Da Kristus præsenterede sig selv for dåb, genkendte Johannes ham straks som den overlegne der var åbenbaret for ham. I Kristi person og optræden så han en karakter over nogen andre mænd, som han nogen sinde havde set. Atmosfæren af hans nærhed var hellig og frygtindgydende. Selvom han ikke kendte ham som Messias,  havde Johannes aldrig før mærket en så hellig en indflydelse fra nogen, som da han var sammen med Kristus. Han mærkede Kristi overlegenhed med det samme, og kviede sig ved at udføre dåbsritualet over for ham han vidste var syndfri. Mange var kommet til ham for at få angerens dåb, og bekende deres synder og forbrydelser; men Johannes kunne ikke forstå hvorfor den eneste syndfrie på jorden bad ham om en forordning der indebar skyld og virkelig bekendelse, ved dåbens symbol blev snavset vasket bort. Han protesterede osver for Kristus, anerkende hans overlegenhed, og nægte at give forordningen, idet han sagde: "Jeg behøver at blive døbt af dig, og du kommer til mig?" Med fast og venlig myndighed afviste Jesus Johannes nægtelse og hans uværdige anmodning, og sagde: "Lad det nu ske; thi således bør vi opfylde alt, hvad ret er!"    
Kristus kom ikke for at bekende sine egne synder; men skylden blev tilskrevet ham som synderens stedfortræder. Han kom ikke for at angre for sin egen skyld; men for synderens skyld. Da mennesket overtrådte Guds lov, måtte Kristus opfylde alle lovens krav, og derved vise fuldkommen lydighed. "Se, jeg kommer for at gøre din vilje, o Gud!" Kristus ærede dåbens forordning ved at underlægge sig dette ritual. Med denne handling identificerede han sig selv med sit folk som deres repræsentant og hoved. Som deres stedfortræder, påtager han sig deres synder, regner sig selv som overtrædere, tager de skridt synderen er pålagt at tage, og gør det arbejde som synderen må gøre. Hans liv i lidelse og tålmodig udholdenhed efter sin dåb, var et eksempel for omvendte syndere, hvad de skulle kunne klare og tålmodigt lide, på grund af deres overtrædelser og synder.  Til sidst gav Johannes efter for Kristi anmodning, selvom han følte at han ikke var værdig til at døbe ham, og udførte denne tjeneste. Han førte verdens frelser ned i Jordan floden under overværelse af en stor folkeskare, og begravede ham i vandet.    
Efter at Kristus var rejst op fra vandet og af Johannes hånd, gik han op på Jordans bred, og bøjede sig i en bedende stilling. Johannes øjne var fæstnet på Kristus i dyb interesse og forbavselse. Hans hjerte var oprørt af bevægelse da han så ham og bøjede sig som én der beder. Kristi hænder var løftet opad, og hans blik lod til at trænge ind i himlen. Som den troendes eksempel, bad hans syndfrie menneskelighed om styrke og støtte fra sin himmelske fader, idet han var ved at begynde sit offentlige arbejde som Messias. Jesus udgød sin sjæl i alvorlig bøn. En ny og vigtig tid åbnede sig op for ham. Hans tidligere fred fyldte, og stille liv skal her afslutte. Han har været lykkelig i et flittigt og slidsomt liv, medens han opfyldte de forpligtigelser der overgår til en søn.  Han var et eksempel for dem i barndommen, ungdommen og manddommen. Hans optræden viste at han mærkede betydningen og alvorligheden i stunden. Han kendte til de trængsler, slid, konflikter, lidelser og død som var på den sti hans fødder gik ind på. Han mærkede vægten af de ansvar han måtte bære. Han var ved at gå ind i nye og vanskelige opgaver. En fornemmelse af menneskets syndighed, og hårdheden i deres hjerter, som adskilte dem fra Gud, overbeviste ham om at kun nogle få kunne se hans nådige mission, og acceptere den frelse han kom fra himlen for at bringe dem.     
Aldrig før havde engle hørt en sådan  bøn som Kristus sendte ved sin dåb, og de var ivrige efter at frembære budskabet fra Faderen til sin Søn. Men, nej; direkte fra Faderen udsendes hans herligheds lys. Himlene blev åbnet, og herlighedens stråler hvilede over Guds Søn, og påtog sig skikkelse af en due, der så ud som glimtende guld. Den due lignende skikkelse var symbol på Kristi sagtmodighed og venlighed. Medens folk stod fortryllet af forbavselse, fæstnede deres øjne sig på Kristus, kom disse ord fra himlenes åbning: "Dette er min søn den elskede, i ham har jeg velbehag." Bekræftelses ordene at Kristus er Guds søn blev givet for at indgyde tro hos dem som var vidne til dette sceneri, og for at støtte Guds søn i hans vanskelige opgave. Selvom Guds Søn var iklædt menneskelighed, forsikrer Jehova ham med sin egen stemme, om hans søn forhold med den Evige. I denne manifestation over for sin Søn, accepterer Gud menneskeheden som ophøjet, ved sin elskede Søns udmærkelse.    
Da Johannes var vidne til at den himmelske due hvilede over Jesus, som var et lovet tegn på Messias, rækker han sin hånd ud, og proklamerer vis ligt over for folkeskaren: "Se Guds lam, som bærer alverdens synd!" Fra det tidspunkt havde Johannes ingen tvivl om at Jesus er den sande Messias.    
Efter dette, drog Jesus ud i ørknen, for at blive fristet af djævelen i fyrre dage. Hans lange faste afsluttede, sejren var vundet, og han vendte tilbage til Jordans breder, blandede sig atter med Johannes disciple, gav dem dog ikke noget ydre bevis om hans særlige arbejde, og vurderede ikke at gøre opmærksom på sig selv.    
Der blev sendt mænd ud fra den højeste myndighed i Jerusalem for at spørge om den store opstandelse Johannes skabte. Han kaldte hele byer og stæder til at lytte til hans advarende røst; og de kendte profetens myndighed for derved at kræve folks opmærksomhed, og vende op og ned på verden. Disse budbringere udfordrede Johannes til at fortælle dem om han var Messias. Johannes bekendte: Jeg er ikke Kristus. Og de spurgte ham da, Hvem er du da? Er du Elias? Og han sagde, det er jeg ikke. Er du da profet? Og han svarede: nej. Så sagde de til ham: Hvem er du da? at vi kan svare dem som har sendt os. Hvad siger du selv? Sagde han, Jeg er røsten fra en der råber i ørkenen. Gøre Herrens veje lige, som profeten Esajas sagde. Johannes blev da betvivlet i sin ret til at døbe, og derved gjorde folket nervøst når han ikke hævder at være Kristus, eller Elias, eller en profet. Ordene, "Den profet," henviser til Moses. Jøderne var tilbøjelig til at tro at Moses ville rejses fra de døde, og tage til himlen. De vidste ikke at Moses allerede var opstået.     
Da Johannes kom, døbte han med vand, mente jøderne at han måtte være den profet Moses oprejste fra døde; for han virkede til at have et grundigt kundskab til profetierne, og forstå Hebræernes historie og deres vandring i ørknen, på grund af deres uretfærdige knurren og stadige oprør. De huskede også de særlige omstændigheder ved Johannes fødsel, og den forunderlige manifestation af Gud over for Zakarias, hans fader, i templet, hvor englen fra Guds nærhed besøgte, og at talens kraft blev taget fra Zakarias, fordi han ikke troede englens ord, og løsningen af hans tunge ved Johannes fødsel. Disse vigtige kendsgerninger var i de sidste tredive år næsten blevet glemt. Men da Johannes viste sig som en profet, kom Guds Ånds tilkendegivelse ved hans fødsel frem i tankerne igen.    
Da budbringerne fra den højeste myndighed i Jerusalem kom i forbindelse med Johannes om hans mission og arbejde, kunne han have taget æren selv, om han var til dette. Men han ville ikke påtage sig en ære som ikke tilhørte ham. Da han talte med budbringerne, blev hans øjne pludselig tændt, hans ansigt lyste op, og hele hans væsen lod til at være oprørt af dyb bevægelse, da han opdagede Jesu person i folkeskaren. Han hævede sin hånd, pegede hen på Kristus og sagde: Der står Én iblandt jer som I ikke kender. Jeg er kommet for at berede vejen for ham, som I ser nu. Han er Messias. Det er ham som kommer efter mig, der foretrækkes frem for mig, hvis sko rem jeg ikke er værdig til at løse.     
 "Den næste dag ser han Jesus komme hen imod sig, og han siger: "Se Guds lam, som bærer verdens Synd! Det er ham, om hvem jeg sagde: "Efter mig kommer en mand, som er kommen forud for mig; thi han var til før mig." Og jeg kendte ham ikke; men for at han skal blive åbenbar for Israel, derfor er jeg kommen og døber med vand." Og Johannes vidnede og sagde: "Jeg har set Ånden dale ned fra Himmelen som en due, og den blev over ham. Og jeg kendte ham ikke; men den, som sendte mig for at døbe med vand, han havde sagt til mig: "Den, du ser Ånden dale ned over og blive over, han er den, der døber med Hellig ånd." Nu har jeg selv set det, og jeg har vidnet: Han er Guds Søn." Den næste dag stod Johannes der igen med to af sine disciple. Og da Jesus kommer gående, ser Johannes på ham og siger: "Se Guds lam!" Og de to disciple hørte ham tale, og de fulgte Jesus. Da vendte Jesus sig om og så dem følge efter, og sagde til dem: Hvad søger I? Disciplene bekendte at de søgte efter Kristus, og de ønskede at blive kendt med ham, og blive indtrodeceret af ham i hans hjem. Disse to disciple blev henrykt af de dybe udtryksfulde, og dog praktiske lektier fra Kristus. Deres hjerter har aldrig været så bevæget før. Andreas, Simon Peters bror, var en af disse disciple. Han var interesseret for sine venner og slægtninge, og var ivrige efter at de også skulle se Kristus, og at de selv skulle høre hans dyrebare lektier. Andreas gik ud for at finde sin bror Simon, og at han virkeligt havde fundet Kristus, Messias, verdens frelser. Han førte sin bror hen til Jesus, og lige så snart at Jesus så ham, sagde han: Du er Simon, Jonas' søn; du skal hedde Kefas, som betyder klippen. Den næste dag udvalgte Kristus en anden discipel; Filip, og bad ham følge ham. Filip troede helt og fast på at Kristus var Messias, og begyndte at søge efter andre så de kan lytte til Kristi lære, som havde betaget ham så meget. Så fandt Filip Natanel. Han var en af dem som hørte Johannes proklamere: "Se Guds Lam, som bærer alverdens synd." Han følte sig dybt overbevist, og trak sig tilbage til en lund, skjulte sig for menneskenes øjne, og der mediterede han over Johannes' melding, og huskede på profetierne om Messias' komme og hans mission. Han spurgte således: Kan dette i virkeligheden være Messias, som de havde ventet så længe på, og ønskede så meget at se? Håbet sprang op i Natanaels hjerte for at dette måtte være en der vil frelse Israel. Han bøjede sig ned for Gud og bad for om den person Johannes havde erklæret for at være verdens Genløser i virkeligheden er den udlovede udfrier, at han måtte blive bekendt med det. Herrens Ånd hvilede over Natanael på en så særlig måde at han blev overbevist om at Kristus var Messias. Medens Natanael bad, hørte han Filips røst kalde på ham og sige: "Ham, som Moses i loven og ligeså profeterne har skrevet om, ham har vi fundet, Jesus, Josefs søn, fra Nazaret." Natanael sagde til ham: "Kan noget godt være fra Nazaret?" Filip siger til ham: "Kom og se!" Da Jesus så Natanael komme hen imod sig, siger han om ham: "Se, det er i sandhed en israelit, i hvem der ikke er svig." Natanael spørger ham: "Hvorfra kender du mig?" Jesus svarede og sagde til ham: "Før Filip kaldte på dig, så jeg dig, mens du var under figentræet."    
Natanaels vaklende tro havde nu fået styrke, og han svarede: "Rabbi! du er Guds Søn, du er Israels konge." Jesus svarede og sagde til ham: "Tror du, fordi jeg sagde dig, at jeg så dig under figentræet? Du skal få større ting at se end disse." Og han siger til ham: "Sandelig, sandelig siger jeg eder: I skal se Himmelen åben og Guds engle stige op og stige ned over Menneskesønnen".    
Hos disse første få disciple blev grundlaget for den kristne kirke lagt ved personlige anstrengelser. Johannes førte først to af sine disciple hen til Kristus. Så en finder af disse to en bror, og bringer ham til Kristus. Så kalder han Filip til at følge ham, og gik for at lede efter Natanael. Her er en belærende lektie for alle Kristi efterfølgere. Det lærer dem betydningen af personlig anstrengelse, gør direkte appeller til slægtninge, venner og bekendte. Der er dem som bekender at blive bekendt med Kristus for livstid, som aldrig anstrenger sig personligt for at en eneste sjæl til at komme til frelseren. De har overladt alt arbejdet til prædikanten. Han kan være velkvalificeret til hans arbejde; men han kan ikke gøre det arbejde som Gud har overladt til menighedens medlemmer. Rigtig mange undskylder sig selv fra at være interesseret i deres sjæle, som er uden for Kristus, og er tilfreds med at selv nyde fordelene og Guds nådegaver for sig selv, medens de ikke anstrenger sig direkte for at bringe andre til Kristus. I Herrens vingård er der et arbejde for alle at gøre, og uselviske, interesserede og trofaste arbejdere vil dele meget af hans nådegave her, og af den løn han vil give herefter. Tro opøves ved gode gerninger, og mod og håb i overensstemmelse med virkende tro. Grunden til at mange bekendende Kristi efterfølgere ikke har en klar og levende erfaring, er fordi de ikke gør noget for at vinde den. Hvis de vil involvere sig i det arbejde som Gud vil have dem til at gøre, vil deres tro blive større, og de vil vokse i det guddommelige liv.    
Jesus var glad for Naatanels alvorlige tro der ikke bad om et større bevis end de få ord han havde talt. Og han så med glæde fremad til det arbejde han skulle gøre for at hjælpe fortrykte, helbrede syge, og bryde Satans bånd. I synet af disse velsignelser som Kristus kom for at give, sagde han til Natanael, under de andre disciples nærvær: "I skal se Himmelen åben og Guds engle stige op og stige ned over Menneskesønnen."     
Kristus sagde i virkeligheden: På jordens bred blev himlen åbnet for mig, og Ånden steg ned som en due over mig. Det sceneri ved Jordan var kun et tegn der bevidnede at jeg var Guds søn. Hvis du tror på mig på den måde, skal din tro vederkvæges, og du skal se at himlene vil blive åbnet, og skal aldrig lukkes. Jeg har åbnet dem for dig, og Guds engle, som er forenet med mig i forsoningen mellem jorden og Himlen, forener de troende på jorden med Faderen deroppe, vil stige op, frembære den trængendes og forpintes bønner fra jorden til Faderen deroppe, og stige ned, og bringe håb, mod, sundhed og liv for menneskenes børn.    
Guds engle bevæger sig altid op og ned fra jorden til himlen, fra himlen til jorden. Alle de mirakler Kristus udførte for den forpinte og lidende var, ved Guds kraft, ved hjælp af englenes tjeneste. Kristus indvilgede i at påtage sig menneskelighed, og derved forener sine interesser med Adams faldne sønner og døtre hernede, medens hans guddommelighed får greb i Guds trone. Og derved åbner Kristus menneskets forbindelse med Gud, og Gud med mennesker. Alle velsignelser fra Gud til mennesker er gennem hellige engles tjeneste.  

4 03 1873 Review and Herald Johannes' mission og død    

Dagligt blev der føjet disciple til Kristus, og folk flokkedes fra byer og landsbyer for at høre ham. Mange kom for at blive døbt; men Kristus døbte ingen. Hans disciple udførte denne forordning. Og da Kristi døbte rigtig mange, rejste der sig et spørgsmål iblandt jøderne og Johannes disciple, om denne dåbshandling rensede synderen fra syndens skyld. Johannes disciple svarede at Johannes døbte kun til anger, men Kristi disciple til et nyt liv. Johannes disciple blev skinsyge på Kristi popularitet, og sagde til Johannes, idet han henviste til Kristus: "Han, som var hos dig på den anden side Jordan, han, som du har vidnet om, se, han døber, og alle kommer til ham." Johannes svarede og sagde: "Et menneske kan slet intet tage, uden det bliver givet ham fra Himmelen."    
Til dette svar sagde Johannes i virkeligheden: Hvorfor skal I være skinsyg på min bekostning? "I kan selv bevidne, at jeg sagde: "Jeg er ikke Kristus, jeg er kun udsendt forud for ham." Den, som har bruden, er brudgom; men brudgommens ven, som står og hører på ham, glæder sig inderligt over brudgommens røst. Så er nu denne min glæde blevet fuldkommen. Han bør vokse, men jeg blive mindre. Den, der kommer ovenfra, er over alle; den, der er af jorden, han er af jorden og taler af jorden. Den, der kommer fra Himmelen, er over alle; hvad han har set og hørt, vidner han om; og ingen tager i mod hans vidnesbyrd."    
Johannes forsikrede sine disciple at Jesus var den lovede Messias, verdens Frelser. Da hans arbejde sluttede af, lærte han sine disciple at se på Jesus, og følge ham som den store lærer. Johannes liv var, med undtagelse af den glæde han erfarede i sin missions bevidnelse, var uden fornøjelser. Det var et sorrigt og selvfornægtende liv. Han som bebudede Kristi første komme, fik ikke personligt lov at høre, eller være vidne til den kraft han udviste. Johannes stemme blev sjældent hørt, undtagen i ørknen. Han s liv var ensomt. Mange mennesker havde flokkedes om ham i ørknen for at høre den forunderlige profets ord. Han havde lagt øksen ved træets rod. Han havde irettesat synd, frygtløs om konsekvenserne, og forberedt vejen for Kristi tjeneste.    
Herodes blev ilde berørt da han lyttede til Johannes tydelige vidnesbyrd, og han spurgte med dyb interesse hvad han måtte gøre for at blive hans discipel. Han blev overbevist ved de tydelige sandheder Johannes gav samvittighed. Hans samvittighed fordømte ham, for en kvinde med onde lidenskaber havde vundet hans hengivenhed og styret hans sind. Denne samvittighedsløse kvinder var ærgerrig efter magt og myndighed, og mente at hvis han blev Herodes hustru, ville hendes mål være nået. Da Herodes lytte til de praktiske sandheder Johannes proklamerede, irettesatte overtrædelsen af Guds lov, og fremsatte den fremtidige straf, som den skyldige måtte lide, så skælvede ham, og ønskede inderligt at bryde den lystens kæde som holdt ham. Han åbnede sit sind for Johannes, som førte Herodes til Guds lov, ansigt til ansigt, og fortalte ham at det ville være  umuligt for ham at få del i Messias rige, medmindre han brød med sin broders hustrus ulovlige forbindelse, og af hele sit hjerte, adlyde Guds bud.    
Herodes ville handle efter Johannes' anvisning, og sagde til Herodias at han ikke ville giftes med hende stik imod Guds lov. Men denne besluttede kvinde ville ikke have sine planer forpurret. Et stærkt had blev vækket i hendes hjerte imod Johannes. Herodes var principsvag, vaklende i sindet, og det var ikke så vanskeligt for Herodias at genoprette sig for hans gunst, og få hendes indflydelse over ham. Herodes gav efter for syndens fornøjelser, frem for at underkaste sig restriktionerne i Guds lov.    
Da Herodias havde fået indflydelse over Herodes, besluttede hun at hævne sig over profeten fordi han turde irettesætte deres forbryderiske vej. Og hun påvirkede ham til at fængsle Johannes. Men Herodes ville løslade ham. Da han var sat i fængsel, hørte Johannes igennem sine disciple, om Jesu mægtige gerninger. Han kunne ikke personligt lytte til hans nåde ord; men disciplene informerede ham, og trøste ham med en beretning om hvad de havde set og hørt.    
Johannes havde brugt sit liv på den frie luft, på aktivt og vedvarende arbejde, klare afsavn, vanskelighederne og sliddet, havde han aldrig før erfaret t fængselslivets prøvelser. Han blev derfor fortvivlet, og endog tvivlen betyngede ham, om Kristus i virkeligheden var Messias. Hans disciple fortalt ham om de underfulde ting som de havde været vidne til i Kristi tjeneste. Men han konkluderede at hvis Kristus i virkeligheden var Messias, ville han offentligt proklamere sig selv som verdens frelser.    
Johannes havde uklare ideer om oprettelsen af Kristi rige, ligesom Kristi disciple havde. De mente at Kristus ville oprette et timeligt rige, og regere på Davids trone i Jerusalem. Han blev utålmodig fordi Kristus ikke straks gjorde sig selv kendt, påtog sig kongelig myndighed, og underlagde sig romerne. Han håbede at hvis Kristus oprettede sit rige, ville Johannes komme ud af fængslet Han besluttede at hvis Kristus var Guds Søn, og kunne gøre alle ting, ville han bruge sin kraft og sætte ham fri.    
Johannes sendte sine disciple for at spørge Kristus: "Er du den, som kommer, eller skal vi vente en anden?" Disciplene søgte efter Kristi tilstedeværelse; men de kunne ikke straks tale med ham, fordi skaren bar de syge til Jesus. De forpinte, blinde og lamme gik igennem skaren. Johannes disciple så Kristi mirakler, og på hans ord blev de livløse levende, og sundhedens glød fandt indpas i dødens bleghed. Jesus sagde til Johannes disciple: "Gå hen og fortæl Johannes, hvad I hører og ser. Blinde ser og lamme går, spedalske renses og døve hører, døde står op, og evangeliet forkyndes for fattige"; og salig den, som ikke forarges på mig."    
Med disse ord blev Johannes sat venligt i rette for hans utålmodighed. Den varsomme irettesættelse der vendte tilbage til Johannes gik ikke tabt på ham. Da forstod han bedre karakteren i Kristi mission. Og med underdanighed og tro, gav han sig selv over i Guds hænder, til at leve eller for at dø, hvad der bedst kunne fremme hans ære.    
Efter at Johannes disciple var gået, talte Jesus til skaren om Johannes: "Hvorfor gik I ud i ørkenen? for at se et rør, som svajer hid og did for vinden?" Jesus vidste at et rør der svajer i vinden var det stik modsatte af Johannes karakter. Johannes kunne ikke bevæges af smiger, eller bedrages af de fremherskende vildfarelser. Han kunne heller ikke vendes til side fra det arbejde han var kommet for at gøre, ved belønninger, eller verdslig ære. Han ville bevare sin renhed på bekostning af sit liv. Standhaftig som en klippe stod Guds profet, trofast for at irettesætte synd og forbrydelser i alle deres skikkelser, på konger og adelsmænd, lige så let som på ikke ærede og ukendte. Han veg ikke fra sin pligt. Trofast mod sin Gud, med moralsk karakter i ædel værdighed, stod han fast som en klippe, trofast mod princippet.    
"Hvorfor gik I ud i ørkenen for at se et rør, som svajer hid og did for vinden? Nej, hvorfor gik I ud, for at se et menneske, klædt i bløde klæder? Se, de, som går med bløde klæder, er i kongernes slotte. Nej, hvorfor gik I ud, for at se en profet? Ja, jeg siger jer, endog mere end en profet. Han er den, om hvem der står skrevet: "Se, jeg sender min engel for dit åsyn, han skal bane din vej foran dig." Sandelig siger jeg eder: blandt kvindefødte er der ikke fremstået nogen større end Johannes Døber; men den mindste i Himmeriget er større end han. Og fra Johannes Døbers dage indtil nu tages Himmeriget med storm, og de, der stormer det, river det til sig."    
De folk som Kristus talte til vidste godt at den klædning Johannes bar var modsat det der blev båret i kongelige paladser. Kristus spurgte i virkeligheden: Hvilket motiv har du til at flokkes ude i ørknen for at høre Johannes forkyndelse? Ørknen er ikke det sted hvor man finder dem der lever et liv, og som klæder sig selv i rige og bløde klæder. Kristus ønskede at de skulle se modsætningen mellem Johannes klæder og de jødiske præsters klæder. Profeten bar en enkel og rå klædning, der ikke havde skønheden, men gav svar på hvad klæder først var til for. I stor modsætning til Johannes klædninger, var jødepræsterne og de ældstes strålende klæder.    
Disse embedsmænd mente at de ville blive æret efter deres ydre udseende, få stor glans for klæder, få et rigt udseende af kostelige klæder og blændende brystplader. De var mere ivrige efter at vinde menneskers beundring end at få pletfri karakterrenhed og livs hellighed, som ville give Guds billigelse.    
Kristus formanede sine disciple, og også skarerne, til at følge det som var godt i skriftkloges og farisæernes lære, men ikke efterligne deres forkerte eksempel, eller blive bedraget af deres ærgerrige krav.    
Han sagde: " Alt, hvad de siger, skal I derfor gøre og overholde; men deres gerninger skal I ikke rette jer efter; thi de siger det nok, men gør det ikke. De binder tunge hyrder sammen og lægger dem på menneskers skuldre; men selv vil de ikke røre dem med en finger. Alle deres gerninger gør de, for at folk skal lægge mærke til dem; thi de gør deres bede remme brede og kvasterne på deres kapper store. Og de ynder den øverste plads ved gæstebuddene og de fornemste sæder i synagogerne, at lade sig hilse på torvene og blive kaldt "rabbi" af folk."    
Johannes så at disse stolte jøder ophøjede og forherligede sig selv ved at fremvise deres pralende fromhed for offentligheden. De bandt dele af loven på deres pander og omkring deres håndled, så alle kan genkende og vise ærbødighed for deres påtagede hellighed. Ganske vidst havde Gud befalet Israels børn at sætte et blåt bede bånd på kanten af deres klæder, hvorpå de ti bud, i korthed skulle broderes. Dette skulle hele tiden minde dem selv om deres pligt at elske Gud højest, og deres næste som sig selv. Men de havde forladt den oprindelige renhed og enkelthed, og jo mere direkte deres liv stod imod Guds lov, des mere nøjeregnende blev de med at gøre deres bede remme brede, og lægge det til ordene som Gud havde udspecificeret skulle skrives ind på de blå bede bånd. I det ydre udtrykte de den dybeste helligelse, medens deres handlinger var i stærk modsætning til deres bekendelse.    
Reformånden oprørte Johannes sjæl. Visdommens lys og Guds kraft var over ham. Inspiration fra himlen optændte en hellig iver der fik ham til at fordømme de jødiske præster, og erklære guds forbandelse over dem. De foregav sig stort at være gode, medens de var fremmede i godgørenhed, barmhjertighed og Guds kærlighed. Ved deres udseendes stor slået hed og deres ophøjede forsøgte de at indgyde æres frygt og mennesker respekt, medens de afskyede den Allerhøjeste.  

11 03 1873 Review and Herald Johannes' mission og død    
Johannes forkyndelse vakte stor interesse overalt. Hans alvorlige appeller og fordømmelser havde oprørt menneskenes samvittighed. Folk havde flokkedes på torve, i byer og landsbyer, trukket sig ud i ørknen ved hans alvorlige og brændende formaninger, hans modige advarsler og irettesættelser, som de aldrig før havde hørt det. Der var ingen ydre opvisning i Johannes der tiltrak, eller vækkede beundring. Han lignede profeten Elias i sit grove udseende, og med hans enkle kost. Han fik græshopper og vild honning, som ørknen gav, og drak rent vand fra de evige bakker.    
Herodes mål med at løslade Johannes fra fængslet blev udskudt fra gang til gang fordi han ikke ville mishage Herodias, som havde besluttet for at lægge ham i døden. Medens han udskød det, planlagde hun aktivt på at hævne sig på profeten på den mest virkningsfulde måde, fordi han vovede at fortælle sandheden, og irettesætte deres ulovlige liv. Hun vidste at selvom Herodes havde holdt Johannes i fængsel, havde han planlagt at løslade ham, for han ærede og frygtede ham, og troede at han var en sand Guds profet. Johannes havde bekendtgjort Herodes sit hjertes og livs hemmeligheder, og hans irettesættelser slog rædsel i den skyldige konges samvittighed.    
Herodes havde reformeret sit udsvævende liv i mange ting. Men brug af luksus mad og stimulerende drikke fornedrede hele tiden hans moral såvel som hans fysiske kræfter, og førte krig imod Guds Ånds alvorlige appeller, som havde slået samvittigheden i hans hjerte, og tilskyndet ham til at bortlægge sine synder. Herodias kendte til de svage punkter i Herodes karakter. Hun vidste at hun, under almindelige omstændigheder, medens hans forstand styrede ham, ikke kunne omsnære Johannes' død.    
Hun havde prøvet, men uden held, at få Herodes samtykke til at slå Johannes ihjel. Hendes hævngerrighed arbejdede nu for at udrette hendes umenneskelige plan ved strategi. Hun vidste at den eneste måde at udrette sit fortsæt på ville være at tilfredsstille kongens umådeholdne appetit. Så hun dækkede hendes had så godt hun kunne, så frem til den kongelige fødselsdag, som hun vidste ville være en anledning til frådseri og beruselse. Kongens kærlighed til overdådig mad og vin ville give hende en anledning til at kaste ham bort fra hans vagt. Hun ville lokke ham til at føje sin appetit, som ville vække de lavere lidenskaber, forvanske de finere sanser, fremvise en dumdristighed af konsekvenserne, og en uduelighed til at udvise sin rette dømmekraft og beslutsomhed.    
Hun kendte til virkningen af disse fester på forstand og moral. Hun vidste at den unaturlige opløftet hed ansporet af umåden holdenhed fornedrer sindets moralske standard, gør det umuligt for hellige impulser at komme ind i hjertet og beherske de ophidsede lidenskaber, så at fester og fornøjelser, dans og fri brug af vin, omtåger  sansen, og fjerner respekten for Gud; derfor fordrejede hun alting for at smigre hans stolthed og forfængelighed og føjer hans lidenskaber. Hun gør de mest kostbare forberedelser for festen, og vellystige udsvævelser.    
Da den store dag kom, og kongen festede og drag sammen med sine herrer i salen, sendte Herodias sin datter, iklædt på den mest fortryllende måde, i den kongelige nærhed. Salmone blev dekoreret med kostelige klæder og blomster, glitrende juveler og glimtene armbånd. Med lidt dække, og mindre ærbarhed, dansede hun til de kongelige gæsters forbavselse. For deres forvanskede saner, virkede hun som en skønhedsåbenbaring og elskelighed og fortryllede den sidste rest af selvrespekt og sømmelighed. I stedet for at lade sig herske af oplyst fornuft, forfinet smag, og sanselig samvittighed, blev sindets lavsindede egenskaber holdt som de førende tøjler. Dydighed og principfasthed ingen styrende kraft.    
Herodes sind svimlede. Hans evner blev forvirret, dømmekraft og ærbødighed blev fornedret. Han så kun fornøjelsernes store sal, med sine svirrende gæster, festbanketten, funklende vin og glimtende lys, og den unge pige i sin vellystige skønhed, danse foran ham. I et ubesindigt øjeblik var han opsat på at gøre noget som ville ophøje ham endnu højere for sit riges stor mænd; og han lovede overilede, og bekræftede sit løfte ved en ed, at give Herodias datter hvad hun end måtte bede om.    
Formålet med at hun var sendt ind i den kongelige nærhed var nu nået. Da han havde opnået et så forunderligt løfte, løb hun til sin moder, og ønskede at vide hvad hun skulle bede om. Moderens svar var parat - Johannes døbers hoved på et fad. Salome var chokeret. Hun forstod ikke de skjulte hævn i sin moders hjerte, og først nægtede hun at bringe en så umenneskelig forespørgsel; men den onde moders beslutning fik overhånd. Derudover bad hun sin datter at ikke tøve, men skynde sig ind for at bringe hendes anmodning for at Herodes ikke skulle have tid til at tænke sig om. Derefter vendte Salome tilbage til Herodes med sin forfærdelige anmodning: "Jeg ønsker, at du nu med det samme giver mig Johannes Døbers hoved på et fad. Og skønt kongen blev meget bedrøvet, ville han dog af hensyn til sine eder og til gæsterne ikke give hende et afslag."    
Herodes var forbavset og forbløffet. Den muntre latter ophørte, for hans gæster gyste af rædsel over denne umenneskelige forespørgsel. En ildevarslende tavshed lagde sig over det festsceneriet. Selvom kongen var fordrukken og forvirret, bestræbte han sig for at få fornuften til sin hjælp.  

8 04 1873 Review and Herald Johannes' mission og død    
Herodes var blevet opildnet af sine fornemme gæster til at være en standhaftig og opordnet dommer. Og han ønskede ikke at vise vægelsind eller overilelse. Eden blev gjort på grund af Herodes gæster. Og havde en af dem givet et ord, og afskrækket ham fra at opfylde sit løfte, ville han glædeligt have sparet Johannes liv. Herodes gav dem anledning til at tale til Johannes fordel. De havde rejst langvejs fra til bjergene i ørken for at lytte til hans alvorlige, forstandsmæssige og kraftfulde prædikener. Herodes fortalte dem at hvis det ikke skulle betragtes som et særligt vanærende kendetegn på dem, ville han ikke stå ved sin ed. Det var for deres skyld at han fremførte sit løfte. Hvorfor var der ingen i dette selskab, der hævede sin stemme for at hindre Herodes i at opfylde sit afsindige løfte? De var berusede af vin, og med sanserne gjort følesløse forekom det dem ikke at være noget at vise ærefrygt for.    
Skønt kongens gæster i virkeligheden fik en tilskyndelse til at løse ham fra hans ed, var det, som deres tunger var lammede. Herodes selv havde den vrangforestilling, at han for at redde sin ære måtte holde en ed, han havde aflagt i beruset tilstand. De moralske principper, som er sjælens eneste værn, var lammede. Herodes og hans gæster var slaver, som en dyrisk appetit holdt i den laveste trældom. Folkets vogtere, mennesker med myndighed, hvem højtstående mænds liv afhang af, skulle være fordømt til døden om de blev fundet skyldig i umådeholdenhed og kriminalitet. Dem som har magt til gennemføre love, og bør være lovlydige. De bør være selvbeherskede mænd, fuldt oplyste om de love der herskede deres fysiske, mentale og moralske væsen, så deres forstandsmæssige liv ikke omtåges, og deres standard for dannelse og moralfølelse kan højnes.     
Herodes befalede bødlen at udføre den forfærdelige handling at tage Johannes liv. Denne anmodning blev gennemført, hvilket brændemækede Herodes med vanære for evigt. Det at han tænkte, medens hans forstand og dømmekraft blev forvansket, fastholdt hans ære og værdighed, og gjorde hans navn afskyeligt. Hovedet fra Guds profet skulle snart bringes frem for Herodes og hans gæster. De læber som besvarede Herodes uretfærdighed, hvorfor han ikke kunne være hans discipel, og som trofast erklærede nødvendigheden for reform i hans liv, blev nu beseglet. Aldrig mere ville hans stemme kunne høres i de basuntoner der kaldte synderen til anger. Johannes irettesættelser oprørte Herodes samvittighed, og fik hans stolte  hjerte til at skælve. Men nu havde han selv, befalet at denne bemærkelsesværdige profets hoved skulle skilles fra hans krop, og tilfredsstille en ryggesløs kvindes hævngerrighed.    
Herodes modtog Johannes blodige hoved med djævelsk tilfredshed. Hun jublede da hun fik sin hævn, og at Herodes samvittighed ikke længere blev forstyrret. Men denne umenneskelige handling fra hende side gjorde hendes navn berygtet og afskyeligt. Med denne sataniske optræden lagde hun denne gode og selvopofrende profet ind i menneskenes hjerter, ikke kun hos hans disciple, men hos rigtig mange, som havde lyttet til hans advarselsbudskab, som var blevet opvækket og overbevist om hans lære, alligevel havde han ikke moralsk mod til at tage deres ståsted åbent for hans disciple. Hans irettesættelser og hans eksempel for reform blev huset, og denne umenneskelige handling fra Herodes, at tage Johannes liv, frydede Herodias, men bragte sorg og fortrydelse i manges hjerter. Men Herodias kunne ikke fortie indflydelsen fra Johannes irettesættelser. De skulle gå ned igennem ethvert slægtled  til tidens afslutning, og hendes fordærvede liv, og sataniske hævngerrighed, stå på den hellige histories side, og gøre hendes navn skændigt.    
I Johannes martyrium, har vi resultatet af umådeholdenhed. Denne begivenhedsrige fødselsdag Herodes hold, skulle føre en alvorlig og nøjagtig advarselslektion med sig, og formaning til kristen anger. Fornøjelseselskere skulle se på Herodes fødselsdagsfest som en advarsel at vogte sig for selviskhed og populær fornøjelse. Herodes og hans gæster blev delvis berusede. Fornuft blev tjener for lavere lidenskaber. Og efter at Herodes og hans gæster havde mæsket sig selv, ligesom dyr, med luksusseriøs mad, tilføjede de deres overmættelse med drukkenskab. Forstandevnerne var svækkede af sanselig forlystelse, hvorved deres tanker om retfærdighed og barmhjertighed blev forvrængede. Satan greb denne anledning til ved hjælp af Herodias at få dem til at træffe en hurtig afgørelse, som kom til at koste en af Guds profeter livet.    
Herodes og hans gæsters tanker blev under påvirkning af umådeholden spise og drikkeri, i en dyrisk opspændings-tilstand. Herodes var under bedrag, så hans ed blev gjort under festlig overiledene, dans og gilde, hvor intet var for helligt for dem til at vanhellige. Livet hos den største af de profeter som Gud havde sendt som en budbringer til jorden, kom på vægtskålen, og dette selskab af store mænd erklærede dødsdom efter at forstanden og menneskeligheden var blevet ofret for sensuelle udsvævelser.    
Herodes blev sat på prøve over for sine gæster. Ville han opløfte sig selv op imod Himlens Herre, og ophøje sin ed over Guds bud, som sagde: "Du skal ikke slå ihjel"? Ville han bevare sin ære og værdighed som en konge, og overtræde Guds lov og ofre et uskyldigt menneskes liv? Eller ville han ydmyge sig selv, og bede sine gæster om fritagelse af sin overilede ed. Hvis Herodes og hans gæster havde bevaret deres forstands livskraft, ville deres sind have været vågne til en fornemmelse for ret og pligtens ædle krav. En besindig fornuft ville have fået herredømmet, og de ville have veget tilbage ved tanken over at halshugge en uskyldig mand, og han en ophøjet Guds profet.    
Da Herodes begyndte sin gildefest, ville han, hvis nogen havde antydet over for ham det som han kunne gøre før dens afslutning, og tage Johannes liv, ville han svare: Er din tjener en hund at han skule gøre dette? Men under vinens beruselse, blev hans overilede løfte gjort, som ledte til det at han ikke ville ophøre med at fortryde, så længe som livet skulle vare.    
Efter at Herodes fest var til ende, og virkningen af hans beruselse var ovre, kom fornuften atter tilbage til hendes trone, og kongen blev fyldt med anger. Hans forbrydelse har altid være foran ham, og han søgte hele tiden at lindre sig fra stikkene fra en skyldig samvittighed. Hans tro på Johannes som en æret Guds profet, var urørlig. Da han tænkte tilbage over hans selvfornægtende liv, hans kraftfulde prædikener, hans højtidelige, alvorlige appeller, hans sunde dømmekraft som en rådgiver, og så tænkte han over at han havde lagt ham i døden, blev hans samvittighed forfærdelig trængt. Når han havde med nationens anliggender at gøre, modtog ære for mennesker, kom han med et smilende ansigt og ophøje mine, men han skjulte et ængsteligt og smerteligt hjerte, og var hele tiden rædselsslagen med frygtelige onde varsler at Guds forbandelse var over ham.     
Da Herodes hørte om Kristi forunderlige gerninger at helbrede den syge, uddrive djævle, oprejse døde, blev han overmådelig urolig og rådvild. Han var overbevist om at Gud, som Johannes forkynde, i virkeligheden var tilstede overalt, og at han var vidne til vilde lande og onde udskejelser i den kongelig festsal, og at hans øre havde hørt befalingen til bøddelen at hugge hovedet af Johannes, at hans øjne havde set Herodias jubel, og den hån og foragt som hun havde bebrejdet det voldsomme hoved af hendes fjendskab. Og mange ting som han havde hørt fra profetens læber talte nu til hans samvittighed i højere toner end forkyndelsen i ørknen. Fra Johannes havde han hørt at intet kunne skjules fra Gud.    
Da Herodes hørte Kristi ord, tænkte han at Gud havde genoprejst Johannes, og sendt ham ud med endnu større kraft for at fordømme synd. Han var hele tiden bange for at Johannes ville hævne hans død, ved at fordømme ham og hans hus. "Og kong Herodes hørte om ham (Kristus), thi hans navn var blevet kendt, og man sagde: "Johannes Døber er opvakt fra de døde, og derfor virker underfulde kræfter i ham;" andre sagde: "Det er Elias," og andre igen: "Det er en profet ligesom de andre profeter." Men da Herodes hørte det, sagde han: "Johannes, som jeg har ladet halshugge, han er opstået."    
Herre fulgte Herodes som det står beskrevet i femte Mosebog: "Der skal Herren give dig et skælvende hjerte, udtærede øjne og en vandsmægtende sjæl. Det skal synes dig, som hang dit liv i en tråd; du skal ængstes ved dag og ved nat og aldrig føle dig sikker på dit liv. Om morgenen skal du sige: "Gid det var aften!" Og om aftenen: "Gid det var morgen!" Sådan angst skal du gribes af, og så forfærdeligt bliver det, dine øjne får at se."    
Johannes' liv og mission var til ende. Kristus havde sagt om ham at han var mere end en profet. Derudover sagde han: "Blandt kvindefødte er ingen større end Johannes; men den mindste i Guds rige er større end han." Han blev ikke henrettet som kriminel, ikke fordi nogen skyld hvilede over ham, men fordi han frygtløst havde irettesat forbrydelse. Hans pletfrie liv hans praktiske fromhed, hans dydighed og retfærdighed, fordømte jødernes uærlige og syndige liv såvel som hedningenes.    
Til forsvar for Johannes sagde Kristus: "Hvorfor gik I ud, for at se en profet? Ja, jeg siger jer, endog mere end en profet." Johannes var ikke blot en profet der forudsagde fremtidige begivenheder, men han var en løftets barn, fyldt med Helligånden fra sin fødsel, og blev indsat af Gud til at udrette et særligt arbejde som en reformator, ved at berede et folk Kristus tager imod. Profeten Johannes skal være den forbindende kæde mellem de to forvaltninger    
Fordi Jøderne have forladt Gud, bestod deres religion mest af ceremonier. Johannes var det mindre lys, som skulle følges op af et større lys. Han skulle ryste folks tillid til deres traditioner, og minde dem om deres synder, og lede dem til anger, så de kan beredes til at påskynde Kristi arbejde. Gud meddelte sig til Johannes ved inspiration, oplyste profeten om at han måtte fjerne overtroen og mørket fra de ærlige jøders sind, som i gennem generationers falske lærer havde samlet sig på dem.    
Den sidste disciple der fulgte Jesus, som bevidnede om hans mirakler, og lyttede til hans guddommelige undervisningslektier, og hørte de trøstende ord der faldt fra hans læber, var mere privilegeret end Johannes Døber, for han havde et klarere lys. Intet andet lys havde skinnet, eller vil nogen sinde skinne, over syndige faldne menneskers forstand, end det som var, og som meddeles igennem Ham, som er verdens lys. Kristus og hans mission blev svagt forstået igennem ofrenes skygge. Endog Johannes tænkte at Kristi regering ville være i Jerusalem, og at han ville oprette et timeligt rige, med borgere som ville være hellige.    
Da Johannes var i fængsel, havde han tænkt over at Kristus havde overtaget hans magt og myndighed, og underlægge verdens riger under hans regering. Da forventede han at blive løsladt fra fængslet. Da hans forventninger ikke blev indfriet, blev han utålmodig. Vantro tog besiddelse i hans sind, og han sendte sine disciple ud for at spørge Kristus: "Er du den som kommer? eller skal vi vente en anden?" Johannes så ikke klart karakteren af Kristi rige. Han forstod ikke det fremtidige evige liv igennem Kristus. Kristi første komme til verden skulle sprede tågen af moralsk mørke og blindhed hos faldne mennesker, som konsekvens af synd. "Lyset skinnede midt i mørket, og mørket begreb det ikke." De praktiske undervisningslektier som Kristus gav folket, spredte en flod af lys på profetierne.    
Selvom ingen af profeterne havde en højere mission eller et større arbejde at udføre end Johannes havde, skulle han dog ikke få lov at se resultatet af hans eget arbejde. Han havde ikke privilegiet at være hos Kristus og bevidne den guddommelige kraft der fulgte det større lys. Han skulle ikke se de blinde få synet igen, de syge helbredt, og de døde opstå til liv. Han så ikke lyset som skinnede igennem alle Kristi ord, kaste herlighed tilbage på løfterne i profetien. Verden blev oplyst med klarhed fra Faderens herlighed i form af sin Søn; men den ensomme profet blev nægtet privilegiet at se og forstå Guds visdom og barmhjertighed, igennem et personligt kendskab til Kristi tjenestegerning.    
Dem som var hos Kristus, da han vandre iblandt mennesker, og lyttede til hans guddommelige lære under forskellige omstændigheder - medens han forkyndte i templet, gik på gader, lærte skarer på vejen, og ved søbredden, og da en indbudt gæst ved hans skares bord, altid gav undervisning for at dække alles behov, der behøvede hans hjælp; helbrede, trøste og irettesætte som forholdene bød det - de var mere ophøjet end Johannes døber.  

29 07 1873 Review and Herald Moses og Aaron    

På Hor bjerg døde Aron og blev begravet. Moses, Arons bror og Eleazar, hans søn, ledsagede ham på bjerget. Den smertelige pligt blev lagt på Moses at fjerne præsteklæderne fra hans bror Aron og lægge dem på Eleazar, for Gud havde sagt at han skulle følge efter Aron i præsteskabet. Moses og Eleazar var vidne til Arons død og Moses begravede ham på bjerget. Sceneriet på Horbjerget fører vore tanker tilbage på nogle af de mest bemærkelsesværdige begivenheder i Arons liv.    
Aron havde en elskværdig natur. Gud udvalgte denne til at stå sammen med Moses og tale for ham, en kort tid, for at være talerør for Moses. Gud kunne godt have valgt Aron som leder; men han som kender menneskehjerterne, som forstår menneskekarakteren, vidste at Aron var eftergivende og mangle moralsk mod til at stå som forsvarer for det rette under alle omstændigheder, uanset følgerne. Arons ønske om at have folkets gode vilje fik ham nogen gange til at begå store fejl. Han gav ofte efter for deres bønner og derved vanærede Gud. Den samme mangel på fasthed for det rigtige i hans familie førte til hans to sønners død. Aron var fremragende i fromhed og nytte, men han forsømte at optugte hans familie. Frem for at lære hans sønner den fornødne respekt og ærbødighed, lod han dem følge deres tilbøjeligheder. Han opdragede dem ikke i selvfornægtelse, men gav efter for deres ønsker. De var ikke opdraget til respektere og være ærbødig for forældremyndigheden. Faderen var den rette hersker i hans egen familie så længe han levede. Hans myndighed ophørte ikke, heller ikke efter at hans børn var vokset op og havde deres egne familier. Gud selv var nationens monark og af det folk krævede han lydighed og ære.    
Rigets orden og fremgang afhang af menighedens gode orden. Og menighedens fremgang, harmoni og orden er afhængig af familiernes gode orden og grundige disciplin. Gud straffer forældres utrofasthed, hvem han har givet opgaven at fastholde faderlig og moderlig styring, som ligger til grund for menighedsdisciplin og nationens vækst. Et uopdragent barn har ofte ødelagt menighedens harmoni og fred og ophidset en nation til at knurre og til oprør. På den højtideligste måde har Herren pålagt børn deres opgave at respektere og ære deres forældre kærligt. Og på den anden side forlanger han at forældre skal opdrage deres børn og med uophørlig flid oplære dem i hans lovs påbud og belære dem i kundskab til Gud og i gudsfrygt. Disse formaninger som Gud, med megen alvor, har pålagt jøderne, påhviler med samme vægt kristne forældre. Dem som forsømmer det lys og den belæring som Gud har givet i hans ord om at oplære børn og beherske deres hjem efter dem, vil have et frygteligt regnskab at aflægge. Arons forbryderiske forsømmelse med at påbyde respekt og ærefrygt over sine sønner resulterede i deres død.    
Gud udskilte Aron ved at vælge ham og hans mandlige efterkommere til præstegerning. Hans sønner tjente i det hellige embede. Nadab og Abihu havde ikke ærbødighed for Guds bud idet de tændte almindelig sammen med hellig røgelse på deres røgelses kar. Gud havde forbudt det og straffede med døden, at sende almindelig ild til ham sammen med røgelsen.    
Men her ses resultat af en løs disciplin. Da disse Arons-sønner ikke var blevet opdraget til at respektere og ære deres faders påbud, idet de vanrøgtede den faderlige myndighed, indså de ikke nødvendigheden af at følge Guds påbud helt tydeligt. De føjede sig for vinens lyst og under denne spændende stimulans, blev deres fornuft omtåget og de kunne ikke se forskellen mellem det hellige og almindelige. I modsætning til Guds klare anordning, vanærede de ham ved at ofre almindelig ild i stedet for hellig ild. Gud hjemsøgte dem med sin vrede; ild gik ud fra hans nærhed og ødelagde dem.    
Aron bar sine svære pinsler med tålmod og ydmyg underkastelse. Sorger og stærk pine pressede hans sjæl. Han var overbevist om hans pligtsforsømmelse. Han var præst for den højeste Gud, for at gøre soning for folkets synder. Han var præst for sit hjem, alligevel har han været tilbøjelig til at bære over med hans børns tåbeligheder. Han havde forsømt sin pligt at oplære dem til lydighed, selvfornægtelse og ærbødighed for forældres autoritet. Under følelsen af at han havde den forkerte overbærenhed, undlod han at forme deres karakter med stor ære og respekt for evige ting. Aron så ikke mere end hvad mange andre nutidens kristne forældre ser: At hans fejlplacerede kærlighed for hans børn og overbærenhed for det forkerte de gjorde, gjorde dem til genstand for Guds sikre mishag og for hans vrede der bryder ned over dem til deres fordærv. Aron forsømte at udvise dem om denne myndighed og imedens vækkedes Guds domme over dem. Aron skulle lære at hans venlige bebrejdelser, uden en fast faderlig tvang og hans ukloge mildhed mod sine sønner i det yderste var grusomt. Gud tog domsarbejdet i sine egne hænder og ødelagde Arons sønner.    
Da Gud kaldte på Moses til at komme op på bjerget, var det seks dage før han blev modtaget i skyet, i Guds direkte nærværelse. Toppen af bjerget var helt glødende af Guds herlighed. Og selvom Israels børn kunne se denne herlighed, var deres vantro alligevel så naturlig for dem at de begyndte at knurre med utilfredshed fordi Moses var væk. Selv om Guds herlighed tilkendegav hans hellige tilstedeværelse på bjerget og deres leder var i nær samtale med Gud, burde de have helliget sig selv ved nøje hjerteransagelse, ydmygelse og gudsfrygt. Gud havde ladet Aron og Hur tage Moses' plads. Under hans fravær skulle folket rådføre sig med disse Guds bestemte mænd.    
Her ses Arons mangelfuldhed som leder og hersker for Israel. Folket plagede ham for at gøre sig guder til at gå foran sig i Ægypten. Her var en anledning for Aron til at vise sin tro og uvaklende tillid til Gud og med fasthed og beslutsomhed imødegå folkets planer. Men hans naturlige ønske for at behage folket og give efter fik ham til at ofre Guds ære. Han bad dem om at bringe deres smykker til ham og af dem udførte han en guldkalv og sagde til folket: "Her, Israel, er din Gud, som førte dig ud af Ægypten!" Og for denne følelsesløse gud gjorde han et alter og proklamerede den efterfølgende dag en fest for Herren. Al tilbageholdenhed synes at være fjernet fra folket. De ofrede brændeofre til guldkalven og de blev grebet af en letsindighedsånd  De hengav sig i skammelig optøjer og drukkenskab; de spiste, de drak og rejste sig op for at spille.    
Kun nogle få uger var gået siden de havde gjort en højtidelig pagt med Gud om at adlyde hans røst. De havde lyttet til Guds lovord, som blev udtalt på en ærefrygtindgydende måde fra Sinajs bjerg, midt i torden og lyn og jordskælv. De havde hørt erklæringen fra Guds egne læber: "Jeg er Herren din Gud, som førte dig ud af Ægypten, af trællehuset. Du må ikke have andre guder end mig. Du må ikke gøre dig noget udskåret billede eller noget afbillede af det, som er oppe i himmelen eller nede på jorden eller i vandet under jorden; du må ikke tilbede eller dyrke det, thi jeg Herren din Gud er en nidkær Gud, der indtil tredje og fjerde led straffer fædres brøde på børn af dem, som hader mig, men i tusind led viser miskundhed mod dem, der elsker mig og holder mine bud!"    
Aron og også hans sønner havde været ophøjet ved at kaldes til bjerget for at være vidne til Guds herlighed. "Og skuede Israels Gud; under hans fødder var der ligesom safirfliser, som selve himmelen i stråleglans." Gud havde udpeget Nadab og Abihu til det helligste arbejde, derfor ærede han dem på den mest underfulde måde. Han gav dem et syn på hans storslåede herlighed, så at de scener de skulle være vidne til på bjerget, ville forblive i deres hukommelse og bedre kvalificere dem til hans tjeneste og give ham den ophøjede ære og ærbødighed for folket, som ville give dem klarere begreber om hans karakter og vække sand lydighed og ærbødighed for hans krav på dem.    
Før Moses forlod sit folk på bjerget, læste han de pagts ord op for dem, som Gud havde udfærdiget sammen med dem og de svarede samstemmigt: "Vi vil gøre alt, hvad Herren har sagt og lyde ham!" Hvor stor må Arons synd ikke havde været, hvor ærgerlig i Guds øjne!    
Medens Moses modtog Guds lov på bjerget, fortalte Herren Moses om Israels oprørske synder og bad ham om at lade folket gå, så Gud kunne ødelægge det. Men Moses gik i forbøn hos Gud for folket. Selvom Moses var den ydmygeste mand der nogen sinde har levet, var de folkeinteresser, som Gud havde sat Moses til lede, dog på spil. Han mistede sin naturlige generthed og med enestående og vidunderlig frimodighed gik han i forbøn for Gud for Israel. Han ville ikke give sit samtykke til at Gud skulle ødelægge sit folk, selvom Gud havde lovet at han i deres ødelæggelse ville ophøje Moses og oprejse et bedre folk end Israel.    
Moses sejrede. Gud tilstod ham hans alvorlige bøn om ikke at udslette sit folk. Moses tog pagttavlerne, de ti bud og steg ned fra bjerget. Israels børns støjende, drikkegilde nåede hans ører længe før han kom til lejren. Da han så deres afgudsdyrkelse og da de på den mest markante måde havde brudt pagten, blev han overvældet af sorg og vrede over deres dyriske afgudsdyrkelse. Forvirring og skam tog greb i ham og han kastede da tavlerne ned og de blev sønderbrudt. Da de havde brudt deres pagt med Gud, tilkendegav Moses for dem, ved at bryde tavlerne, at Gud også havde brudt sin pagt med dem. De tavler som Guds lov var skrevet på var brudte.    
Aron forsøgte med sin elskværdige natur, så mild og behagelig, at vinde Moses, som der ikke var begået en særlig stor synd af folket og at han ikke skulle tage sig det så nært. Moses svarede i vrede: "Hvad har dette folk gjort dig, siden du har bragt så stor en synd over det?" Aron svarede: "Vredes ikke, herre! Du ved selv, at folket ligger i det onde og de sagde til mig: lav os en Gud, som kan drage foran os, thi vi ved ikke, hvad der er blevet af denne Moses, der førte os ud af Ægypten! Da sagde jeg til dem: de, der har guldsmykker, skal rive dem af! De bragte mig da guldet og jeg kastede det i ilden og så kom denne tyrekalv ud deraf!" Aron ville have Moses til at tro at nogle underfulde mirakler havde omformet deres guldsmykker til en tyrekalvs form. Han fortalte ikke Moses at han, sammen med andre arbejdsfolk havde dannet dette billede.    
Aron havde ment at Moses havde været for ubøjelig over for folkets ønsker. Han mente at hvis Moses var mindre fast og til tider mindre beslutsom og hvis han havde gjort et kompromis med folket og tilfredsstillet deres ønsker, ville han have mindre trængsler og der ville være mere fred og harmoni i Israels lejr. Han prøvede derfor denne nye linie. Han brugte sit naturlige temperament ved at give efter for folkets ønsker, spare dem for misfornøjelser og sikre sig deres gode vilje og derved forebygge et oprør, hvilket han tænkte med sikkerhed ville komme hvis han ikke gav efter for deres ønsker. Men havde Aron stået uden vaklen for Gud; havde han mødt folkets ønske om at gøre sig guder til at gå foran sig til Ægypten med vrede og afsky som deres planer fortjente. Havde han stævnet dem for Sinajs rædsler, hvor Gud havde udtalt sin lov med en sådan herlighed Havde han mindet dem om deres højtidelige pagt med Gud om at adlyde alt hvad han pålægger dem; havde han fortalt dem at han ikke, på bekostning hans liv, ville føje sig for deres bønner, ville han have haft indflydelse på folket for at forbygge et frygteligt frafald. Men skønt hans indflydelse, under Moses fravær, var blev pålagt ham at blive brugt i den rette retning, skønt han skulle have stået fast og ubøjelig som Moses, for at forhindre folket i at udøve en syndens kurs, blev hans indflydelse anvendt på den forkerte side. Han var magtesløs og kunne ikke gøre sig gældende ved at forsvare Guds ære og holde hans hellige lov. Men på den forkerte side herskede en mægtig indflydelse. Han befalede og folket adlød.    
Da Aron tog det første skridt i en forkert retning, blev han omgivet af den ånd som tilskyndede folket og han tog ledelsen og befalede som en general og folket var særdeles lydigt. Her har Aron besluttet at billige de værste synder, fordi det var mindre vanskeligt end at stå som forsvarer for det rette. Skønt han drejede væk fra hans renhed og tilstod folket at synder synes han at være indgydt med en for ham ny beslutsomhed og alvor og nidkærhed. Hans frygtsomhed synes pludseligt at forsvinde. Med en iver som han aldrig har vist når han står som forsvarer til Guds ære imod det forkerte greb han arbejdsredskaberne for at udføre guldarbejdet til en kalv. Han gav ordre til at bygge et alter og med, forvisning om en bedre sag, forkyndte han folket at der i morgen vil være en fest for Herren. Basunerne tog ordene ud af Arons mund og gentage proklamationerne fra kompagni til kompagni i Israels hære.    
Arons klare forsikring i det forkerte gav ham større indflydelse hos folket end Moses kunne have haft da han ledte dem på rette kurs og undertrykte deres oprør. Hvilken frygtelig åndelig blindhed var kommet over Aron når han giver lys ud for at være mørke og mørke ud for at være lys! Hvilken indbildskhed er der ikke hos ham, når han forkynder Herrens fest for Herren medens et guldbillede (afguds)dyrkes! Her ses den magt Satan har over mennesker der ikke helt styres af Guds Ånd. Satan havde sat sit banner op i midten af Israel og det var ophøjet som Guds banner.    
"Her," sagde Aron uden tøven eller skam, "Israel, er din Gud, som førte dig ud af Ægypten!" Aron påvirkede Israels børn til at gå til større yderligheder af afgudsdyrkelse i stedet for at påvirke deres inderste. De var ikke længere bekymrede for at den brændende herlighed ligesom flammende ild på bjerget havde fortæret deres leder. De tænkte at de havde en general som var lige velegnet til dem og de var rede til at gøre alt hvad han foreslog. De ofrede til deres guld gud; de ofrede fredofre og gav sig selv af med vellyst, orgier og drukkenskab. De var sikker på at det ikke var fordi de fejlede at de havde så mange trængsler i ørknen; men når alt kommer til alt var vanskelighederne hos deres leder. Han var ikke det rigtige slags menneske. Han var for ubøjelig og holdt hele tiden deres synder frem for dem og advarede, irettesatte dem og behandlede dem efter Guds mishag. Nu var der kommet en ny orden på tingene og de var tilfredse med Aron og tilfredse med sig selv. De tænkte: Hvis Moses blot havde været lige så elskværdig og mild som Aron, hvilken fred og harmoni ville der så ikke have hersket i Israels lejr! De bekymrede sig ikke nu om Moses nogen sinde kom ned fra bjerget eller ikke.    
Da Moses så Israels afgudsdyrkelse og hans vrede var opvakt over deres skamfulde glemsomhed for Gud så han kastede stentavlerne ned og brød dem itu stod Aron ydmygt frem og bar Moses' kritik med prisværdighed og langmodighed. Folket blev fortryllet med Arons elskelighed og fik væmmelse ved Moses' raseri. Men Gud ser ikke som mennesker ser. Han fordømte ikke Moses' hede og vrede mod Israels lav målte frafald.    
Den egentlige leder tager så sit standpunkt for Gud. Han er kommet direkte fra Herrens nærhed, hvor han bad ham om at bortvende sin vrede fra hans vildfarne folk. Nu har han et andet arbejde at gøre, som Guds tjener, at forsvare hans ære for folket og lade dem se at synd er synd og retfærdighed er retfærdighed. Han har et arbejde at gøre med at opveje Arons forfærdelige indflydelse. "Så stillede [Moses] sig ved indgangen til lejren og sagde: "Hvem der er for Herren, han komme hid til mig!" Da samlede alle levitterne sig om ham og han sagde til dem: "Så siger Herren, Israels Gud: Bind alle sværd om lænd og gå frem og tilbage fra den ene indgang i lejren til den anden og slå ned både broder, ven og frænde!" Og levitterne gjorde, som Moses havde sagt og på den dag faldt der af folket hen ved 3000 Mand. Og Moses sagde: "Fra i dag af skal I være præster for Herren, thi ingen skånede søn eller broder, derfor skal velsignelse komme over eder i dag."    
Her præciserer Moses ren indvielse som lydighed mod Gud, til at stå i forsvar for det rigtige og viser en villighed til at gennemføre Guds hensigt i de mest ubehagelige pligter, viser at Guds kraft er højere end venners krav eller de nærmeste slægtninges liv. Levis' sønner helligede sig selv til Gud for at fuldbyrde Guds dom mod forbrydelse og synd.    
Både Aron og Moses syndede ved ikke at give Gud ære og herlighed ved Meribas vande. De var begge trætte og opirrede af vedvarende beklagelser fra Israel og, (302) på et tidspunkt da Gud var for nådig til at vise hans herlighed for folket, til at blødgøre og underkue deres hjerte og lede dem til anger, påberåbte Moses og Aron sig magt til at åbne klippen for dem. "Hør nu, I genstridige! Mon vi formår at få vand til at strømme frem til eder af denne klippe?" Her var en gylden anledning til at helliggøre Herren i deres midte, vise dem den langmodige Gud og hans ømme medynk for dem. De havde knurret imod Moses og Aron fordi de ikke kunne finde vand. Moses og Aron tog denne knurren som en stor prøvelse og vanære for dem selv og glemte at det var Gud som folket klagede over. Det var Gud som de syndede imod og vanærede, ikke dem som var udpeget af Gud til at gennemføre hans hensigter. De forhånede deres bedste Ven ved at tilskrive Moses og Aron deres ulykker; de knurrede over Guds forudseenhed.    
Disse gode lederes synd var stor. Deres liv kunne have været strålende i det mindste. De har været meget ophøjet og æret; alligevel undskylder Gud ikke synd mere hos dem i ophøjede stillinger end han gør hos dem i ydmyge stillinger. Mange bekendende kristne ser hen til mennesker som ikke irettesætter og fordømmer fejl, som medynkende mennesker og faktisk kristne, medens de mener at de som står frimodigt som forsvarer for det rigtige og ikke i deres retskaffenhed vil give efter for uhellige påvirkninger, mangler fromhed og en kristen ånd.    
Dem som står og forsvarer Guds ære og fastholder sandhedens renhed for enhver pris vil få mange prøvelser, som vor Frelser fik i fristelsens ørken. Medens dem som giver efter for fristelser, som ikke har mod til at fordømme fejl, men er tavs når deres indflydelse behøves til at forsvare det rigtige imod ethvert pres, kan undgå mange hjerte sorger og megen rådvildhed. De vil også miste en meget rig løn, selv om det ikke er deres egne sjæle. Dem som er i harmoni med Gud og som ved tro på ham får styrke til at modstå det forkerte og forsvare det rigtige, vil altid have svære kampe og må ofte stå næsten helt alene. Men dyrebare sejre vil blive deres når de gør sig afhængig af Gud. Deres moralske fornemmelse vil blive stærk og klar og deres moralske kræfter vil blive i stand til at modstå forkerte indflydelser. Deres renhed vil, lige som Moses, være af den reneste karakter.    
Arons milde og opgivende ånd og hans ønske for at behage folk, har forblindet hans øjne for deres synder og for deres forbrydelsers uhyrlighed så han billigede dem. Hans fremgangsmåde der påvirker til det forkerte og synd i Israel koster tre tusinde menneskers liv. I hvilken modsætning er dette ikke til Moses' fremgangsmåde. Efter at han havde bevidnet for folket at de ikke kan spøge med Gud uden at blive straffet; efter at han har vist dem Guds mishag på grund af deres synder, ved at give den frygtelige forordning at ihjelslå venner og slægtninge som fastholder sit frafald, efter doms arbejdet der bortvender Guds vrede, uanset deres forståelse for elskede venner og slægtninge som fortsat var hårdnakkede i deres oprør, var Moses beredt for en anden gerning. Han prøvede hvem der var Guds ven og hvem var folkets ven.    
"Næste dag sagde Moses til folket: "I har begået en stor synd; men nu vil jeg stige op til Herren, måske kan jeg skaffe soning for eders synd!" Derpå gik Moses atter til Herren og sagde: "Ak, dette folk har begået en stor synd, de har lavet sig en Gud af guld. Om du dog ville tilgive dem deres synd! Hvis ikke, så udslet mig af den bog, du fører!" Herren svarede Moses: "Den, som har syndet imod mig, ham vil jeg udslette af min bog! Men gå nu og før folket hen, hvor jeg har befalet dig at føre det hen; se, min engel skal drage foran dig! Men til sin tid vil jeg straffe dem for deres synd!" Og Herren slog folket, fordi de havde lavet tyrekalven, den Aron lavede."     
Moses gik i forbøn for Gud for det syndende Israels bedste. Han prøvede ikke at gøre deres synd mindre for Gud; han undskylde dem ikke for deres synd. Han indrømmede rent ud sagt at de havde syndet en stor synd og havde gjort dem guder af guld. Så mistede han sin generthed og Israels interesse er så nøje indvævet i hans liv at han kom med frimodighed til Gud og bad ham om at tilgive hans folk. Hvis deres synd, bad han, er så stor at Gud ikke kan tilgive dem og hvis deres navne må slettes af hans bog, om så Herren så også måtte udslette hans navn. Da Herren fornyede sit løfte for Moses, at hans engel skulle gå foran ham og lede folket til det forjættede land, vidste Moses at hans bøn var indfriet. Men Herren forsikrede Moses at hvis han blev provokeret til at hjemsøge folket for deres overtrædelser, ville han med sikkerhed også straffe dem for denne forfærdelige synd. Men hvis de fra nu af var lydige, ville han slette denne store synd ud af sin bog.<br><b>Ellen G. White</i>  

16 09 1873 Review and Herald Laodikæamenigheden    

Budskabet til Laodikæamenigheden vækker voldsomme anklager, og kan bruges på Guds folk i nutiden.    
"Og skriv til menighedens engel i Laodikæa: "Så siger han, som er Amen, det troværdige og sanddru vidne, Guds skaberværks ophav: Jeg kender dine gerninger: du er hverken kold eller varm. Gid du var kold eller varm! Derfor, fordi du er lunken og hverken varm eller kold, har jeg i sinde at udspy dig af min mund. Fordi du siger: "Jeg er rig, jeg har vundet rigdom og trænger ikke til noget", og ikke ved, at netop du er elendig og ynkværdig og fattig og blind og nøgen."    
Herren viser os her, at det budskab som skal bæres frem til hans folk af forkyndere, som han har kaldt til at advare folket, ikke er et fred-og-i-sikkerhed budskab. Det er ikke blot teoretisk, men praktisk i hver detalje. Guds folk fremstilles i laodikæamenighedens budskab i en kødelig forvisning. De har det mageligt, tror at de selv er i en ophøjet tilstand af åndelige evner.    
"Fordi du siger: "Jeg er rig, jeg har vundet rigdom og trænger ikke til noget", og ikke ved, at netop du er elendig og ynkværdig og fattig og blind og nøgen."    
Kan noget større bedrag komme over menneskesindet end det at man tror man er på rette vej, når man er på den gale vej?! Det sanddru vidne finder Guds folk i et sørgeligt bedrag, helt oprigtigt i dette bedrag. De ved ikke, at deres tilstand er beklagelig i Guds øjne. Mens de tiltalte smigrer sig selv med, at de befinder sig i en ophøjet åndelig tilstand, forstyrrer det sanddru vidne deres tryghed med den foruroligende udtalelse om deres sande tilstand af åndelig blindhed, fattigdom og elendighed. Vidnesbyrdet, så skarpt og alvorligt, kan ikke være en fejltagelse; for det er det sanddru vidne, der taler, og hans vidnesbyrd må være sandt.     
Det er vanskeligt for dem, der føler sig sikre i deres færdigheder, som tror, at de er rige i åndelig kundskab, at tage imod det budskab, der erklærer, at de er bedragne og har behov for enhver åndelig nåde. Det uhelliggjorte hjerte er svigefuldt frem for alt og dødeligt ondt.     
Gud leder sit folk, skridt for skridt. Det kristne liv er en stadig kamp, og en march. Der kan ikke hviles fra krigen. Det er ved stadige, uophørlige anstrengelser at vi fastholder sejren over Satans fristelser. Som et folk skal vi triumfere i sandhedens klarhed og styrke. Vi understøttes fuldt ud i vore standpunkter af en overmådelig mængde tydelige skriftlige vidnesbyrd. Men vi mangler rigtig meget bibelsk ydmyghed, tålmodighed, tro, kærlighed, selvfornægtelse, årvågenhed, og en opofrelsesånd. Vi behøver at opelske bibelsk hellighed. Synden hersker iblandt Guds folk. Laodikæamenighedens tydelige irettesættelsesbudskab modtages ikke. Mange klynger sig til deres tvivl og deres kære synder, medens de er så meget bedragede, at de taler og føler at de ikke har brug for noget. De tror at Guds Ånds vidnesbyrd i form irettesættelser er ubetimelig, eller at det ikke gælder dem. Disse har de største behov for Guds nåde og åndelig skarpsindighed, så de kan opdage deres mangel på åndelig kundskab. De mangler næsten alt der er nødvendig for at udvikle kristen karakter. De har ingen praktisk kundskab til bibelsandheden, som leder til beskedenhed i livet, og tilpasser deres vilje til Kristi vilje. De lever ikke i lydighed mod alle Guds forlangender.    
Det er ikke nok at blot bekende at man tror sandheden. Alle soldater af Kristi kors forpligter sig i virkeligheden til at gå i korstog imod sjælenes fjende, og fordømme fejl, og understøtte retfærdighed. Men budskabet fra Det Sanddru Vidne åbenbarer det faktum, at et frygteligt bedrag er over vore folk, og det er nødvendigt at komme til dem med advarsler, og bryde deres åndelige søvn, og vække dem til faste handlinger.     
Dette budskab fra det Sanddru Vidne har ikke udrettet Guds plan. Folk sover i deres synder. De fortsætter med at sige til sig selv: "Er rig og mangler intet." Mange spørger, hvorfor gives alle disse irettesættelser? Hvorfor anklager vidnesbyrdene os hele tiden for tilbagefaldende og alvorlige synder? Vi elsker sandheden. Vi har fremgang. Vi behøver ikke disse advarsels- og irettesættelsesvidnesbyrd. Men lad disse knurrehoveder se deres hjerter, og sammenligne deres liv med bibelens praktiske lære; lade dem ydmyge deres sjæle for Gud, lad Guds nåde oplyse mørket, og vægtskålene vil svinge ud for deres øjne, og de vil fornemme deres sande åndelige armod og usselhed. De vil mærke nødvendigheden af at købe guld, som er ren tro og kærlighed; hvide klæder, som er en pletfri karakter, der er gjort ren i deres dyrebare Genløsers blod, og øjensalve, som er Guds nåde, og vil give dem en klart udsyn for åndelige ting, og opdage synd. Disse færdigheder er mere dyrebare end Ofirs guld.     
Jeg er ret sikker på grunden til at Guds folk er i den åndelige blindhed, som de er i nu, er fordi de ikke vil tage imod rettelser. Mange har foragtet de irettesættelser og advarsler de har fået. Det Sanddru Vidne fordømmer Guds folks lunkne tilstand, som giver Satan stor magt over dem i denne vente- og vågetid. Den som er selvisk, stolt og elsker synd angribes altid af tvivl. Satan har evner til at antyde tvivl og finde indvendinger mod det klare vidnesbyrd som Gud sender, og mange tror at det er en dyd og et tegn på forstand hos dem, når de ikke tror, betvivler og er spidsfindig. Dem som ønsker at tvivle vil få masser af plads. Gud har ikke til hensigt at fjerne al grund til vantro. Han giver bevis, som må undersøges nøje, med et ydmygt sind og en lærvillig ånd.    
Evigt liv er af uendelig værdi, og vil koste alt hvad vi har. Det er tydeligt at vi ikke påskønner evige ting ordentligt nok. Alt som er værd at have, endog i denne verden, må sikres med anstrengelser, og nogle gange med et smerteligt offer. Og dette blot for en forgængelig rigdom. Skal vi være mindre villig til at klare kampe og slid, og anstrenge allermest og gøre store ofre for denne uvurderlige skat, som overgår alt i værdi, og livets varighed som vil måle sig med den Uendelige? Kan himlen koste os for meget? Tro og kærlighed er gyldne rigdomme, elementer som mangler rigtig meget midt iblandt Guds folk.    
Troen på Kristi snarlige komme aftager. "Min Herre lader vente på sit komme" siges ikke kun i hjertet, men udtrykkes i ord, og mest afgjort i gerninger. Sløvhed i denne vågetid er at besegle sanserne hos Guds folk hvad angår tidernes tegn.    
Den overvældende forfærdelige syndighed kræver den største flid, og kræver det levende vidnesbyrd, at holde synd borte fra menigheden. Troen har aftaget i en forfærdelig grad. Tro kan blot vokse ved at blive brugt.    
Første gang den tredje engels budskab kom, havde dem, der havde involveret sig i Guds arbejde, noget at sætte på spil. De måtte gøre ofre. De startede dette arbejde i fattigdom, og led de største afsavn og bebrejdelser. De mødte en stor modstand, som drog dem til Gud i deres nød, og holdt deres tro i live. Vor nuværende plan med systematisk godgørenhed dækkede vore prædikanters underhold. Og der var ikke mangel og intet behov for trosudøvelse for underhold. Dem, som starter op nu, for at forkynde sandheden, har intet at sætte på spil. De løber ingen risiko, ingen særlige ofre at gøre. Sandhedssystemet gøres klar til deres hænder. Der laves publikationer til dem, der forsvarer de sandheder de forsvarer.    
Nogle unge mænd begynder uden en egentlig fornemmelse af arbejdets ophøjede karakter. De har ikke afsavn, og vanskeligheder og hårde kampe at imødekomme, som kræver trosudøvelse. De opelsker ikke en praktisk selvfornægtelse, og værner om en opofrelsesånd. Nogle bliver stolte og opløftede, og får ikke nogen virkelig byrde på sig. Det Sanddru Vidne taler til disse prædikanter: "Vær derfor nidkær, og omvend dig." Nogle af disse prædikanter er så opløftede i stolthed, at de virkelig er en forhindring og en forbandelse for Guds dyrebare sag. De udøver ikke en indflydelse som er frelsende for andre. Der er brug for at disse mænd helt igennem, selv bliver omvendt til Gud, og helliges ved de sandheder som de overbringer til andre.    
Rigtig mange føler sig utålmodige og nidkære fordi de ofte foruroliges af advarsler og irettesættelser som holder deres synder frem for dem. Det Sanddru Vidne siger: "Jeg kender dine gerninger." Motiver, hensigter, vantro, antydninger og skinsyge kan skjules for mennesker, men ikke for Kristus. Det Sanddru Vidne kommer som en rådgiver; "Råder jeg dig til hos mig at købe guld, lutret i ild, så du kan blive rig, og hvide klæder at iføre dig, så din nøgenheds skam ikke skal blive åbenbar, og øjensalve til at salve dine øjne med, så du kan se. Alle dem, jeg har kær, dem revser og tugter jeg; vær derfor nidkær og omvend dig! Se, jeg står for døren og banker; om nogen hører min røst og åbner døren, da vil jeg gå ind til ham og holde nadver med ham, og han med mig. Den, der sejrer, ham vil jeg lade sidde sammen med mig på min trone, ligesom også jeg har sejret og taget sæde hos min Fader på Hans trone. "    
Dem som giver agt på advarselsvidnesbyrdet, og ivrigt går i gang med at skille sig af med deres synder, for at få de nødvendige nådegaver, vil være den opåbnende dør for deres hjerter, så den dyrebare Frelser kan komme ind og bo hos dem. Denne klasse vil altid finde en fuldkommen harmoni med Guds Ånds vidnesbyrd.    
Prædikanter, som forkynder den nærværende sandhed, bør ikke forsømme Laodikæamenighedens alvorlige budskab. Vidnesbyrdet fra Det Sanddru Vidne er ikke et nemt budskab. Herren siger ikke til dem: Du har næsten ret, du har frembåret revselser og irettesættelser som du aldrig har fortjent, du har mistet modet unødigt, på grund af voldsomhed, du er ikke skyldig for de fejl og synder som du er blevet irettesat for.    
Det Sanddru Vidne erklærer at når du tror, at du er i en virkelig god fremgang, så behøver du alt. Det er ikke nok at prædikanter kommer med teoretiske emner. De behøver at studere de praktiske som Kristus gav sine disciple, og tilegne sig dem til deres egne sjæle, og til folk. Fordi Kristus frembærer dette dadlende vidnesbyrd, skal vi da tro at han er blottet for øm kærlighed til sit folk? Oh, nej! Han som døde for at genløse faldne mennesker fra døden, elsker med en guddommelig kærlighed. Han irettesætter dem han elsker. "Alle dem, jeg har kær, dem revser og tugter jeg." Men mange vil ikke tage imod det budskab Himlen i barmhjertighed sender dem. De kan ikke klare at få fortalt deres fejl, og om deres pligtforsømmelse, om deres selviskhed, deres stolthed og verdenskærlighed.    
Herrens tjener bør frembære et klart vidnesbyrd. De bør råbe højt og ikke spare det, og vise folket deres overtrædelser, og Israels hus deres synder. Men der er en klasse som ikke vil tage imod irettesættelsesbudskabet, og de vil hæve deres hænder og afskærme dem, som Gud vil dadle og rette. De vil altid sympatisere med dem, som Gud vil have til at føle sand armod over for.    
Herrens ord, der tales igennem sine tjenere, tager mange imod med tvivl og angst. Og mange vil bøje deres lydighed mod de advarsler og irettesættelser der gives, og vente indtil usikkerhedens skygge er fjernet fra deres sind. Den vantro som kræver fuldkommen kundskab vil aldrig vige for det bevis, Gud har fundet rigtigt at give. Gud forlanger tro af sit folk, som hviler på en bevisbyrde, ikke fuldkommen kundskab. Jesu Kristi efterfølgere, dem som accepterer det lys Gud sender dem, må adlyde Guds stemme der taler til dem, skønt der er mange andre stemmer der råber ud imod den. Det kræver skarpsindighed at skelne Guds stemme.    
Dem som ikke vil handle når Herren kalder på den, venter på et mere sikkert bevis, og bedre anledninger, vil vandre i mørke, for lyset vil trækkes bort. De beviser der gives den ene dag, vil aldrig gentages, hvis de forkastes.    
Fristede sjæle hvis hjerter altid har været i krig med den nøjagtige syndsirettesættelse, vil råbe: Sig glatte ting til os. Hvordan vil disse gøre brug af Det Sanddru Vidnes budskab til Laodikæamenigheden? Her må der ikke være noget bedrag. Dette budskab må frembæres til en lunken menighed af Guds tjenere. Dette budskab må opvække Guds folk fra deres vished og farlige bedrag om deres virkelige forhold til Gud. Hvis der tages imod dette vidnesbyrd, vil det vække til handling, og føre til selvfornedrelse, og bekende deres synder. Det Sanddru Vidne siger: "Jeg kender dine gerninger: du er hverken kold eller varm." Og atter: "Alle dem, jeg har kær, dem revser og tugter jeg; vær derfor nidkær og omvend dig!" Da kommer løftet: "Se, jeg står for døren og banker; om nogen hører min røst og åbner døren, da vil jeg gå ind til ham og bolde nadver med ham, og han med mig." "Den, der sejrer, ham vil jeg lade sidde sammen med mig på min trone, ligesom også jeg har sejret og taget sæde hos min Fader på hans trone."    
Disse advarsler og synder, som er kommet over Guds folk i deres elendighedstilstand, blindhed og armod må kunne ses, og de rejser sig til nidkær anger, og bortlægger de synder som har bragt dem i en så ynkværdig blindhedstilstand og forfærdeligt bedrag. Det klare vidnesbyrd må leve i menigheden. Og dette alene vil svare til Laodikæamenighedens budskab. Fejl må irettesættes, synder må kaldes for synder, og uretfærdigheden må imødekommes straks og afgjort, og må bortlægges fra os som et folk.    
De, som Gud har udvalgt til en vigtig gerning, er altid blevet modtaget med mistillid og mistro. Da Elias fordum blev sendt med et budskab fra Gud til folket, gav de ikke agt på advarslen. De anså Elias for at være unødig streng. De mente, at han måtte have mistet forstanden, eftersom han kunne fordømme dem, Guds begunstigede folk, som syndere og erklære, at deres overtrædelser var så store, at de ville bringe Guds straffedomme over dem.     
Satan og hans hær er altid blevet stillet op imod dem, som frembærer advarselsbudskabet og irettesætter synder. De vanhellige vil forene sig med sjælenes fjende for at gøre Guds trofaste tjeneres arbejde så hårdt som muligt. Idet Elias, en af Guds store og mægtige profeter, flygtede for sit liv fra den rasende Jesabels vrede, var han en flygtning, træt og rejsetræt, og han ønskede hellere at dø end at leve. Hans bitre skuffelse over Israels troløshed knuste hans ånd, og han følte, at han ikke længere kunne have tillid til mennesker. Den dag Job kom i pinsler og mørke, siger han disse ord: "Forbandet den dag jeg blev født."    
Da Akab herskede over Israel, forlod folket Gud og fordærvede deres veje for ham under hans forvanskede styre. "Akab, Omris søn, blev konge over Israel i kong Asa af Judas otteogtredivte regeringsår, og Akab, Omris søn, herskede toogtyve år over Israel i Samaria. Akab, Omris søn, gjorde, hvad der var ondt i Herrens øjne, i højere grad end alle hans forgængere. Og som om det ikke var nok med, at han vandrede i Jeroboams, Nebats søns, synder, ægtede han oven i købet Jesabel, en datter af Zidoniemes konge Etba'al, og gik hen og dyrkede Ba'al og tilbad ham. Han rejste Ba'al et alter i ba'alstemplet, som han lod bygge i Samaria. Og Akab lavede Asjerastøtten og gjorde endnu flere ting, hvorved han krænkede Herren, Israels Gud, værre end de konger, der havde hersket før ham i Israel."    
Akab havde en svag moral. Han havde ikke en høj fornemmelse af hellige ting. Han var selvisk og principløs. Hans havde forenet sig i et ægteskab med en kvinde af en besluttet karakter, og tydeligt temperament, brugte tid på afgudsdyrkelse, og gjorde dem begge til Satans særlige agenter der ledte Guds folk til afgudsdyrkelse og et forfærdeligt frafald. Jesabels bestemthed formede Akabs karakter. Hans selviske natur var ude af stand til at påskønne Guds nådegaver til sit folk, hans forpligtelse over for Gud, som Israels vogter og leder. Gudsfrygt blev der dagligt mindre af i Israel. De blasfemiske tegn på deres blinde afgudsdyrkelse skulle ses iblandt Guds Israel. Der var ingen som turde udstille deres liv, ved at åbenlys stå frem som modstand mod den fremherskende afgudsdyrkelse. Baals altre, og Baals præster som ofrede til solen, månen og stjernerne var iøjnefaldende over alt. De havde helligede templer og trælunde, hvori der var sat værker gjort af menneskehænder, til tilbedelse. De gaver som Gud gav til dette folk fremkaldte ingen taknemmelighed til Giveren. For al himlens gavmildhed, de rislende bække, og strømme af levende vand, den nænsomme dug, og regndråberne der fornyer jorden, og får deres marker til at give i stor mængde; dette blev tilskrevet deres guder.    
Elias trofaste sjæl var bedrøvet. Hans harme blev vækket, og han var nidkær for Guds herlighed. Han så at Israel dumpede ned i et forfærdeligt frafald. Han blev overvældet af forbavselse og sorg over folkets frafald, da han fik de store ting i tanke, som Gud havde udført for dem. Men alt dette glemte det meste af folket. Han gik frem for Gud, og med sin sjæl, presset i pinslen, bad om at han måtte frelse sit folk hvis det kunne ske ved domme. Han bad Gud indtrængende om at tilbageholde dug og regn fra hans utaknemmelige folk, himlens rigdomme, så det frafaldne Israel kunne se forgæves til deres afguder af guld, træ og sten, solen, månen og stjernerne, og se deres Gud, der vander jorden og beriger den, og får den til at frembringe rigeligt. Gud fortalte Elias at han havde hørt hans bøn. Han ville tilbageholde dug og regn fra sit folk, indtil de vendte angerfulde tilbage til ham.    
Gud havde især passet på at hans folk ikke blander sig med de afgudsdyrkende folk omkring dem, så deres hjerter ikke bedrages af deres tiltrækkende lunde, helligdomme, templer og altre alt som blev arrangeret på den dyreste og tiltrækkende måde, og forvansker sanserne, så at Gud ville være fortrængt af deres sind.    
Jeriko var en by som blev helliget til den mest overdrevne afgudsdyrkelse. Indbyggerne var meget velstående. Alle de rigdomme som Gud havde givet dem tilskrev de som gaver fra deres guder. Guld og sølv var i overflod. Ligesom folk før vandfloden, var de korrupte og blasfemiske. De hånede og udæskede himlens Gud med deres onde gerninger. Guds domme blev vakt imod Jeriko. Det var en fæstning. Men hærføreren for Herrens hær kom selv fra himlen for at lede Himlens hære ind i angrebet på byen. Guds engle lagde hånd på de massive mure og fik dem ned på jorden. Gud havde sagt at Jerikos by, skulle forbandes, og at alle ville gå tabt undtagen Rahab og hendes hus. De skulle reddes på grund af den velvillighed som Rahab udviste over for Herrens budbringere. Herrens ord til folket var: "Men I skal tage eder vel i vare for det bandlyste, så I ikke attrår og tager noget af det bandlyste og derved bringer bandet over Israels lejr og styrter den i ulykke." "På den tid tog Josua folket i ed, idet han sagde: "Forbandet være den mand for Herrens åsyn, som indlader sig på at opbygge denne by, Jeriko. Det skal koste ham hans førstefødte at lægge grunden og hans yngste at sætte dens portfløje ind." Jos. 6,18.26.    
Gud var meget nøjeregnende når det gælder Jeriko, for at folk ikke skulle fortrylles af de ting som indbyggerne havde dyrket, og deres hjerter var blevet adsplittet fra ham. Han passer på sit folk med de tydeligste bud. Uanset de alvorlige pålæg fra Gud, ved Josuas mund, vovede Akan at overtræde. Hans ærgerrighed ledte ham til at tage de rigdomme som Gud havde forbudt ham at røre ved, fordi hans forbandelse var over dem. Og på grund af dette menneskes synd, var Guds Israel lige så svag som vand over for deres fjender.    
Josua og Israels ældste var i store trængsler. De lå foran Guds ark på den mest ynkværdige ydmyghed, fordi Herren var vred på sit folk. Josua og Israels ældste bad og græd for Gud. Herren talte til Josua: "Da sagde Herren til Josua: "Stå op! Hvorfor ligger du på dit ansigt? Israel har syndet, thi de har forbrudt sig imod min pagt, som jeg pålagde dem; de har tilvendt sig noget af det bandlyste, de har stjålet; de har skjult det, de har gemt det i deres oppakning. Derfor kan israelitterne ikke holde stand over for deres fjender, men må flygte for dem; thi de er hjemfaldne til band! Jeg vil ikke mere være med eder, hvis I ikke bortrydder bandet af eders midte."<br><i>E. G. W. - (fortsættes </i>)    
<a href=opslag.asp?datokode=rh-09-23-73-1&tidskr=RH>næste artikel</a>  

23 09 1873 Review and Herald Laodikæamenigheden (fortsat)    

Da Akan syndede, viste Gud hvordan han ser på synd iblandt dem som bekender at være hans lovlydige folk. Disse ærede han på særlig måde ved at han gjorde dem til vidne for hans store kraft, sådan som det gamle Israel gjorde, og dette fordristede dem til at ignorere hans udtrykkelige anvisninger, blev de til genstand for hans vrede. Gud vil lære sit folk, at ulydighed og synd er en overordentlig uforskammethed mod ham, og det skal der ikke tages let på. Han viser os at når hans folk gribes i synd, bør de straks gøre afgjorte forhåndsregler for at lægge synden fra sig, og at hans rynkede mine ikke skal hvile over hele sit folk. Men hvis dem i ansvarlige stillinger går let over folkets synder, vil hans rynkede mine være over dem og over Guds folk, og vil som helhed blive holdt ansvarlig for de synder, der eksisterer i deres midte. I den måde Gud behandler sit folk viser Han at det er nødvendigt at rense menigheden fra de fejl som eksisterer hos dem. En synder kan sprede et mørke som udelukker Guds lys fra hele forsamlingen. Når folk erkender det mørke der bringes over dem, og de ikke kender årsagen, så bør de alvorligt søge Gud i stor ydmyghed og selvfornedrelse, indtil fejlene hos dem, som sårer Guds Ånd er opsøgt og lagt bort.    
Hvis de fejl der eksisterer iblandt folk, og Guds tjenere er ligeglad med dem, støtter og retfærdiggør de i virkeligheden synderen, og er skyldig ligesom synderen, og vil modtage Guds mishag ligeså sikkert som synderen gør; for de vil drages til ansvar for den skyldiges synders synder. De mænd som har forøvet fejl, har folk ment var meget elskværdige, og havde en god natur, kun fordi de undgik at gøre en klar pligt, som ellers er efter skriften. Opgaven var ikke i overensstemmelse med deres følelser, derfor undgik de den.    
Det had som nogle nærede, fordi blevet irettesat fejl iblandt Guds folk, har bragt blindhed og et frygteligt bedrag over deres egne sjæle, gjort det umuligt for dem at skelne mellem rigtigt og forkert. De har påtaget deres eget åndelige øjesyn. De var vidne til fejl, men de føler ikke det samme som Josua gjorde, og ydmyger deres sjæle i ydmyghed, fordi de mærker en byrde for sjæle.    
Guds sande folk, som har Herrens arbejdsånd, og sjæles frelse på hjerte, vil altid se synd i sin virkelige syndige karakter. De vil altid være på den side hvor de synder behandles nøjagtigt og klart, som nemt kan plage Guds flok. Især i menighedens afsluttende arbejde, i de ethundredeogfirefyretyve tusindes beseglingstid, som skal stå uden fejl foran Guds trone, vil de mærke Guds bekendendes folks fejl allermest. Dette fremsættes med magt ved profetens illustration af det sidste arbejde under et menneskes skikkelse, enhver har et stridshammer i sin hånd. En mand iblandt var iklædt linned, med en skrivers blækhorn ved sin side. "Og Herren sagde til ham: "gå midt igennem byen, igennem Jerusalem, og sæt et mærke på de mænds pander, der sukker og jamrer over alle de vederstyggeligheder, som øves i dets midte!"    
Hvem står i Guds råds samling i denne tid? Er det dem som i virkeligheden undskylder fejl hos Guds bekendende folk, og knurrer i deres hjerter, om ikke åbenlyst, imod dem som vil irettesætte synd? Er det dem som tager standpunkt imod dem, og sympatiserer med dem som begår fejl? Nej faktisk ikke! Med mindre de angrer og forlader Satans værk ved at undertrykke dem, som har arbejdsbyrden, og holde syndernes hænder op i Zion, så vil de aldrig modtage mærket på Guds beseglende billigelse. De vil falde i alle de ondes generelle fordærv, repræsenteret ved fem der bærer på stridshamre. Læg godt mærke til dette punkt. Dem som tager imod sandhedens rene mærke, udført i dem ved Helligåndens kraft, repræsenteret ved et mærke, ved en mand i linnedklæder, er dem "der sukker og jamrer over alle de vederstyggeligheder, som øves i" menigheden. Sådan er deres kærlighed for Guds renhed, ære og herlighed, og de har så klart et syn for syndens overmådelige syndighed, at de fremstilles som i pinsler, endog sukker og råber. Læs Ezekiels bog det niende kapitel.    
Men den generelle nedslagtning af alle dem som således ikke ser den store modsætning mellem synd og retfærdighed, og ikke føler som dem, der står i Guds råd, og tager imod mørket, beskrives som de fem mænd med stridshammere: "Gå efter ham ud gennem byen og hug ned! Vis ingen medynk eller skånsel! Oldinge og ynglinge, jomfruer, børn og kvinder skal I hugge ned og udrydde; men ingen af dem, der bærer mærket, må I røre! Begynd ved min helligdom!"    
Gud sagde til Josua i forbindelse med Akans synder: "Jeg vil ikke mere være med eder, hvis I ikke bortrydder bandet af eders midte." Hvordan kan dette eksempel sammenlignes med dem som ikke vil hæve deres stemme imod synd og fejl, men hvis sympati altid findes hos dem, der generer Guds lejr med deres synder? Gud sagde til Josua: "Du kan ikke holde stand over for dine fjender, før I skaffer bandet bort fra eder!" Han afsagde den straf som følge af at overtræde hans pagt.    
Josua begynde en ihærdig ransagelse for at finde den skyldige. Han tog Israel med deres stammer, og så med deres familier, og dernæst hver især. Akan blev udpeget som den skyldige. Men for at sagen kan være åbenlys for hele Israel, at de ikke skulle have anledning til at knurre, og sige at den skyldfrie skulle lide. Josua var klog. Han vidste at Akan var overtræderen, og at han havde skjult sin synd, og opirrede Gud imod sit folk. Josua tilskyndede diskret Akan til at bekende sin synd, så Guds ære og retfærdighed kan forsvares for Israel. "Da sagde Josua til Akan: "Min søn, giv Herren, Israels Gud, ære og pris, og fortæl mig, hvad du har gjort, skjul ikke noget for mig!"    
"Akan svarede Josua: "Ja, det er mig, som har syndet mod Herren, Israels Gud. Således gjorde jeg: jeg så imellem byttet en prægtig babylonisk kappe, 200 sekel sølv og en guldtunge på halvtredsindstyve sekel; det fik jeg lyst til, og jeg tog det; se, det ligger nedgravet i jorden midt i mit telt, sølvet nederst." Da sendte Josua nogle folk hen, og de skyndte sig til teltet, og se, det var gemt i hans telt, sølvet nederst; og de tog det ud af teltet og bragte det til Josua og alle israeliterne og lagde det hen foran Herren. Men Josua tog sammen med hele Israel Akan, Zeras søn, og sølvet, kappen og guldtungen og hans sønner og døtre, hans hornkvæg, æsler og småkvæg, hans telt og alt, hvad der tilhørte ham, og førte dem op i Akors dal. Og Josua sagde: "Hvorfor har du styrtet os i ulykke? Herren skal styrte dig i ulykke på denne dag!" Derpå stenede hele Israel ham, og de brændte eller stenede dem."    
Gud sagde til Josua, at Akan ikke blot havde taget de ting som han udtrykkeligt havde pålagt dem at ikke at tage, før at de ikke forbandes, men havde stjålet, og havde også skjult det. Herren sagde at Jeriko og alle dens udbytter skulle brændes, undtagen guld og sølv, som skulle forbeholdes Herrens skatkammer. Den sejr som de fik ved indtagelsen af Jeriko, var ikke ved krig, eller folkets udmattelse. Føreren for Herrens hær havde ført Himlens hære. Kampen var Herrens. Israels børn slog ikke et slag. Det var Herren som kæmpede kampen. Sejren og æren var Herrens. Udbyttet var hans. Han påbød at det hele skulle brændes, undtagen guldet og sølvet som han forbeholdt til sit skatkammer. Akan forstod godt at der var gjort dette forbehold, og at guld og sølv skattene som han havde eftertragtet var Herrens. Han stjal fra Guds skatkammer til egen vinding.    
Der er mange som bekender at holde Guds bud, som selv bruger de midler, som Gud har betroet dem, og som bør komme ind i hans skatkammer. De frarøver Gud tiende og gaver. De skjuler og tilbageholder fra Gud, til skade for dem selv.     
De bringer armod over sig selv, og mørke over menigheden, på grund af deres ærgerrighed, ved at skjule, og frarøve Gud tiende og offergaver.    
Dem som i gudsfrygt arbejder for at befri menigheden for forhindringer, og rette de alvorlige fejl, så Guds folk kan se nødvendigheden af at afsky synd, og at de må få fremgang i renhed, og forherliges i Guds navn, vil altid møde modsatrettede påvirkninger fra dem der ikke er helligede. Zefanias beskriver den sande tilstand hos denne klasse; og de frygtelige domme som vil komme over dem.    
"Til den tid skal det ske: Jeg ransager Jerusalem med lygter og hjemsøger mændene der, som ligger i ro på deres bærme, som siger i deres hjerte: "Herren gør hverken godt eller ondt." "Nær er Herrens dag, den store, den er nær og kommer hastigt. Hør, Herrens dag, den bitre! Da udstøder helten skrig. Den dag er en vredens dag, en trængselens og nødens dag, en ødelæggelsens og ødets dag, en mørkets og mulmets dag, en skyernes og tågens dag, en hornets og krigsskrigets dag imod de faste stæder og imod de knejsende tinder. Over menneskene bringer jeg trængsel; som blinde vanker de om, fordi de synded mod Herren. Deres blod øses ud som støv, deres livssaft ligesom skarn. Hverken deres sølv eller guld evner at frelse dem på Herrens vredes dag, når hele jorden fortæres af hans nidkærheds ild; thi undergang, ja brat tilintetgørelse bringer jeg over alle, som bor på jorden."    
Nu er det tidspunktet i kampen hvor de sande farver må komme frem. Det er da at standardbærerne behøver at være faste og lade deres sande position blive kendt. Det er da at enhver sand soldats dygtighed for det rigtige skal prøves, skulkeri kan aldrig løfte sejrens laurbær. Dem som er sande og loyale vil ikke skjule denne kendsgerning, men vil lægge hjerte og sind i arbejdet, og satse alt i kampen, lade slaget gå den vej det går. Gud er en syndshadende Gud. Og dem som opmuntrer synderen siger: Det er godt for dig, men Gud vil forbande.    
Der gøres syndsbekendelser på rette tidspunkt for at Guds folks hjælp vil blive accepteret. Men der er dem iblandt os, som vil gøre bekendelser, ligesom Akan gjorde, for sent for at frelse sig selv. Måtte Gud prøve dem og give dem endnu en trængsel, for at Hans folk skal bevise for dem at de ikke kan klare endnu en prøve, en prøve fra Gud. De er ikke i harmoni med det rigtige. De afviser det tydelige vidnesbyrd som når til hjertet, og de vil fryde sig over at se at enhver, der irettesætter, bliver tavs.    
Israels folk har gradvist mistet deres frygt og ærbødighed for Gud, indtil hans ord gennem Josua ikke havde nogen betydning for dem. "I hans dage genopbyggede beteliten Hiel Jeriko; efter det ord, Herren havde talt til Josua, Nuns søn, kostede det ham hans førstefødte Abiram at lægge grunden og hans yngste søn Seguh at sætte dens portfløje ind."    
Da Israel var i forfald, var Elias en sand Guds profet. Han forblev loyal og sand over for Gud. Hans trofaste sjæl kom i stor pine da han så den vantro og hedenskab som hurtig skilte Israels børn fra Gud. Elias bad for om Gud ville spare sit folk. Han bad indstændigt om at Herren ikke ville kaste sit syndige folk helt bort, men om nødvendig, vække dem til anger ved hans domme, og ikke lade dem gå længere ud i syndens dybder, og derved opirre ham til at udslette dem som et folk.    
Herrens budskab kom til Elias for at gå til Akab, med hans domsafsigelser, på grund af Israels synder. Elias rejste dag og nat indtil han nåede Akabs palads. Han bad ikke om foretræde, og ventede ikke til det blev annonceret formelt. Helt uventet stod Elias foran Samarias konge Akab i grove klæder som profeterne sædvanligvis bar. Han kom ikke med undskyldninger for hans pludselige indtræden, uden indbydelse. Han hævede sine hænder til himlen, og erklærede højtideligt ved den levende Gud, som havde gjort himlene og jorden, de domme som ville komme over Israel: "I de kommende år skal der ikke falde dug eller regn uden på mit udtrykkelige bud!"    
Denne opsigtsvækkende erklæring fra Guds domme på grund af Israels synd, faldt som et tordenskrald på den frafaldne konge. Han lod til at være lammet af forbavselse og rædsel, og før han kunne komme sig over sin forbavselse, forlod Elias ham lige så pludseligt som han kom, uden at vente på virkningen af sit budskab. Hans arbejde var at sige ve-ordet fra Gud, og han trak sig straks tilbage. Hans ord havde låst for himlens rigdomme, og hans ord var det eneste nøgle der kunne åbne dem op igen.    
Herren vidste at der ikke var nogen sikkerhed for sin tjener iblandt Israels børn. Han ville ikke betro ham til det frafaldne Israel; men sendte Elias til et asyl i en hedensk nation. Han viste ham hen til en kvinde som var en enke, som var i et sådant armod, at de hun knapt nok kunne klare livet med en sparsom kost. En hedensk kvinde, som levede op til det bedste lys hun fik, var i en bedre forhold med Gud end Israels enker, som var blevet velsignet med særlige privilegier og stort lys, og som ikke levede efter det lys som Gud havde givet dem. Da hebræerne forkastede lyset, blev de overladt til mørke. Gud vil ikke stole på hans tjener iblandt hans folk, som har opildnet hans guddommelige vrede.    
Nu var der en anledning for den frafaldne Akab og den hedenske Jesabel at prøve deres guders magt, og bevise falskheden i Elias ord. Jesabels profeter tælles i hundredvis. Imod dem alle står Elias alene, hans ord har lukket himlen. Hvis Baal kan give dug og regn, og få planterne til at spire, hvis han kan få bække og vandstrømme til at flyde som sædvanligt, uafhængig af himlens rigdomme, i regnbyger, så lad Israels konge dyrke ham, og folket sige han er Gud.    
Elias var et menneske der var underkastet samme lidenskaber som vi selv er. Hans mission over for Akab, og forfærdelige anklage til ham om Guds domme, kræver mod og tro. På sin vej til Samaria, hvilede hans øjnene på alle de stadige flydende strømme, bakker dækket med grønt, statelige skove, blomstrende træer, alt som blomstrende skønhed og herlighed, ville naturligt antyde vantro. Hvordan kan alle disse ting i naturen, der blomster sådan, blive brændt af tørke? Hvordan kan disse strømme som vander landet, og aldrig kendt til ophør sin strømme, blive udtørret? Men Elias gemte ikke på vantro. Han gik i gang med sin mission med fare for sit liv. Han troede helt på at Gud ville ydmyge sit frafaldne folk, og ved denne hjemsøgelse af hans domme vil han bringe dem til ydmygelse og anger. Han vovede alt på den mission der lå foran ham.    
Da Akab i en vis grad kom sig over sin forbavselse over Elias' ord, var profeten gået. Han spurgte ihærdigt efter ham, men ingen havde set ham eller kunne give information vedrørende ham. Akab informerede Jesabel om de ve-ord som Elias havde sagt under hans nærvær, og hendes had imod profeten kom til udtryk over for baalpræsterne. De gik sammen med hende at fordømme og forbande Jehovas profet. Nyhederne om profetens afsløringer spredes over hele landet, og vækker frygt hos nogle og vrede hos mange. Efter nogle få måneder fik jorden ikke væde fra dug eller regn, blev tør og bækkenes vande tørrer ud. Jesabels profeter sender deres ofre til deres guder, og alle kalder på den nat og dag for at give jorden dug og regn. Men deres besværgelser og bedrag der tidligere blev praktiseret for at bedrage folket besvarer ikke formålet nu. Præsterne har gjort alt for at behage deres guders vrede, og med en udholdenhed og en iver der fortjener en bedre sag, har de slentret omkring deres hedenske altre, medens flammerne brænder på alle de høje steder, og de forfærdelige råb og bønner fra baalspræsterne høres nat efter nat igennem det dødsdømte Samaria. Men Skyerne viser sig ikke på himlene der afskærer den brændende sols stråler. Elias ord står fast, og intet som baalpræsterne kan gøre vil ændre på det ord Elias sagde.    
Et helt år går hen, og et andet er kommet, og endnu er der ingen regn. Jorden svides af, som om en brand havde været hen over den. De blomsterne marker er som den svidende ørken. Luften bliver tør og kvælende, støvstormen forblinder øjnene, og næsten stopper for åndedrættet. Baldyrkernes lunde er uden blade, og skovens træer giver ingen styrke, men viser sig som skeletter. Sult og tørst virker på mennesker og slår med en forfærdelig dødelighed.    
Alle disse beviser på Guds retfærdighed og domme vækker ikke Israel til anger. Jesabel fyldes med sindssyg vanvid. Hun vil ikke bøje eller give efter for Himlens Gud. Baalsprofeterne, Akab, Jesabel og næsten hele Israel, anklager Elias for deres ulykke. Akab har sendt bud ud til alle riger og folk for at lede efter Elias, og han forlangte en ed fra Israels riger og folk, at de ikke vidste noget om denne besynderlige profet. Elias lukkede himlen med sit ord, og har taget nøglen med sig, og han kan ikke findes.    
Da afgjorde Jesabal, da hun ikke kunne få Elias til at mærke hendes morderiske magt, at hun ville hævne sig ved at udslette Guds profeter i Israel. Ingen som bekender at tro en Guds profet bør leve. Denne opsatte og rasende kvinder udførte hendes sindsyge arbejde med at slå Herrens profeter ihjel. Baalspræsterne og næsten hele Israel var så meget bedragede at de mente at hvis Guds profeter blev slået ihjel ville den katastrofe de led under ophøre.    
Men det andet år gik, og de ubarmhjertige himle gav ingen regn. Tørke og hungersnød gør deres sørgelige værk, og alligevel ydmyger de frafaldne israelitter ikke deres syndige, og stolte hjerter for Gud. Men de knurrer og beklager sig imod Guds profet, som har pådraget denne skæbnesvangre tilstand af tingene over dem. Fædre og mødre, ser deres børn gå tabt, de er magtesløs uden at kunne hjælpe dem. Og alligevel var de i et så forfærdeligt mørke, at de ikke kunne se at Guds dom var vækket imod dem, på grund af deres synder; og at denne forfærdelige katastrofe blev sendt i barmhjertighed over dem, for at redde dem fra at fuldstændig fornægte og svigte deres fædres Gud.    
Det vil koste Israel lidelse og store pinsler at få dem til den nødvendige anger, for at genoprette deres tabte tro, og en klar fornemmelse af deres ansvar over for Gud. Deres frafald var mere fatalt end tørke og hungersnød. Elias ventede og bad i tro igennem de lange tørke- og hungersnødsår, så at Israels hjerter igennem deres hengivenhed kan vendes fra deres afgudstilbedelse, til troskab mod Gud. Uanset alle deres lidelser, stod de fast på deres afgudsdyrkelse, og så på Guds profet som årsag til deres katastrofe. Og hvis de kunne Elias i deres vold, ville de have overgivet ham til Jesabel, så hun kan stille sin hævn ved at tage hans liv. Fordi at Elias turde sige det ve-ord som Gud havde påbudt ham, gjorde han sig selv til genstand for deres had. De kunne ikke se Guds hånd i de domme som de led under, på grund af deres synder. De førte dem over på mennesket Elias. De afskyede ikke de synder som havde bragt dem under den neddæmpende stav, men de hadede den trofaste profet, Guds redskab, for at fordømme deres synder og katastrofe. "Lang tid efter, i det tredie år, kom Herrens ord således: "Gå hen og træd frem for Akab, så vil jeg sende regn over jorden!"    
Elias skyndte sig ikke med at begynde sin farlige rejse. Han var blevet hadet, og jaget fra by til by på kongens mandat, i tro år, og hele nationen havde givet ed på at profeten ikke kunne findes. Og nu skal Elias, på Guds ord, bringe sig selv frem for Akab. Under hele Israels frafald, har guvenøren af Akabs hus vist sig som trofast over for Gud, medens hans mester er en Baals-tilbeder. Med risiko for sit eget liv, havde han beskyttet Guds profet, ved at skjule halvtreds Guds profeter i en hule, og give dem mad. Medens Akabs tjenere gennemsøgte hele riget for kildeudspring og bække, viste Elias sig selv for ham. Obedias havde æresfrygt for Guds profet, og idet Elias sendte ham et budskab til kongen, blev han meget forfærdet. Han ser faren og døden for sig selv og også for Elias. Han beder indstændigt om at hans liv ikke må blive ofret, men Elias forsikrer Obedias ved en ed, at han vil se Akarp den dag. Profeten vil ikke tage til Akab, men som en Guds budbringer der indgyder respekt, sender han et budskab ved Obedias, "Se, Elias er her." Hvis Akab ønsker at se Elias, har han nu anledning til at komme til ham. Elias vil ikke komme til Akab.<br>(<i>fortsættes</i>)    
<a href=opslag.asp?datokode=rh-09-30-73-1&tidskr=RH>næste artikel</a>  

30 09 1873 Review and Herald Laodikæamenigheden (fortsat)    

Kongen lyttede forbavset til budskabet, blandet med rædsel, som Elias, hvem han frygtede og hadede, kom for at give ham. Han havde længe søgt efter den profet, så han kunne udrydde ham, og han vidste at Elias ikke ville sætte sit liv på spil for at møde ham, ubevogtet, eller med en forfærdelig domsafsigelse. Han huskede på Jeroboams hvide arm, og han besluttede at det ikke var så sikkert at løfte sin hånd imod Guds budbringer. Og med frygt og bæven, og med et stort følge, skyndte han sig med imponerende hære at møde Elias. Og da han mødte den mand han så længe søgte efter, ansigt til ansigt, turde han ikke skade ham. Den så passionerede konge, fyldt med had imod Elias, virkede til at være magtesløs og ubemandet i hans nærhed. Idet han mødte profeten, kunne han ikke afholde sig at sige sit hjertes sprog: "Er det dig, du, som bringer ulykke over Israel!" Elias, der var opbragt og nidkær for Guds ære og herlighed, svarer Akabs anklage frimodigt: "Det er ikke mig, der har bragt ulykke over Israel, men dig og din faders hus, fordi I har forladt Herren!"    
Som Guds budbringer havde profeten irettesat deres synder, og afsagt Guds domme på grund af deres ondskab. Elias, stod alene i samvittighedsfuld uskyld, fast i sin renhed, omgivet af et optog af bevæbnede mænd, viste ingen frygtsomhed, han viste heller ikke den mindste ærbødighed for kongen. Den mand som Gud havde talt med, som har en klar fornemmelse af hvordan Gud ser mennesket i sin syndige fordærvelse, har ingen undskyldning at give til Akab, eller hyldest at give til ham. Elias befalede som Guds budbringer, og Akab adlød straks befalingen, som om Elias var monarken og han er undersåt.    
Elias forlanger at hele Israel samles på Karmel, og også alle Baal-profeterne. Det imponerende alvor i profetens udseende giver indtrykket af at han står ved siden af Israels Gud. Israels tilstand i deres frafald krævede en fast optræden, hård tale, og påbyder myndighed. Gud forbereder det budskab der passer til tid og anledning. Nogle gange bringer Gud sin Ånd over sine budbringere der sender en alarm dag og nat, ligesom han gjorde med sin budbringer Johannes: "Bered I Herrens vej." Da er der igen brug for handlingens mænd, som ikke vil afvige fra pligten, men hvis energi vil vække kravet: "Hvem vil være på Herrens side" Lad ham komme over til os. Gud vil få et egnet budskab til at imødekomme sit folk med under deres forskellige forhold. Hurtige budskaber sendes udover riget med budskabet fra Elias. Repræsentanter sendes fra stæder, landsbyer, byer og familier. Alle lader til at skynde sig for at besvare kaldet, som om et forunderligt mirakel var sket. På Elias' befaling, samler Akab Baal-profeterne på Karmels bjerg. Israels frafaldne leders hjerte er imponeret, og han følger skælvende anvisningerne fra Guds barske profet.    
Forsamlingen skete på Karmels bjerg, et smukt sted, da duggen og regnen faldt på det, fik det til at blomstre. Men nu vansmægtede Karmels skønhed under Guds forbandelse. På Karmels bjerg, som var fortrinligt til træklynger og blomster, havde Baals profeter rejst deres altre til deres hedenske tilbedelse. Dette bjerg var fremtrædende, og havde udsyn til omgivne lande. Da Gud tydeligvis var blevet vanæret på Karmels bjerg af afgudstilbedelse, valgte Elias dette sted, som det mest fremtrædende til at vise Guds kraft, og forsvare hans ære. Det var under påsyn af en stor del af riget. Jesabels profeter, ottehundrede og halvtreds stykker, ligesom et regiment soldater forberedt til kamp, marcherede ud i en hær med instrumentalmusik, og imponerende udseende. Men der var skælven i deres hjerter idet de tænkte over at, ordene fra denne Jehovas profet, Israels land havde været blottet for dug og regn i tre år. De følte at en frygtelig krise var nær. De havde stolet på deres guder, men kunne ikke tilbagevise Elias ord, og bevise ham om falsk. Men deres guder var ligeglad med deres fanatiske råb, bønner og ofre.    
Tidlig om morgnen, stod Elias på Karmels bjerg, omgivet af det frafaldne Israel og Baals profeter. Han står uforfærdet, han, en ensom mand, i den overmådelige hær. Den mand, som hele riget har anklaget med hele veernes tyngde, står foran dem, uforfærdet, ubemærket af synlige hære og imponerende opvisning. Han står, iklædt sin grove klædning, med ærbødig alvor i sit ansigt, som at han var fuldt klar over hans hellige opgave, som Guds tjener, at effektuere hans befalinger. Elias fæstede sine øjne på bjergenes højeste kam, hvor der tidligere havde stået altre for Jehova, hvor bjergene var dækket af blomstrende træer og blomster. Guds skamplet var nu over det, og hele Israels ødelæggelse, var for det fulde øjesyn, over Jehovas nedbrudte altre, og der kunne Baals altre ses. Akab står ved Baalpræsternes hoved, og alle venter ivrigt, i frygtelig forventning på Elias ord.    
I det fulde sollys, omgivet af tusindvis krigsmænd, Baals profeter, og Israels monark, står den forsvarsløse mand Elias tilsyneladende alene, dog ikke alene. Himlens mægtigste hær omgav ham. Engle af overmådelig styrke var kommet fra Himlen for at beskytte denne trofaste og retfærdige profet.    
Med en streng og befalende røst råber Elias: "Hvor længe vil I blive ved at halte til begge sider? Er Herren Gud, så hold eder til ham, og er Ba'al Gud, så hold eder til ham!" Men folket svarede ham ikke et ord." Ikke en i den overmådelige forsamling turde sige et ord for Gud, og vise deres loyalitet mod Jehova.    
Hvilket forbløffende bedrag og frygtelig blindhed havde ikke ligesom en mørk sky omgivet Israel! Denne blindhed og dette frafald havde ikke pludseligt omsluttet dem; men det var kommet gradvist over dem, da de ikke havde givet agt på irettesættelses- og advarselsbudskabet, som Herren havde sendt dem på grund af deres stolthed og deres synder. I denne frygtelige krise, under overværelse af afgudspræsterne og den frafaldne konge, forbliver de neutrale. Hvis Gud afskyer én synd frem for en anden, som hans folk er skyldig i, så er der intet at foretage sig i nødstilfælde. Gud betragter ligegyldighed eller neutralitet i en religiøs krise som en alvorlig forbrydelse, som svarer til den allerværste form for fjendtlighed mod Gud.    
<b>Falske lærere udstilles</b><br>Hele Israel er tavs. Atter høres Elias røst tale til dem: "Jeg er den eneste af Herrens profeter, der er tilbage, og Ba'als profeter er 450 mand; lad os nu få to unge tyre; så skal de vælge den ene tyr og hugge den i stykker og lægge den på brændet, men ild må de ikke lægge til; den anden vil jeg lave til og lægge på brændet, men uden at tænde ild. Så skal I påkalde eders guds navn, og jeg vil påkalde Herrens navn; den gud, der svarer med ild, han er Gud!" Alt folket sagde: "Det forslag er godt!" Derpå sagde Elias til Ba'als profefer: "Vælg eder den ene tyr og lav den til først, thi I er de mange, og påkald så eders Guds navn, men I må ikke tænde ild!" Så tog de tyren og lavede den til og påkaldte Ba'als navn fra morgen til middag, idet de råbte: "Hør os, Ba'al!" Men ikke en lyd hørtes, der var ingen, som svarede; og de dansede haltende omkring det alter, de havde opført."    
Elias plan var til at forstå. Folket turde ikke undvige den, og de fik mod til at svare: "Det ord er godt." Baalsprofeterne turde ikke være uenig eller undvige dette. Gud har styret denne prøvelse, og har gjort forvirring for afgudsdyrkernes ophavsmænd, og en tydelig sejr for hans navn. Baalspræsterne turde ikke gøre andet end acceptere betingelserne. Med rædsel og skyldfølelse i deres hjerter, men i det ydre frække og trodsige, rejste de deres alter, lagde træ og offeret på, og så begyndte deres besværgelser, deres besyngelser og hyldest, der var karakteristisk for hedensk tilbedelse. Deres skrigende råb genlød ud i skove og bjerge: "O Baal hør os." Præsterne samler en hær ind omkring deres altre, og med hoppende og unaturlige gestikulationer, og vriden og skrig, stampen og rive sig i deres hår, og skære i sig selv, viser de tilsyneladende oprigtighed.    
Men da formiddagen var forbi, og middagen var kommet, og havde der endnu ikke havde været nogen bevægelse fra deres guder, i medynk for Baals præster, de vildførte afgudstilbedere. Ingen svar fra deres afsindige råb. Under bedraget finder præsterne hele tiden på at de kan tænde ild på altrene, og give Baal ære. Men Elias faste øjne overvågede enhver bevægelse. Otte hundrede stemmer blev hæse. Deres klæder er dækket med blod, og alligevel dæmpes deres afsindige øvelser ikke. Deres bønner blandes med forbandelser til deres solgud, så han ikke sender ild til deres alter. Elias står ved siden af, og overvåger med falkeblik, om noget bedrag skulle ske; for han vidste at hvis de kunne, ved bedrag, optænde deres alterild, ville han blive revet i stumper og stykker på stedet. Han ønskede at vise folket det tåbelige i deres tvivl, og deres halten mellem to anskuelser, skønt de har værkerne af Guds majestætiske kraft til deres fordel, og utallige beviser på hans uendelige barmhjertighed og elskelige venlighed over for dem. "Men da det var blevet middag, hånede Elias dem og sagde: "I må råbe højt, thi han er jo en gud! Han er vel faldet i tanker eller gået afsides eller rejst bort, eller han er faldet i søvn og må først vågne!" da råbte de højt, og som de havde for skik, sårede de deres legemer med sværd og spyd, til blodet flød ned ad dem. Og da det var over middag, begyndte de at rase, og det varede lige til hen imod afgrødeofferets tid, men ikke en lyd hørtes, ingen svarede, og ingen agtede derpå."    
Hvor gladelig ville Satan ikke, som faldt som lyn ned fra himlen, komme for at hjælpe dem, som han havde bedraget, og hvis sindelag han havde kontrolleret, og som var helt helliget til hans tjeneste. Han ville med glæde have sendt lyn og optændt deres ofre; men Jehova havde bundet Satan. Han havde begrænset hans magt, og alle hans bedrag kunne ikke give en eneste gnist til Satans altre. Aftnen drog nær. Baals profeter er trætte, sultne og forvirrede. Den ene foreslog den ene ting, og en anden, noget andet, indtil de stopper deres anstrengelser. Deres skrig og eder genlyder ikke længere over Karmels bjerg.. Med svaghed og fortvivlelse, trækker de sig tilbage fra konkurrencen.    
Folk havde været vidne til de afsindige præsters frygtelige tilkendegivelser. De havde været vidne til deres hoppen på alteret, som om de ville gribe de brændende stråler fra solen til at betjene deres altre. De var blevet træt af dæmoniske opvisninger, af hedensk afgudsdyrkelse; og de nærede et alvorligt og ivrigt ønske om at høre hvad Elias vil sige.    
Nu var det blevet Elias' tur. "Da sagde Elias til alt folket: "Kom hen til mig!" Og da alt folket var kommet hen til ham, satte han Herrens nedbrudte alter i stand. Elias tog tolv sten, svarende til tallet på Jakobs sønners stammer, han, til hvem Herrens ord lød: "Israel skal være dit navn!" Og af disse sten byggede han et alter i Herrens navn og gravede rundt en rende om alteret, så stor at den kan indeholde to mål korn. Derpå lagde han brændet tilrette, huggede tyren i stykker og lagde den på brændet. Så sagde han: "Fyld fire krukker med vand og hæld det ud over brændofferet og brændet!" Og da de havde gjort det, sagde han: "Een gang til!" Og da de havde gjort det anden gang, sagde han: "Een gang til!" Og de gjorde det endnu en gang. Det drev af vand rundt om alteret, også renden fik han fyldt med vand. Men ved afgrødeofferets tid trådte profeten Elias frem og sagde: "Herre, Abrahams, Isaks og Israels Gud! Lad det kendes i dag, at du er Gud i Israel og jeg din tjener, og at jeg har gjort alt dette på dit ord! Hør mig, Herre, hør mig, for at dette folk må kende, at du Herre er Gud, og at du atter drager deres hjerte til dig" Da fór Herrens ild ned og fortærede brændofferet og brændet og stenene og jorden; endog vandet i renden slikkede den bort. Da alt folket så det, faldt de på deres ansigt og råbte: "Herren er Gud, Herren er Gud!"    
På tidspunktet for aftensofferet, genopbygges Guds alter som det frafaldne Israel har ladet Baals præster rive ned. Han kaldte ikke på nogen af folket, til at hjælpe sig med hans møjsommelige arbejde. Baalsalteret er velforberedt; men Elias vender sig til Guds nedbrudte alter, som er mere helligt og dyrebart for ham, i sine grimme ruiner end alle Baals storslåede altre.      
Elias respekterede Herrens pagt med sit folk, selv om de havde faldt fra. Roligt og højtideligt genopbyggede han det nedbrudte alter, med tolv stene, efter Israels tolv stammer. Baals skuffede præster var trætte efter deres nyttesløse og afsindige anstrengelser, sad eller lå udmattede på jorden, og ventede på at se hvad Elias ville gøre. De blev fyldt med frygt og had imod profeten, ved den prøve som havde udstillet deres svaghed og deres guders evneløshed.    
Israels folk stod tryllebundet, blege, urolige og næsten åndesløs i ærefrygt, da Elias kaldte på Jehova, himlens og jordens Skaber. Folket havde været vidne til Baalprofeternes fanatiske og ufornuftige raseri. Nu fik de lov til at bevidne Elias' rolige og ærefygts indgydende optræden, som en modsætning. Han mindede folket om deres fordærv, som havde vækket Guds vrede imod dem, og kaldte dem således til at ydmyge deres hjerter, og vende sig til deres fædres Gud, så hans forbandelse fjernes fra dem. Akab og hans afgudspræster så forbavset til, med en blanding af rædsel. De ventede resultatet under en ivrig og højtidelig tavshed.    
Efter at offeret var blevet lagt på alteret, befalede han folk om at hælde vand over offeret, og alteret, og fylde rende omkring alteret. Elias bøjede sig i ærbødighed for den usynlige Gud, rakte sine hænder mod Himlen, og sender en stille og enkel bøn, uden de voldsomme gestikulationer eller kropvridninger. Ingen skrig genlød over Karmels høje. En højtidelig tavshed, som er i modsætning til Baals præster, hvilede over dem alle. I denne bøn, gør Elias ikke brug af overdrevne udtryk. Han beder til Jehova som om han var nær, er vidne til hele sceneriet, og hører hans oprigtige, brændende og dog enkle bøn. Baals præster havde skreget og frået, og hoppet, og bedt, meget længe - fra morgen indtil nær aften. Elias bøn var meget kort, alvorlig, ærbødig og oprigtig. Lige så snart hans bøn var blevet udtrykt, kom der ildflammer på en tydelig måde, ligesom et funklende lynglimt, ned fra himlen, og optændte offertræet, og fortærede offer, slikkede vandet op i renden, og fortærede endog altrets sten. Det store flammeskær er smerteligt for skarens øjne, og oplyser bjerget. De folk i Israels der ikke var samlet på bjerget, så med interesse på folkesamlingen på bjerget. Idet ilden kommer ned, er de vidne til det, og forbavses over synet. Den ligner ildsøjlen ved det Røde Hav, som adskilte Israels børn fra den ægyptiske hær om natten.    
<a href=opslag.asp?datokode=rh-10-07-73-1&tidskr=RH>næste artikel</a>  

7 10 1873 Review and Herald Laodikæamenigheden (konkluderet)    

Folket på bjerget blev selv udmattet af rædsel og ærefrygt for den usynlige Gud. De kan ikke se på den klare og fortærende ild der blev sendt fra Himlen. De frygter at de vil fortæres i deres frafald og synder. De råber med en røst, som lyder udover bjergene, og som genlyder over sletterne under dem med frygtelig klarhed: "Herren, han er Gud; Herren, han er Gud." Til sidst opvækkes Israel og bedrages ikke mere. De ser deres synd og hvor meget de har vanæret Gud. Deres vrede vækkes imod Baalsprofeterne. Med en forfærdelig rædsel, var Akab og baalspræsterne vidne til Jehovas kraft forunderlige udfoldelse. Atter høres Elias røst til folket med opjagende befalingsord: "Tag Baalsprofeterne; lad ingen af dem undslippe." Og folket var parat til at adlyde Elias ord. De pågreb de falske profeter, som havde bedraget dem, og førte dem til Kisjonbækken og der ihjelslog Elias afgudepræsterne med sin egen hånd.    
Guds domme var blevet eksekveret over de falske præster; folket har bekendt deres synder, og har anerkendt deres fædres Gud; og er nu vidne til at Guds forbandelse trækkes bort, og han vil atter genopfriske jorden med dug og regn, forny sine velsignelser over sit folk.    
Elias talte til Akab: "Gå op og spis og drik, thi der høres susen af regn." Da Akab tog op til festen, tog Elias fra det frygtelige offer op til Karmelbjergets top, for at bede. Hans arbejde med at ihjelslå de hedenske præster gjorde ham ikke uegnet til den alvorlige bønsudøvelse. Han havde udført Guds vilje efter at han, som Guds redskab, havde gjort hvad han kunne for at fjerne grunden til Israels frafald, og slå afgudepræsterne ihjel, kunne han ikke gøre mere. Han gik da i forbøn for det syndige frafaldne Israels skyld. I den mest smertelige position, bøjede han sig med ansigtet ned mellem sine knæ, og bad Gud alleralvorligst om at sende regn. Seks gange i træk sendte han sin tjener for at se om der var synlige tegn på at Gud hørte hans bøn. Han ville ikke blive utålmodig og troløs fordi Herren ikke straks gav tegn på at hans bøn blev hørt. Han fortsatte i alvorlig bøn, sendte sine tjenere syv gange, for at se om Gud havet givet et tegn. Hans tjener vendte tilbage seks gange fra hans udsigtspunkt mod havet, med den nedslående rapport at der ikke var tegn på skydanneler på de skingrende himle. Den syvende gang informerede han Elias at der kunne ses en lille sky, på størrelse med en mands hånd. Det var nok til at stille Elias tro. Han ventede ikke på at himlene skulle samle mørke, og gøre det visseligt. I den lille oprejsende sky, kunne hans tro høre lyden af overmådelig regn. Elias gerninger er i overensstemmelse med hans tro. Han sendte et budskab til Akab ved sin tjener: "Gå hen og sig til Akab: spænd for og kør hjem, at du ikke skal blive opholdt af regnen!"    
<b>Elias ydmyghed.</b><br>Her vover Elias noget på sin tro. Han ventede ikke på det synlige. "Et øjeblik efter var himmelen sort af stormskyer, og der faldt en voldsom regn. Akab steg til vogns og kørte til Jizre'el; men Herrens hånd kom over Elias, så han omgjordede sine lænder og løb foran Akab lige til Jizre'el."    
Elias havde gennemgået stor spænding og meget arbejde den dag; men Herrens Ånd kom til ham fordi han havde været lydig, og gjort hans vilje at henrette afgudepræsterne. Nogle ville være hurtig til at sige: Hvilken hård og grusom mand må Elias have været! Og nogen som skal forsvare Guds ære for enhver pris, vil kritisere og fordømme sig selv fra en stor klasse. Regnen begyndte at falde. Det var nat, og den forblændende regn forhindrede Akab i at se hans vej. Med kraft fra Guds Ånd og kraft bandt Elias sin grove klædning omkring sig, og løb foran Akabs vogn, førte ham hen til byens indgang. Guds profet havde ydmyget Akab for sit folk. Han havde slået hans afgudepræster ihjel, og nu ønskede han at vise Israel at han anerkender Akab som sin konge. Som en særlig hyldesthandling førte han hans vogn, og kørte den op til byportens indgang.    
Her er en lektie til unge mennesker der bekender at være Guds tjenere, frembære hans budskab, som er ophøjet i deres egen vurdering. Der er intet bemærkelsesværdigt som de kan opspore i deres egen erfaring, sådan som Elias kunne, alligevel føler de at der udføres opgaver som virker mindreværdigt for dem. De vil ikke komme ned fra deres embedsværdighed og gøre den nødvendige tjeneste, frygte at de gør en tjeners arbejde. Alle disse bør lære af Elias eksempel. Hans ord lukkede for himlens rigdomme, dug og regn, fra jorden, tre år. Hans ord var alene nøglen der kunne lukke himlen op, og bringe regnskyl. Han blev æret af Gud som han sendte sine engle bønner i kongens og tusindvis israelitters nærhed, og som svar, lyner der ild ned fra himlen, og tænder ild på offeralteret. Hans hånd eksekverede Guds domme, ved at slå ottehundredeoghalvtreds baalpræster ihjel, og alligevel efter dette udtømmende slid på en dag, kunne han, som kunne få ild ned fra himlen, og bringe skyer og regn efter en dag i tydelig sejrer, var han villig til at udføre mindreværdig tjeneste, og løbe foran Akabs vogn i mørket, og vind og regn, for at tjene den regent han ikke var bange for at irettesætte i hans ansigt, på grund af hans forbrydelser og synder. Kongen kom ind ad portene. Elias pakkede sig selv ind i sin kappe og lagde sig på den bare jord.    
Efter at Elias havde udvist et så ufortrødent mod i kampen mellem liv og død, efter at han havde sejret over kongen, præsterne og folket, ville vi naturligt tro at han aldrig ville blive modløs, eller skræmt til ensomhed.    
Efter sin første fremtræden for Akab, og erklærede Guds domme over ham, på grund af hans og Israels frafald, viste Gud han fra Jesabels magt til et sted i sikkerhed i bjergene, ved Krits bæk. Han ærede Elias ved at sende mand til ham morgen og aften, ved en himmelsk engel. Idet bækken tørrede ud, sendte han ham hen til enken i Sarepta, og udførte et dagligt mirakel, for at holde enkens familie og Elias ved kost. Efter at han var blevet velsignet med beviser på en sådan kærlighed og omsorg fra Gud, vil vi tro at Elias aldrig havde mistillid til Gud. Men apostlen fortæller os at han var en mand med samme lidenskaber som vi, og underkastet fristelser ligesom vi er.    
Da Akab fortalte Jesabel om dagens forunderlige begivenheder, om Guds forunderlige tilkendegivelser på magt, viste han at Jehova, himlens og jordens skaber, var Gud, og at Elias havde slået baalprofeterne ihjel. Denne kvinde var forhærdet i synd, og hun blev rasende. Jesabel erklærede frækt, opsat og trodsig i sin afgudsdyrkelse over for Akab at Elias ikke skal leve.    
Den nat vækkede en budbringer den trætte profet, og gav ham Jesabels ord at hun i hedenske guders navn, under Israels nærværelse, gøre det med Elias, som han havde gjort mod Baals præster. Elias måtte imødekomme denne trussel og ed fra Jesabel, med en appel om beskyttelse til himlens Gud, som havde hvervet ham til at gøre det arbejde han havde gjort. Han burde have fortalt budbringeren at den Gud som han stolede på, ville være hans beskyttelsesmand imod Jesabels had og trusler. Men Elias tro og mod lod til at svigte ham. Han farer op af sin desorienterede slummer. Regnen udgydes fra himlene, og mørke på hver side. Han mister Gud af syne. Han flygter for sit liv som om blodhævneren var tæt bag ham. Han efterlader sin tjener bag sig, på vejen, og om morgnen, er han langt fra menneskers boliger, alene i en trøstesløs ørken.    
"Da blev han bange, stod op og drog bort for at redde sit liv. Han kom da til Be'ersjeba i Juda. Dér lod han sin tjener blive og vandrede selv en dagsrejse ud i ørkenen og satte sig under en gyvelbusk og ønskede sig døden, idet han sagde: "Nu er det nok, Herre; tag mit liv, thi jeg er ikke bedre end mine fædre!" Så lagde han sig til at sove under en gyvelbusk. Og se, en engel rørte ved ham og sagde: "Stå op og spis!" Og da han så sig om, se, da lå der, hvor hans hoved havde hvilet, et ristet brød, og der stod en krukke vand; og han spiste og drak og lagde sig igen. Men Herrens engel kom atter og rørte ved ham og sagde: "Stå op og spis, ellers bliver vejen dig for lang!" da stod han op og spiste og drak; og styrket af dette måltid vandrede han i fyrretyve dage og fyrretyve nætter lige til Guds bjerg Horeb. Der gik han ind i en hule og overnattede. Da lød Herrens ord til ham: "Hvad er du her efter, Elias?"    
Elias burde have stolet på Gud, som advarede ham hvornår han skulle flygte, og der finde et tilflugtssted fra Jesabels had, sikker fra Akabs ihærdige søgen. Herren havde ikke advaret ham på dette tidspunkt til at flygte. Han havde ikke ventet på hvad Herren ville sige til ham. Han handlede overilet. Gud ville have beskyttet sin tjener, og ville have givet ham en anden tydelig sejr over Israel, ved at sende sine domme over Jesabel, om han havde ventet i tro og tålmod.    
Træt og udmattet, satte Elias sig ned for at hvile. Han var modløs, og følte det som knurren. Han sagde: "Nu er det nok, herre; tag mit liv, thi jeg er ikke bedre end mine fædre!" Han føler at livet ikke mere er ønskværdigt. Han forventer, efter at Guds krafts klare fremvisning over for Israel, at de vil være sande og trofaste mod Gud. Han forventede at Jesabel ikke længere ville have indflydelse over Akabs sind, og at der ville være en generel revolution i Israels rige. Da trudselsbudskabet, som var kommet fra Jesabel, blev overbragt til ham, glemte han at Gud er den samme almægtige og medynkende Gud som han var da han bad til ham om ild fra himlen, og den kom, og for regnen, og den kom. Gud tilstod enhver anmodning, alligevel er Elias flygtet bort, langt fra menneskers hjem, og ønsker aldrig at se mennesker igen.    
Hvordan så Gud på sin lidende tjener? Svigtede han ham fordi modløshed og fortvivlelse havde grebet ham? Oh! Nej. Elias var lammet af modløshed. Hele dagen havde han slidt uden mad. Da han førte Akabs vogn løb han foran den til byens port, var han ved godt mod. Han havde høje forhåbninger om Israel, så de som et folk ville vende tilbage til deres alliance med Gud, og blive genindsat under hans gunst. Men den reaktion som ofte følger troens ophøjelse, bemærkelsesværdigt og herlig fremgang, lagde Elias under pres. Han blev ophøjet fra Pisgas top, til at være ydmyget til den laveste dal i tro og følelser. Men Guds øjne er stadig på sin tjener. Han elsker ham ikke mindre når han føler sig hjertebrudt og svigtet af Gud og mennesker, end da der, som hans bønnesvar, lynede ild ned fra Himlen, og oplyste Karmel.    
Dem som ikke har båret tunge ansvar, som ikke har haft for vane at føle det meget dybt, kan ikke forstå Elias følelser, og være forberedt på at give ham den ømme sympati som han fortjener. Gud ved og kan læse hjertets smertelige pinsel under fristelse og hård kamp. Ligesom Elias sov under gyvelbusken, blev han vækket af en blød berøring og behagelig røst. Han farer straks op i rædsel, til at flygte, som om det er hans fjende på jagt efter hans liv, som faktisk havde fundet. Men det medynkende kærlige ansigt bøjede sig over ham, ser han ikke en fjendes ansigt, men en ven. En Guds engel er blevet sendt med mad fra himlen for at støtte Guds trofaste tjener. Hans stemme siger til Elias: "Rejs dig og spis." Efter at Elias havde fået af den forfriskning der var tilberdt ham, sov han igen. Den anden gang tjener Guds engel det som Elias mangler: Han berører den udmattede og trætte mand, og med medynkende ømhed siger til ham: "Rejs dig og spis, fordi rejsen har været for meget til dig." Elias blev styrket, og gennemførte sin færd til Horeb. Han var i en ørken. Han overnattede i en hule i ly for vilde dyr.    
Her mødes Gud med Elias gennem en af sine engle, og spørger ham: "Hvad er du her efter, Elias?" Jeg sendte dig til bækken Krit, jeg sendte dig til enken i Sarepta, jeg sendte dig til Samaria med et budskab til Akab, men hvem har sendt dig på denne lange tur ud i ørknen? Og hvilket ærende har du her? Elias begræd sin sjælsbitterhed til Herren. "Han svarede: "Jeg har været fuld af nidkærhed for Herren, hærskarers Gud, fordi israelitterne har forladt din pagt; dine altre har de nedbrudt, og dine profeter har de ihjelslået med sværd! Jeg alene er tilbage, og nu står de mig efter livet!" Da sagde han: "Gå ud og stil dig på bjerget for Herrens åsyn!" Og se, Herren gik forbi, og et stort og stærkt vejr, der sønderrev bjerge og sprængte klipper, gik foran Herren, men Herren var ikke i vejret. Efter vejret kom der et jordskælv, men Herren var ikke i jordskælvet. Efter jordskælvet kom der ild, men Herren var ikke i ilden. Men efter ilden kom der en stille, sagte susen, og da Elias hørte den, hyllede han sit hoved i sin kappe og gik ud og stillede sig ved indgangen til hulen; og se, en røst lød til ham: "Hvad er du her efter Elias?" Han svarede: "Jeg har været fuld af nidkærhed for Herren, hærskarers Gud, fordi israelitterne har forladt din pagt; dine altre har de nedbrudt, og dine profeter har de ihjelslået med sværd! Jeg alene er tilbage, og nu står de mig efter livet!"    
Da viser Herren sig selv over for Elias, viser ham at man ved en stille tro og fast tillid til ham, vil Han altid være en nærværende hjælp i trængende stund.    
Guds tjener kan have frimodighed, idet han ved, at han har en medfølende himmelsk Fader, som læser sjælens motiver og forstår dens hensigter. De, som står på kampens frontlinie, som er styret af Guds Ånd til at udføre en særlig gerning for ham, vil ofte føle reaktionen, når presset fjernes, og fortvivlelse kan trykke dem hårdt og ryste den mest heltemodige tro og svække de mest trofaste sind. Gud forstår alle vore svagheder. Han kan have medlidenhed og kærlighed, når menneskers hjerter kan være så hårde som sten. At vente tålmodigt og stole på Gud, når alt ser mørkt ud, er den lektie, som hans tjenere må lære mere fuldt ud. Gud vil i sin retskaffenhed ikke svigte dem.<br><i> E. G. W.</i>  

24 02 1874 Review and Herald Genløsningen, nr 1    

Efter Jesu dåb, blev han fort af Ånden ud i ørknen for at blive fristet af djævelen. Da han kom ud af Jordan, bøjede han sig ned og bad med den store Evige efter styrke til at klare kampen med den faldne fjende. Himlene åbnedes og den overmådelige herlighed der steg ned bevidnede hans guddommelige karakter; og Faderens stemme erklærede Kristi tætte forhold til hans Uendelige Majestæt: "Dette er min søn den elskede, i hvem jeg har velbehag." Kristi mission var nu ved at begynde; men først måtte han trække sig tilbage fra livets travle steder til en afslides liggende ørken for det udtrykte fortsæt at bære en trefoldig fristelse for deres skyld, han var kommet for at genløse.    
Satan, som tidligere var en æret engel i Himlen, havde været ærgerrig efter mere ophøjet ære, som Gud havde givet sin Søn. Han blev skinsyg på Kristus, og viste englene som ærede ham, som skærmende kerub at han ikke havde den ære der tilkom ham, som hans position krævede. Han forfægtede at han ville være ophøjet og lige i rang med Gud. Satan fik sympatisørere. Engle i himlen sluttede sig til ham i hans oprør, og faldt med deres leder fra deres høje og hellige stade, og blev derfor udstødt fra Himlen sammen med ham.    
I samråd med sin Søn, formede Gud planen at skabe mennesket i deres eget billede. Han blev sat under prøve. Mennesket skulle forsøges og prøves, og hvis det ville klare Guds prøve, og forblive loyal og sand efter den første trængsel, skulle det ikke udsættes for stadige fristelser; men skulle være ophøjet og lige med engle, og derfra udødelig.    
Adam og Eva var fuldkomne i fysisk, mental og åndelig henseende, da de kom fra Skaberens hånd. Gud plantede en have til dem og omgav dem med alt, hvad der var smukt og tiltrækkende for øjet, og hvad deres fysiske behov krævede. Det hellige par så på en verden af uovertruffen ynde og herlighed. En skaber der elskede mennesket, havde givet dem bevis på hans godhed og kærlighed, ved at sørge for at de havde frugter, grønsager og korn og fra jorden vokse træer af enhver variant som var til nytte og til fryd for øjet.     
Det hellige par betragtede naturen som et billede af uovertruffen skønhed. Den brune jord var dækket af et tæppe af levende grønt varieret med utallige slags blomster, der kunne formere sig. Buske, blomster og slyngplanter frydede sanserne med deres skønhed og duft. De mange forskellige høje træer bugnede af alle slags frugter med liflig smag, tilpasset Adam og Eva, for at tilfredsstille deres smag og ønsker. Gud sørgede for vores første forældre i dette paradisiske hjem, han gav dem et tydeligt bevis på hans store kærlighed og omsorg for dem.    
Adam var den kronede konge i Eden. Til ham blev givet herredømmet over alt levende, som Gud havde skabt. Herren velsignede Adam og Eva med en forstand som han ikke havde givet nogen anden skabning. Han gør Adam til den rette hersker over alle Sine hænders værker. Mennesket, som blev gjort i guddommeligt billede, kunne betragte og værdsætte Guds herlige værker i naturen.    
Adam og Eva kunne se Guds visdom og herlighed i ethvert græsstrå og i enhver busk og blomst. Den naturlige skønhed, som omgav dem, genspejlede deres himmelske Faders visdom, fuldkommenhed og kærlighed. Deres takke- og lovsange steg blidt og fulde af ærefrygt mod himmelen i harmonisk samklang med de ophøjede engles sang og med de muntre fugles, som ubekymret kvidrede deres glade sange. Der fandtes ingen sygdomme, forkrænkelighed eller død. Der var liv og sundhed i alt, hvad øjet hvilede på. Selve atmosfæren åndede liv. Der var liv i hvert eneste blad, i hver eneste blomst og i hvert eneste træ.     
Herren vidst at Adam ikke ville blive lykkelig uden arbejde, så han gav han til opgave at passe haven. Og medens han passede disse skønne og nyttige ting som omgav ham, kunne han se Guds godhed og herlighed i skaberens værk. Adam kunne betragte Guds stil i Eden, som var en miniaturer at himlen. Gud skabte ikke kun mennesket for at han skulle betragte det herlige arbejde, derfor gav han ham hænder til at arbejde så vel som et sind hjerte til at betragte med. Hvis menneskes lykke var afhængig af lediggang, havde skaberen ikke udpeget et arbejde til Adam. Mennesket skulle finde sin lykke igennem arbejde, så vel som meditation. Adam kunne se tilbage på, at han var skabt i Guds billede for at være ham lig i retfærdighed og hellighed. Hans forstand kunne til stadighed udvikles, udvides, forædles og højnes, for Gud var hans lærer, og englene var hans omgangsfæller.     
Herren satte mennesket på prøve, så det kan forme en karakter der til stadighed er ren for sin egen lykke og deres Skabers ære. Han har begavet Adam med en sindsstyrke der lå over andre levende skabninger, som han havde gjort. Hans mentale styrke var kun lidt under englenes styrke. Han blev fortrolig med naturens ophøjethed og herlighed, og forstod karakteren af sin Himmelske Fader i hans skaberværker. Alt det hans øjne hvilede på i Faderens værkers uendelighed, tilvejebragt af en gavmild hånd, bevidnede om hans kærlighed og uendelige kraft. I edens herlighed kunne Guds godhed og visdom opspores i alt øjnene hvilede på.    
Den første store åndelige lærdom, der blev givet Adam, var selvfornægtelsens. Selvkontrollens tøjler blev lagt i hans hænder. Dømmekraften, fornuften og samvittigheden skulle råde. "Derpå tog Gud Herren Adam og satte ham i edens have til at dyrke og vogte den. Men Gud Herren bød Adam: "Af alle træer i haven har du lov at spise, kun af træet til kundskab om godt og ondt må du ikke spise; den dag du spiser deraf, skal du visselig dø!"     
Adam og Eva havde lov til at nyde af frugten af alle træer med undtagelse af ét, Der var kun et eneste forbud. Det forbudne træ var lige så tillokkende og yndigt som ethvert andet træ i haven. Det blev kaldt træet til kundskab, fordi de ville få kundskab om synd, en erfaring i ulydighed, hvis de spiste af det træ, om hvilket Gud havde sagt: "Af træet til kundskab ..... må du ikke spise" ville de få en kundskab om synd, en erfaring i ulydighed. Eva gik fra hendes mands side, så de skønne ting i naturens skabelse, glæde hendes sanser med blomsters farver og vellugt, og træers og krats skønhed. Hun tænkte på de restriktioner som Gud havde lagt på dem om kundskabens træ. Hun var tilfreds med de skønheder og den gavmildhed som Herren havde givet for at dække ethvert behov. Alt dette, sagde hun, har Gud givet os for at nyde det. Det er alt sammen vort, for Gud har sagt: "Af alle træer i haven har du lov at spise, kun af træet til kundskab om godt og ondt må du ikke spise!"    
Eva havde strejfet sig nær det forbudne træ, og hendes nysgerrighed var vækket til at vide hvordan døden kunne skjules i dette pæne træs frugt. Hun blev overrasket over at høre hendes spørgsmål blive taget op og gentaget af en fremmed stemme. "Mon Gud virkelig ham sagt: I må ikke spise af noget træ i haven?" Eva var ikke klar over at hun havde afsløret sine tanker, da hun talte højt for sig selv, derfor blev hun meget forbavset over at høre hendes spørgsmål blive gentaget af slangen. Hun tænkte i virkeligheden om slangen havde kendskab til hendes tanker, og at han måtte være meget klog. Hun svarede ham: "Vi har lov at spise af frugten på havens træer; kun af frugten fra træet midt i haven, sagde Gud, må I ikke spise, ja, I må ikke røre derved, thi så skal I dø!" Da sagde slangen til kvinden: "I skal ingenlunde dø; men Gud ved, at når I spiser deraf, åbnes eders øjne, så I blive som Gud til at kende godt og ondt!"    
Her kom løgnens fader med sin påstand i direkte modstrid til Guds udtrykte ord. Satan forsikrede Eva, at hun var blevet skabt udødelig, og at det ikke var muligt for hende at dø. Han fortalte hende, at Gud vidste, at hvis de spiste af kundskabens træ, ville deres forstand blive oplyst, udvidet og forædlet, og det ville gøre dem Gud lig. Og slangen svarede Eva, at Guds befaling, der forbød dem at spise af kundskabens træ, blev givet dem for at holde dem i en underordnet tilstand, så de ikke skulle få kundskab, som var magt. Han forsikrede at dette træs frugt var ønskværdigt frem for alle andre træer i haven, der gør dem kloge og ophøjer dem lige med Gud. Han har, sagde slagen, nægtet jer dette træs frugt som er det mest ønskværdige træ, med sin velsmag og oplivende påvirkning. Eva tænkte, at slangens tale var viis. Hun betragtede Guds forbud som værende uretfærdig. Hun så med længsel på træet, der var fyldt med frugt, der forekom at være meget lækker. Slangen spiste den, med en tydelig begejstring. Hun længtes efter denne frugt, frem for alle de forskellige frugter som Gud havde givet hende en fuldkommen ret at bruge af.    
Eva havde overdrevet ordene i Guds befaling. Han havde sagt til Adam og Eva: "Kun af træet til kundskab om godt og ondt må du ikke spise; den dag, du spiser deraf, skal du visselig dø!" I Evas diskussion med slangen tilføjede hun sætningen: "I må ikke røre derved, thi så skal I dø." Her viste slangens snedighed sig. Denne udtalelse fra Eva gav ham en fordel, og han plukkede frugten og lagde den i hendes hånd og anvendte hendes egne ord: "Han har sagt: 'Hvis I rør det, skal I dø.' Du ser, at intet fortræd kommer over dig ved at røre frugten, så du vil heller ikke blive skadet af at spise den." Eva gav efter for Djævelens løgnagtige spidsfindigheder i skikkelsen af en slange. Hun spiste af frugten og mærkede ingen øjeblikkelig skade. Så plukkede hun frugten til sig selv og sin mand. " Kvinden blev nu var, at træet var godt at spise af, en lyst for øjnene og godt at få forstand af; og hun tog af dets frugt og spiste og gav også sin mand, der stod hos hende, og han spiste."     
Adam og Eva burde være helt tilfreds med Guds kundskab i hans skaberværker, og med instruktionen fra hellige engle. Men deres nysgerrighed blev vækket for at blive kendt med det som Gud har planlagt de ikke skal kende til. Det var for deres lykke at ikke kende til synd. Den høje kundskab som de mente de kunne få ved at spise af den forbudne frugt, nedstyrtede dem i syndens og skyldens degeneration.    
De engle som var blevet udpeget til at vogte Adam i hans Eden-hjem før hans overtrædelse og udelukket fra paradiset, blev nu udpeget til at bevogte paradisets porte og vejen til livets træ, så at han ikke skulle vende tilbage og få adgang til livets træ og udødeliggøre synd.    
Synd drog mennesket fra paradiset. Og synd var årsagen til at paradiset blev fjernet fra jorden. Som følge af at Guds lov var blevet overtrådt, mistede Adam paradiset. I lydighed mod Faderns lov og gennem tro på Hans soneblod, kan paradiset genvindes. "Anger mod Gud," fordi hans lov er blevet overtrådt, og troen mod vor Herre Jesus Kristus, som menneskets eneste genløser, vil kunne accepters hos Gud. Guds kære Søns fortjenester for menneskenes skyld, vil hjælpe hos Faderen, uanset hans syndighed.    
Satan var opsat på at få held med sin fristelse mod de syndfrie Adam og Eva. Og han kunne nå det hellige par endnu bedre gennem appetittens medie end på nogen anden måde. Frugten fra det forbudte træ virker mere behageligt i øjet og ønskværdigt for smagen. De spiste og faldt. De overtrådte Guds retfærdige ordrer og blev syndere. Satans sejr var fuldkommen. Her var han på fordelagtig grund over for menneskeslægten. Han bildte sig selv ind at han ved sin spidsfindighed forpurrede Guds hensigt ved Hans skabelse af mennesket.    
Satan udtrykte sit pral over for Kristus og for de loyale engle, at det var lykkes ham vinde himmelske engles standpunkt og få dem til at gå sammen med ham i hans dristige oprør. Og nu hvor det lykkes ham at overvinde Adam og Eva, krævede han at Edenhjemmet var hans. Han pralede stolt af, at den verden Gud har gjort, nu var hans domæne. Ved at besejre Adam, verdens monark, havde han fået slægten som sine undersåtter, og han kunne nu indtage Eden, og gøre den til hans hovedkvarter. Og der vil han oprette sin trone, og være verdens monark.     
Men i himlen blev der straks taget forhåndsregler til at overvinde Satan i hans planer. Stærke engle, med lysstråler der viste flammesværd, vendte sig i alle retninger, blev sat som vogtere, og bevogte vejen til livets træ, at Satan og det skyldige par ikke kan nærme sig. Adam og Eva havde mistet al ret til deres skønne Edenhjem, og blev nu udelukket fra det. Jorden blev forbandet på grund af Adams synd, og skulle derefter altid frembringe torne og tidsler. Adam blev udsat for Satans fristelser medens han levede, og skulle til sidst gå tilbage til dødens støv.    
Et råd blev holdt i Himlen. Resultatet blev, at Guds kære søn påtog sig opgaven at frelse mennesket fra den vanære og forbandelse, som var en følge af Adams fejltrin, han ville overvinde Satan. Oh, hvilken fornedrelse! Himlens majestæt forslog sig selv - i sin store kærlighed og medfølelse for den faldne menneskehed - som stedfortræder og garant. Han ville bære menneskets skyld. Han ville tage Faderens vrede på sig. Ellers ville den være faldet på mennesket selv på grund af dets egen ulydighed.     
Guds lov var uforanderlig. Den kunne ikke ophæves, ej heller give ud det mindste stykke af dens krav, for at imødekomme mennesket i sin faldne tilstand. Mennesket blev adskilt fra Gud på hans udtrykkelige befaling, uanset om mennesket var gjort bekendt med konsekvenserne af en sådan overtrædelse. Adams synd medførte en beklagelig tilstand af tingene. Satan ville nu have ubegrænset kontrol over menneskeslægten, medmindre et mægtigere væsen end Satan ekisterede før menneskets fald, og han skulle indtages marken og besejre Satan og genløse mennesket.    
Kristi guddommelige sjæl blev oprørt af en medynk som var uendelig for det faldne menneske. Da menneskets nedslåede og hjælpeløse tilstand kom frem for ham, og da han så at han ved overtrædelse af Guds lov havde faldet under mørkets fyrstes magt og styring, foreslog han det eneste middel som Gud kunne acceptere, som ville give mennesket en nyt forsøg, og atter sætte det under prøve. Kristus nedlod sig og forlod sin ære, hans kongelige myndighed, hans ære hos Faderen, og ydmygede sig selv til menneske, og gik i kamp med den mægtige mørkets fyrste, for at genløse mennesket. Ved dets ydmygelse og armod ville Kristus identificere sig selv med den faldne slægts svaghed, og ved fast lydig vise hvordan mennesket genløser Adams skændige fiasko, så mennesket ved ydmyg lydighed kan genoprette det faldne Eden.    
Det store genløsningsværk kunne kun gennemføres ved at Genløseren tog den faldne Adams sted. Med verdens synder lagt på sig, ville han gå over den grund, hvor Adam faldt. Han ville stå den prøve som Adam ikke klarede, og som ville næsten være uendelig mere hård end det som blev pådraget Adam. Han ville sejre på vegne af menneskets og besejre fristeren, så at mennesket, ved hans lydighed, hans karakter og stadige renhed, hans retfærdighed, kan blive tilskrevet mennesket, der ved Hans navn kan overvinde fjenden for sin egen skyld.    
Hvilken kærlighed! Hvilken forbavsende nedladenhed! Han ville gå i Adams fodspor. Han ville virkelig påtage sig menneskets faldne natur for at kæmpe imod den stærke fjende, som sejrede over Adam. Han ville overvinde Satan og på den måde for hver den, som tror, åbne vejen til udgang fra den unåde, bort fra unåden af Adams fald og fiasko.    
Engle på prøvetid var blevet bedraget af Satan, og var blevet ledt af ham til det store oprør i himlen imod Kristus. De bestod ikke den prøve der var kommet over dem, og de faldt. Så blev Adam skabt i Guds billede og sat under prøve. Han havde en fuldkommen udviklet organisme. Alle hans evner var i harmoni. Hans bevægelser, ord og handlinger var fuldstændig i overensstemmelse med hans Skabers vilje. Efter at Gud havde gjort alle tilvejebringelser for menneskets lykke, og havde dækket alle hans behov, prøvede han Adams loyalitet. Hvis det hellige par skulle være lydige, ville slægten efter en tid være gjort lige med engle. Da Adam og Eva dumpede denne prøve, havde Kristus i sinde at blive et frivilligt offer for mennesket.    
Satan vidste at hvis Kristus i virkeligheden var Guds Søn, verdens Genløser, var det ikke til godt for ham selv, at Herren havde forladt Himlens kongelige sale for at komme til en falden verden. Han frygtede at hans egen magt fra da af blev begrænset, og at hans bedrageriske list ville blive opdaget og udstillet, som ville formindske hans indflydelse over mennesker. Han frygtede at hans herredømme og hans kontrol over verdens rige skal bestride. Han huskede de ord Jehova sagde til ham da han blev stævnet i samvær med Adam og Eva, hvem han havde ruineret med sine løgnagtige bedrag: "Jeg sætter fjendskab mellem dig og kvinden, mellem din sæd og hendes sæd; den skal knuse dit hoved, og du skal hugge den i hælen!" Denne erklæring indeholdt det første evangeliske løfte til mennesker.    
Men den gang disse ord blev sagt, forstod Satan dem ikke helt. Han vidste at de indeholdt en forbandelse for ham, fordi han havde forført det hellige par. Og da Kristus viste sig på jorden, var Satan bange for at han at han i virkeligheden var Den udlovede som skulle begrænse hans magt og til sidst udslette ham.    
Satan havde en særlig interesse i at følge begivenhederne straks efter Adams fald, for at lære hvordan hans arbejde havde påvirket Guds rige, og hvad Herren ville gøre med Adam på grund af hans ulydighed. Guds Søn påtog sig at blive Genløser for menneskeslægten, satte Adam i et nyt forhold med sin Skaber. Han var stadig faldet, men håbets dør blev åbnet for ham. Guds vrede hang stadig over Adam, men afsigelse af dødsdommen var blevet udskudt, og Guds harme var blevet behersket, fordi Kristus var gået i gang med at beklæde sig menneskets Genløsergerning. Kristus måtte påtage sig Guds vrede, som i retfærdighedens navn skulle falde på mennesket. Han blev en tilflugt for mennesket, og skønt mennesket var kriminelt og fortjente Guds vrede, kunne det dog ved troen løbe til skjulestedet og være i sikkerhed. Midt i døden var liv, hvis mennesket valgte at tage imod det. Den hellige og uendelige Gud, som boer i et utilnærmeligt lys, kan ikke længer tale med mennesket. Der kan ikke længere være en direkte samtale mellem mennesket og Sin Skaber.    
For en tid bærer Gud over med den fulde dødsdom der er erklæret over mennesker. Satan smigrer sig selv med at han har brudt kæden mellem Himlen og jorden for altid. Men heri tager han grueligt fejl og bliver skuffet. Faderen havde overgivet verden i sin Søns hænder, for at han kan genløse forbandelsen og vanæren fra Adams fejl og fald. Ved Kristus alene kan mennesket nu få adgang til Gud. Og gennem Kristus alene vil Herren holde samfund med mennesket.     
Kristus tilbød frivilligt at fastholde og forsvarede den guddommelige lovs hellighed. Han skulle bortskaffe det mindste af lovens krav i genløsningsværket for menneskene, men for at frelse mennesker og fastholde sin Faders lovs hellige krav og retfærdighed, gav hans sig selv et offer for det skyldige menneske. Kristi liv forringer ikke i mindste grad sin Faders lovs krav, men gennem fast lydighed mod alle dens forskrifter, og ved at dø for deres synder som havde overtrådt den, oprettede han dens uforanderlighed.    
Efter Adams oprør, så Satan at ruinen var fuldstændig. Menneskeslægten kom i en ynkelig tilstand. Mennesket blev afskåret fra samkvem med Gud. Det var Satans plan at menneskets tilstand skulle være den samme som de faldne engle i oprør imod Gud, uden opmuntring af håbets glimt. Han sluttede at hvis Gud tilgav syndige mennesker, som han havde skabt, ville han også tilgive ham og tage imod ham og hans engle. Men han blev skuffet.     
Guds guddommelige Søn så ingen anden arm end sin egen der kunne frelse faldne mennesker. Han bestemte sig for at hjælpe mennesker. Han lod de faldne engle gå tabt i deres oprør, men rakte sin hånd ud for at redde fortabte mennesker. Engle, som var i oprør blev behandlet efter det lys og den erfaring de havde fået i overflod i himlen. Satan, anføreren for faldne engle, havde tidligere en ophøjet position i himlen. Han var næst i rang efter Kristus. Den kundskab som han, såvel som englene der faldt sammen med ham, havde om Guds karakter, hans godhed, hans barmhjertighed, visdom og fremragende herlighed, gjorde deres skyld utilgivelig.     
Der var ikke mere noget muligt håb for dem at blive genløst, som har været vidne til og nydt himlens uudsigelige herlighed, og har set Guds frygtelige majestæt, og i nærvær af al den herlighed, har gjort oprør imod ham. Der er ingen ny og mere forunderlig fremvisning af Guds ophøjede kraft som nogen sinde vil gøre dybere indtryk på dem, som den, der allerede er blevet set. Hvis de kunne gøre oprør i nærheden af herlighedens uudtrykkelige tyngde, kan de ikke komme i en mere favorabel tilstand for at blive prøvet. Der var ingen kraft mere, eller nogen store højder eller dybder for den uendelige herlighed, der kan overmande deres store tvivl og oprørske knurren. Deres skyld og straf må stå i forhold til deres ophøjede privilegier i de himmelske sale.<br><i>(fortsættes)</i>  

3 03 1874 Review and Herald Genløsningen, nr 2    

<i>(fortsat)</i> På grund af sin skyld kunne faldne mennesker ikke længer komme direkte frem for Gud med sine bønner; for hans overtrædelse af den guddommelige lov havde sat en uovervindelig barriere imellem den hellige Gud og overtræderen. Men der blev lagt en plan for at dødsdommen skulle hvile på en stedfortræder. I genløsningsplanen måtte der udgydes blod, for døden måtte komme ind som følge af menneskes synd. Offerdyr skulle symbolisere Kristus. I det slagtede offer, skulle mennesket se opfyldelsen for en tid i Guds ord: "I skal visselig dø." Od det blod der flød fra offerdyret ville også betegne en forsoning. Der er ingen dydighed i dyrs blod, men udgydelsen af de store dyrs blod skulle pege hen mod en Genløser, som en dag ville komme til verden og dø for menneskenes synder. Og derved ville Kristus fuldt ud forsvare sin Faders lov.    
Satan overvågede enhver ting der skete med offersystemet med intens interesse. Den helligelse og højtidelighed der var ved offerdyrets blodsudgydelse gjorde ham meget urolig. Denne ceremoni var omklædt med mysterier for ham; men han var ikke en dum elev, og han lærte hurtigt at offersystemet afbillede det fremtidige offer for menneskene. Han så at disse ofre viste anger for synd. Dette stemte ikke over ens med hans hensigter, og han begyndte straks at arbejde på Kains hjerte og få ham til at gøre oprør imod offeret som afbillede den kommende Genløser.     
Adams anger blev bevist ved sin sorg for hans overtrædelse, og hans håb om frelse gennem Kristus i de ofre som han sendte, og dette var en skuffelse for Satan. Han håbede altid  på at få Adam til at knurre sammen med ham imod Gud, og gøre oprør imod hans myndighed. Her var repræsentanter for de to store klasser. Abel ofrede som præst i alvorlig tro sit offer. Kain var villig til at ofre frugter fra hans sted, men nægtede at forbinde sit offer med dyrs blod. Hans hjerte nægtede at anerkende sit behov for en Genløser. Dette var afhængighed og ydmygelse for hans stolte hjerte.    
Men i tro på en fremtidig Genløser ofrede Abel et mere acceptabelt offer til Gud, end Kain gjorde. Hans offer af dyreblod betegnede at han var en synder og fik synderne vasket bort, og at han var brødebetynget, og troede på det fremtidige store offers blods virkning. Satan er vantroens, surmulenhedens og oprørets forældre. Han fyldte Kain med tvivl og afsindighed imod sin uskyldige bror og imod Gud, fordi hans offer blev afvist og Abels accepteret. Og han slog sin bror ihjel sit afsindige vanvid    
Offersystemet blev indført som et stadigt løfte til mennesker om Guds tilgivelse ved det store offer der blev gjort, afbilledet ved dyrs blod. Gennem denne ceremoni antydede mennesker anger, lydighed og tro på den kommende Genløser. Det som gjorde Kains offer formasteligt for Gud var hans manglende underlæggelse og lydighed mod hans bestemte forordning. Han mente at hans egne planer med at blot ofre jordens frugter til Gud var pænere, og ikke så ydmygende et offer som ofre blodet af dyr, som viste en afhængighed af andre, derved udtrykke sin egen svaghed og syndighed. Kain ringeagtede soneblodet.    
Ved at overtræde Jehovas lov havde han åbnet døren for Satan, og han havde plantet sin banner midt i hans egen familie. Han fik i virkeligheden lov at føle at syndens løn er død. Satan planlagde at få eden ved at bedrage vore første forældre; men heri blev han skuffet. I stedet for at sikre sig selv Eden, var han nu bange for at ville miste alt som han havde forlangt af eden. Hans skarpsindighed kunne opspore betydningen af disse ofre, at de pegede fremad til en Genløser, og blev et forbilledligt sonoffer for tidspunktet hvor faldne menneskers syndighed, og åbner en dør for menneskeslægten.    
Satans oprør imod Gud var det mest målbevidste. Han arbejdede udholdende og modigt på at føre krig imod Guds rige, at det var en bedre sag værd.    
På Noas tid var verden blevet så fordærvet som følge af eftergivenhed for appetitten og den lavere lidenskab, at Gud udryddede dens indbyggere med syndfloden. Og da menneskene igen blev mangfoldige på Jorden, blev deres sanseevner forstyrret af at nyde vin med beruselse til følge, hvilket banede vejen for en overdreven kødspisning og styrkede de kødelige tilbøjeligheder. Menneskene rejste sig mod Himmelens Gud og benyttede deres evner og anledninger til at forherlige dem selv i stedet for at ære deres skaber. Satan fandt nem adgang til menneskehjerterne. Han studerer bibelen flittigt, og er meget bedre bekendt med profetierne, end mange religiøse lærere er. Han ved at det er i hans interesse at holde sig velinformeret med alle Guds åbenbarede fortsæt, så at han kan forpurre den Almægtiges planer. Således studerer hedningene Skriften oftere mere ihærdigt end nogle som bekender at blive vejledt af skriften. Nogle af de ugudelige ransager skriften, så de kan blive fortrolig med bibelsandhed, og skaffer sig argumenter der får det til at se ud som om at bibelen modsiger sig selv. Og mange bekendende kristne er så uvidne om Guds ord, fordi de forsømmer dens studium, at de forblindes af deres ræsonnementer, som fordrejer den hellige sandhed, så de kan vende sjæle bort fra Guds råd i hans ord.    
I de forbilledlige ofre så Satan en forventet Genløser som skulle genløse mennesker fra hans kontrol. Han lagde sine planer ret dybt, for at beherske menneskers hjerter fra slægtsled til slægtsled, og forblinde deres forståelse over for profetierne, at når Jesus ville komme, vil folket nægte at tage imod ham som deres Frelser.    
Gud udpegede Moses til at føre sit folk fra deres trældom til Ægyptens land, så de kan hellige sig selv til at tjene ham af fuldkomne hjerter, og være en særlig rigdom. Moses var deres synlige leder, medens Kristus stod som overhoved for Israels hære, deres usynlige leder. Hvis de altid havde indset dette, ville de ikke have gjort oprør og udæsket Gud i ørknen, med deres urimelige knurren. Gud sagde til Moses: "Se, jeg sender en engel foran dig for at vogte dig undervejs og førè dig til det sted, jeg har beredt. Tag dig vel i vare for ham og adlyd ham; vær ikke genstridig imod ham, thi han skal ikke tilgive eders overtrædelser, efterdi mit navn er i ham."    
Da Kristus som den førende og beskyttende engel nedlod sig til at lede Isarels hære igennem ørknen til Kanaan, blev Satan provokeret, for han mærkede at hans kraft ikke kunne kontrollere dem så godt. Men da han så Israels så let blev påvirket og tilskyndet til oprør af hans antydninger, håbede han at få dem til at knurre og synde, som ville pådrage dem Guds vrede. Og da han så at mennesker underlagde sig hans magt, blev han fræk med sine fristelser, og indgød til kriminalitet og forbrydelse. På grund af Satans bedrageri, bliver hvert slægtsled mere svag i fysisk, mental og moralsk styrke. Dette gav ham mod, så han troede at det vil lykkes ham at føre krig imod Kristus i sin person, når han skulle manifesteres. Han har dødens herredømme.    
Nogle få i alle generationsled fra Adam modstod hans alle måder store kunstgreb og stod frem som ædle repræsentanter af hvilken det var i menneskers kraft at gøre og være. Kristus arbejder med menneskelige kræfter, hjælper mennesker med at overvinde Satans kraft. Enok og Elias er de rette repræsentanter på hvad slægten kunne være, gennem tro på Jesus Kristus, hvis de valgte det. Satan blev forstyrret meget fordi disse ædle og hellige mænd stod uplettede frem midt i det moralske fordærv, der omgav dem, udviklede retfærdige karaktertræk, og blev regnet værdig for forvandling til himlen. Idet de var stået frem i moralsk kraft, i ædel oprigtighed, overvinde Satans fristelser, kunne han ikke bringe dem under dødens herredømme. Han triumferede over at han havde kraft til at overvinde Moses med hans fristelser, og at han kunne ødelægge hans strålende karakter, og forlede ham til den synd, at selv tage æren, fremfor folket som tilhørte Gud.    
Kristus oprejste Moses og tog ham til himlen. Dette  gjorde Satan rasende, og han anklagede Guds søn for at trænge ind på hans domæne, ved at berøve graven for hans lovmæssige bytte. Judas siger om Moses opstandelse: "Ærkeengelen Mikael derimod vovede ikke at udtale nogen spottende dom, dengang han tvistedes og skiftede ord med Djævelen om Moses' lig; han sagde kun: "Herren straffe dig!"    
Da Satan fik held med at true mennesker, som Gud havde æret på en særlig måde, til at begå alvorlige synder, jubler han; for han har selv vundet en stor sejr, og har gjort skade imod Kristi rige.    
Ved Kristi fødsel, så Satan Betlehems sletter oplyst af en himmelsk engleskares strålende herlighed. Han hørte deres sang: "Ære være Gud i det højeste, og på jorden fred, til menneskers velbehag." Mørkets fyrste så de forbavsede hyrder blive fyldt med frygt idet de så de oplyste sletter. De skælvede over den forvirrende herligheds opvisning som synes at trænge ind i deres sanser. Den største oprører skælvede selv over englenes proklamering til hyrderne: "Frygt ikke; thi se, jeg forkynder eder en stor glæde, som skal være for hele folket. Thi eder er i dag en Frelser født i Davids by; han er Kristus, Herren!" Han havde haft en vis succes med at lægge planer for menneskers ruin, så han blev fræk og mægtig. Han havde kontrolleret menneskenes sind og kroppe fra Adam ned til Kristi første tilsynekomst. Men nu havde Satan problemer og var foruroliget over sit rige og hans liv.    
Sangen fra de himmelske budbringere proklamerer frelserens komme til en falden verden, og glæden udtrykkes ved denne store begivenhed vidste Satan ikke varslede noget godt for ham. Mørke varsler vækkede hans sind når det angår den indflydelse, som denne ankomst til verden, vil have på hans rige. Han forhørte sig om dette ikke var den Persons ankomst som ville bekæmpe hans magt og kuldkaste hans rige. Han så på Kristus fra hans fødsel som sin rival. Han oprørende Herodes skinsyge og jalousi ville ødelægge Kristus ved at insinuere over for ham at hans magt og rige blev givet denne nye konge. Satan gennemsyrede Herodes med den følelse og frygt som forstyrrede hans eget sind. Han indgød Herodes fordærvede sind til at udtænke en plan så han mente at det ville lykkes at få jorden ryddet for banekongen, ved at slå alle børn ihjel fra to og derunder i Betlehem.    
Men imod sine planer, ser Satan en højere magt i gang. Guds engle beskyttede barnegenløserens liv. Josef blev advaret i en drøm om at flygte til Ægypten, så han i et hedensk land kan finde et tilflugtssted til verdens Genløser. Satan fulgte ham fra spæd til barndommen og fra barndommen til manddommen, og brugte midler og metoder til at lokke han fra hans loyalitet med Gud, og besejre ham med sine diskrete fristelser. Kristi ubesmittede renhed i barndommen, ungdommen og manddommen, som Satan ikke kunne smudse til ærgrede ham overmådeligt. Alle hans fristelses-pile faldt uskadelige ned foran Guds Søn. Og da han fandt at alle hans fristelser ikke fik overhånd, og bevæge Kristus fra sin standhaftige renhed, eller ødelægge hans pletfrie renhed fra den unge galilæer, blev han rådvild og rasende. Han så denne unge som en fjende som måtte frygte og være bange for.    
At der skulle have været én som vandrede her på jorden, med moralsk kraft til at tilbageholde alle sine fristelser, som modstod alle hans tiltrækkende lokkemidler for at synde, og over hvem han ikke kunne få adskilt fra Gud, opirrede og ophidsede hans sataniske majestæt.    
Johannes barndom, ungdom og manddom, som i Elias ånd og kraft gør et specielt arbejde for at berede vejen for verdens Forløser, blev markeret i fasthed og med moralsk styrke. Satan kunne ikke bevæge ham fra hans integritet. Da denne profets røst blev hørt i ørknen, "bered jer vej for Herren, gør hans stier jævne." Satan var bange for sit rige. Han følte at den røst der lød ud i basuntoner i ørknen fik synderne under hans kontrol til at skælve. Han så at hans kraft over mennesker var brudt. Syndens syndighed blev åbenbaret på en sådan måde at mennesket blev foruroliget, og nogle, ved anger for deres synder, fandt Guds gunst og fik moralsk styrke til at modstå hans fristelser.     
Han var på grunden da Kristus gav sig selv til Johannes for at blive døbt. Han hørte den majestætiske stemme lyde ud over hele himlen og genlyde gennem jorden som tordendrøn. Han så lynglimt fra de skyløse himle, og hørte de frygtelige ord fra Jehova: "Dette er min elskede Søn i hvem jeg har velbehag." Han så klarheden fra Faderens herlighed overskygge Jesu form, så han med umiskendelig forsikring, udpegede Ham ud af forsamlingen, som han anerkende som sin Søn. De forhold der var i forbindelse med dåbssceneriet havde vækket det mest intense had i Satans dyriskhed. Da vidste han med vished at, hvis han ikke kunne overvinde Kristus, ville der herfra være en begrænsning af hans magt. Han forstod at den forbindelse fra Guds trone betød at Himlen havde mere direkte adgang for mennesker.    
Da Satan havde ledt mennesker til at synde, håbede han at Guds afsky for synd ville adskille ham for altid fra mennesker, og bryde det forbindende led mellem Himlen og jorden. Men de åbne himle i forbindelse med at Guds stemme talte til hans Søn var som døds hug for Satan. Han var bange for at Gud nu ville forene mennesket mere helt til sig selv, og give mennesket kraft til at overvinde hans bedrag. Og derfor var Kristus kommet ned fra de kongelige sale til jorden. Satan kendte godt til den ærefulde position Kristus havde haft i Himlen som Guds Søn, Faderens elskede. Og at han skulle forlade Himlen og komme til denne verden, som et menneske, dette fyldte Satan med ængstelse for sin egen sikkerhed. Han kunne ikke fatte mysteriet for dette store offer, til gavn for faldne mennesker. Han kendte godt at himlens værdi langt overgik faldne menneskers forventninger og påskønnelse. Han vidste at verdens mest kostbare rigdomme ikke kunne sammenlignes med dets værdi. Da han havde mistet alle Himlens rigdomme og rene herligheder, var han opsat på at hævne dette og få så mange han kunne til at undervurdere himlen, og sætte deres lid til det jordiske.    
Det var ubegribeligt for Satans selviske sjæl at der kunne eksistere godgørenhed og så stor kærlighed for den bedragede slægt så at Himlens Fyrste forlod sit hjem og kom til en verden, ødelagt af synd og brændte sig på forbandelsen. Han kendte til evige rigdommes uvurderlige værdi, som mennesker ikke havde. Han havde erfaret den rene tilfredshed, fred og ophøjet hellighed af ublandet glæde fra den himmelske bolig. Før hans oprør indså han tilfredsheden ved Guds fulde anerkendelse. Tidligere havde han en fuld påskønnelse af den herlighed som indhyllede Faderen, og vidste at der ikke var grænser for hans magt.    
Satan vidste hvad han havde tabt. Han var nu bange for at hans rige over verden skulle bestrides, hans ret modbevises, og hans magt brudt. Han vidste gennem profetien, at en Frelser var forudsagt og at hans rige ikke ville oprettes i jordisk sejr og med jordisk ære og udfoldelse. Han vidste at de gamle profeter havde forudsagt et rige der skulle oprettes af Himlens Fyrste på jorden, som han krævede som sit domæne. Hans rige ville omfatte alle verdens riger, og så ville hans magt og hans herlighed ophøre og han modtage sin straf for de synder han havde indført i verden og for den ulykke han havde bragt over mennesker. Han vidste at alt som angik hans velstand beroede på hans succes eller fiasko med at overvinde Kristus, med hans fristelser i ørknen. Han pådrog Kristus alle kunstgreb og kræfter med sin kraftfulde fristelser for at lokke ham bort fra hans alliance.  

28 07 1874 Review and Herald Kristi fristelse    

Jesus var ikke så gunstigt stillet, til at møde Satans fristelser i ørkenen, som Adam var da han blev fristet i Edens have. Guds Søn fornedrede sig selv og tog menneskets natur, efter at menneskene havde været borte fra Edens have i fire tusinde år, og lige så længe fra den oprindelige renhed og retskaffenhed. I århundreder havde synden sat sine dybe mærker, og fysisk, mentalt og moralsk forfald prægede den menneskelige familie.    
Da Adam blev angrebet af fristeren i Edens have, var der ikke spor af synd hos ham. Han stod foran Gud, stærk og fuldkommen. Alle evner og anlæg var harmoniske udviklede.    
Ved fristelsen i ørkenen tog Jesus Adams plads for at sejre der hvor han havde svigtet. På synderens vegne fik Kristus her overtaget fire tusinde år efter at Adam havde vendt ryggen til sit hjem i Edens have. Skilt fra Guds nærværelse var menneskene i generation efter generation kommet stadig længere bort fra den oprindelige renhed, visdom og kundskab som Adam havde i Edens have. Jesus har menneskenes synd og skrøbelighed som den var da han kom til jorden for at hjælpe dem. På menneskehedens vegne skulle han modstå Satans fristelser på alle de punkter hvor han angriber.    
Adam var omgivet af alt hvad  hjertet kunne begære. Han manglede ingenting. Der var ingen synd og ingen tegn på forfald i det dejlige  Eden. Guds engle talte frit og venligt med de to mennesker. Glade fugle sang Skaberens pris. Dyrene legede fredeligt omkring Adam og Eva og var altid lydige. Adam stod i sin manddoms fulde styrke som det ædleste af skaberværket. Han har Guds billede og var kun lidt ringere end englene.     
Det var helt andre forhold som den anden Adam havde, da han drog ud i ørkenen for, alene og uden hjælp, at tage kampen op mod Satan! Siden faldet aftog menneskene i størrelse og fysisk styrke, og moralsk sank de stadig lavere indtil tiden for Kristi komme til verden. For at kunne hjælpe faldne mennesker, måtte Jesus nå dem der hvor de er. Han tog på sig, den menneskelige natur og fik del i deres skrøbeligheder og degenerering. Han som ikke kendte til synd, blev synd for os. Han fornedrede sig selv til det laveste dyb af menneskelig elendighed, for at han skulle kunne nå menneskene og trække dem op fra den fornedrelse, synden havde ført dem i.    
For når Gud, for hvis skyld alle ting og ved hvem alle ting er til, ville føre mange sønner til herlighed, måtte han føre banebryderen for deres frelse til målet gennem lidelser. (Hebr 2,10).    
For vi har ikke en ypperstepræst, der ikke kan have medfølelse med vore skrøbeligheder, men en, der er blevet fristet i alle ting ligesom vi, dog uden synd (Hebr 4,15).    
Satan havde modarbejdet Guds ledelse siden han begyndte oprøret. Hans sejr da han fristede Adam og Eva og førte synden ind i verden, havde gjort denne ærkefjende overmodig. Overfor himmelens engle triumferede han stolt over, at Kristus som menneske ville være den svageste, og at han selv da kom til at vinde over ham. Han hoverede over at Adam og Eva i Edens have ikke havde kunnet modstå hans fristelser da han appellerede til appetitten. Med de samme  midler - appetitten og lidenskaben - havde han besejret menneskene som levede før syndfloden. Gennem appetitten besejrede han israelitterne. Han sagde hånligt, at selv da Guds Søn var med Moses og Josua, kunne han ikke modstå hans magt når det gjaldt at lede sit udvalgte folk ind i Kanans land, for næsten alle som forlod Egypten, døde i ørkenen. Selv den ydmyge Moses havde han fristet til at tiltage sig selv den ære som tilkom Gud. David og Salomon, som var blevet særligt velsignet af Gud, havde han lokket til at synde og til at pådrage sig Guds mishag ved hjælp af appetitten og lidenskaben. Og han triumferede over, at han nok skulle klare at forhindre Guds plan til frelse for menneskene ved Jesus Kristus.    
I fristelsens ødemark var Jesus uden mad i fyrre dage. Moses havde ved særlige anledninger  været lige så længe uden mad. men han havde ikke følt sult. Han blev ikke fristet og plaget af en lumsk og mægtig fjende, som Guds Søn blev. Moses var da hævet over menneskelige behov. På en speciel måde blev han styrket ved Guds herlighed som omgav ham.    
Satan havde haft et sådant held med sig da han bedrog Guds engle og fristede Adam, at han mente han skulle kunne klare og vinde, også over Kristus, når han fornedrede sig og blev menneske. Med stort velbehag betragtede han resultatet af sine fristelser og det stadig øgende omfang af synd og overtrædelser af Guds lov i mere end fire tusinde år. Han havde bragt ødelæggelse over Adam og Eva og ført synden ind i verden, og han havde ført utallige mennesker, i alle tidsaldre, land og samfundslag ud i ulykken. Han havde i den grad haft kontrol over byer og folk så Gud til slut måtte ødelægge dem ved ild, vand, jordskælv, krig, hunger og pest. Ved list og utrættelige anstrengelser havde han fået kontrol over appetitten og vækket lidenskaben i en så forfærdelig grad at det næsten havde lykkedes ham at udslette Guds billede i mennesket. Deres fysiske og moralske værdi blev i stor udstrækning ødelagt, og deres karakter og fysik lignede meget lidt de fuldkomne menneskers i hans have.    
Da Kristus kom første gang, havde Satan reduceret menneskene fra en oprindelig ophøjet renhed, og havde dermed skæmmet det fine guld med synd. Mennesket som var skabt til at være herre i Edens have, havde han forvandlet til en jordbundet slave som stønner under syndens forbandelse. Den herlige strålekrans som Gud havde givet den syndfrie Adam, forsvandt efter syndefaldet. Guds herlige lys kunne ikke dække over synd og ulydighed. I stedet for sundhed og rige velsignelser kom fattigdom, sygdom og lidelser af alle slags. Dette var den lod Adams efterfølgere mødte.    
Gennem sin evne til at bedrage havde Satan ved tom filosofi ledet menneskene til at tvivle på og til slut nægte at tro på at der fandtes en Gud og at han kunne åbenbare sig. Han kunne se ud over en verden fuld af moralsk forfald, og en menneskehed som var udsat for vrede fra en Gud som må straffe synd. Han var fuld af djævelsk triumf over at det var lykkedes ham at mørklægge så mange menneskers livsvej og få dem til at overse Guds lov. Han gjorde synden tiltalende for at kunne ødelægge  mange.     
Men hans mest fremgangsrige plan for at bedrage mennesker har været at dække over sin virkelige hensigt og sin sande karakter. Dette gør han ved at udgive sig for at være menneskehedens sande ven og velgører. Han får menneskene til at tro at der ikke er nogen oprører, at der ikke findes nogen farlig fjende som de må være på vagt over for, og at det kun er overtro at der findes en personlig djævel. Ved at skjule sin eksistens får han fuld kontrol over mange mennesker. På samme måde som  han forsøgte at bedrage Kristus, bilder han dem ind, at han er en engel fra himmelen som kun vil menneskene det bedste. Folk er så forblændede af synd at de ikke kan gennemskue Satans bedrag, og de ærer ham, som om han var en engel fra himmelen, mens han er i færd med at lede dem ud i evig fortabelse.  

4 08 1874 Review and Herald Kristi fristelse (fortsat)    

Kristus var kommet til verden for at tilintetgøre Satan og løslade bundne fanger. Med sit eget sejrende liv skulle han modstå Satans fristelser og give menneskene et eksempel de kunne følge. Så snart Jesus kom ud i ørkenen for at blive fristet, blev hans ansigt forandret. Herligheden fra Guds trone, som blev genspejlet i hans ansigt da himmelen åbnede sig og Faderens stemme forkyndte at dette var hans Søn, den elskede, som han havde behag i, var nu borte. Verdens syndeskyld lå tungt på hans sjæl, og ansigtet bar præg af en sorg og sjælesmerte som mennesker aldrig havde kendt. Han følte hvordan en uimodståelig skam af lidenskab havde fået frit løb i verden og påført menneskene ubeskrivelige lidelser. Appetit og lidenskab var i stigende grad blevet tilfredsstillet fra generation til generation siden syndefaldet, og menneskene havde til slut så lidt moralsk kraft at de ikke længere kunne sejre uden hjælp. På menneskenes vegne skulle Kristus sejre over appetitten ved at bestå en forfærdelig prøve på dette område. Alene skulle han vandre på fristelsens vej, og ingen måtte hjælpe, trøste og støtte ham. Han skulle udkæmpe en kamp mod  mørkets magter.    
Fordi menneskene ikke havde nogen mulighed for at stå imod Satans fristelser, påtog Jesus sig denne opgave. Han har byrden for menneskene og vandt på deres vegne over appetitten. På deres vegne måtte han vise en selvfornægtelse, udholdenhed og principfasthed som var større end den forfærdelige sult. Han måtte have magt over appetitten som var stærkere end sulten, ja, stærkere end døden selv.    
Da Kristus bestod prøven på appetittens område, var han ikke som Adam i det smukke Eden, med genskinnet fra Guds herlighed på alt som omgav ham. Men han befandt sig ude i en trøstesløs ørken, omgivet af vilde dyr. Alt omkring ham var nedslående, og virkede frastødende på menneskenaturen. I sådanne omgivelser fastede han i fyrre dage og fyrre nætter, og han spiste ikke noget i de dage, og da de var gået, led han sult. (Luk 4,2). Han var afmagret på grund af den lange faste, og han var meget sulten. Han var værre tilredt end nogen mand og så ikke ud som et menneske.    
Sådan begyndte Kristus et liv i kamp for at besejre den mægtige fjende. Han bestod netop den prøve Adam ikke magtede. Hvis han sejrede, kunne han bryde Satans magt og befri menneskene fra syndefaldets skam og vanære.    
Alt gik tabt da Adam gav efter for appetitten. Frelseren, som var både Gud og menneske, tog Adams plads og gennemførte en frygtelig faste på næsten seks uger. Længden af denne faste er det stærkeste bevis på hvor syndig en forventet appetit er, og hvilken magt den har over mennesket.    
Som menneske gik Kristus ned til det laveste, af menneskelig elendighed. Han gjorde sig til et med det svage og faldne menneske. Som Guds Søn holdt han fast i Guds hånd. Men han har ikke menneskenes syndeskyld for at give dem anledning til at fortsætte i overtrædelse, det som havde sat mennesket i gæld til loven, en gæld Kristus selv måtte betale med sit liv. Kristi prøver og lidelser skulle hjælpe menneskene til at forstå hvilken stor synd de begik når de overtrådte Guds lov, og hjælpe dem til omvendelse og lydighed, og ved lydighed at blive godtaget af Gud. Hans retfærdighed ville blive tilregnet menneskene, og det ville give dem en så moralsk værdi for Gud, at deres forsøg på at holde hans lov kunne godtages. Kristi opgave var ved sin menneskelige natur at forsone mennesket med Gud og ved sin guddommelige natur at forsone Gud med mennesket.    
Så snart Jesu lange faste i ørkenen begyndte, var Satan der med sine fristelser. Han var klædt i lys og udgav sig for at være en engel fra himmelen, sendt for at trøste ham og fri ham ud af hans lidelse. Han prøvede at få Jesus til at tro at Gud ikke krævede af ham at han virkelig skulle gå igennem den selvfornedrelse og de lidelser han ventede at møde. Han sagde at han var sendt fra himmelen med det budskab at Gud kun ønsker at prøve om han var villig til at udholde alt dette.    
Satan forklarede Jesus at han bare behøvede og begynde på den blodbestænkte sti, og at han ikke behøvede at gå den. Ligesom Abraham skulle han blive prøvet for at vise om han ville være fuldkommen lydig. Han sagde også at han var den engel som standsede Abrahams hånd, da kniven var løftet for at ofre Isak. Nu var han kommet for at redde Jesu liv. Det var ikke nødvendigt for ham at udholde denne nagende hunger og så dø af sult. Han skulle hjælpe ham med at gennemføre en del af frelses planen.    
Guds Søn afviste alle disse besnærende fristelser. Han holdt fast ved sit fortsæt om, at han både efter ånden og efter bogstavet ville gennemføre planen i mindste detalje sådan, som planen var blevet lagt for at frelse faldne mennesker. Men Satan havde flere fristelser for at fange Jesus og få magten over ham. Hvis det ikke lykkedes med en, ville han forsøge med en anden. Han troede at han kunne klare det, fordi Kristus havde nedværdiget sig og blevet menneske. Han bildte sig ind, at hans forklædning som en engel ikke kunne gennemskues. Han lod som om han tvivlede på at Jesus kunne være Guds Søn, så udmagret som han var og så uhyggeligt som dette sted var.    
Kristus viste at han som menneske ikke kunne måle sig med himmelens engle i udseende. Satan fremholdt stærkt, at hvis Jesus virkelig var Guds Søn, måtte han kunne bevise at han havde en så ophøjet status. Han fristede Jesus på appetittens område. Han havde besejret Adam på dette punkt, og han havde magt over hans efterkommere. Ved tilfredsstillelse af appetitten havde han fået dem til at provokere Gud ved deres synd, indtil deres forbrydelser blev så forfærdelige at Gud udslettede dem ved vandfloden.    
Det var en direkte følge af Satans fristelser at israelitterne havde givet appetitten frie tøjler, og dermed blev de ledet til at begå store synder, nogle som førte til at de blev ramt  af Guds straffedomme og omkom i ørkenen. Han mente at han skulle kunne klare og besejre Kristus på det samme område. Han fortalte Kristus at en af de frelste engle var blevet forvist til verden, og at Kristi udseende tydede på at han ikke var Guds Søn, men at han var denne faldne engel, og at det var forklaringen på at han var udhungret og havde et så forfærdeligt udseende.     
Dernæst gjorde Satan ham opmærksom på sit eget tiltalende udseende, klædt som han var i lys og med stor magt. Han hævdede at han var et sendebud som kom direkte fra Guds trone, og påstod at han havde ret til at kræve beviser for at Jesus var Guds Søn. Om det var muligt, ville Satan gerne lade være med at tro på det som blev udtalt fra himmelen da Jesus blev døbt. Han var fast besluttet på at besejre Jesus og om muligt sikre sit eget herredømme og sit liv. Hans første fristelse gjaldt appetitten. På dette punkt havde han næsten hele verden under kontrol, og hans fristelser over for Jesus var tilpasset sted og omstændigheder. Det gjorde fristelsen på appetittens område næsten overvældende.    
Kristus kunne have gjort et mirakel til fordel for sig selv, men det ville ikke have været foreneligt med frelses planen. De mange store gerninger i Kristi liv viser at han havde magt til at gøre mirakler, til bedste for en lidende menneskehed. Ved et mirakel gav han fem tusinde mennesker mad ved hjælp af fem brød og to små fisk. Dette viser at han havde magt til at gøre undere, og at han kunne have stillet sin sult. Satan bildte sig ind, at han kunne få Jesus til at tvivle på ordene som kom fra himmelen da han blev døbt. Og hvis han kunne få ham til at tvivle på at han virkelig var Guds Søn, og tvivle på ordene Faderen havde talt, ville han vinde en stor sejer.    
Han fandt Kristus alene ude i ørkenen, uden mad og med store lidelser. Omgivelserne var triste og trøstesløse. Satan antydede overfor Kristus at Gud ikke ville lade sin Søn være uden mad og udsat for så frygtelige lidelser. Han håbede at han skulle få Kristus til at miste tilliden til sin Far som havde ladet ham komme i denne håbløse situation ude i ørkenen, hvor der aldrig havde været spor af mennesker. Satan håbede at kunne så varig tvivl om Faderens kærlighed, og at Jesus, som var så nedtrykt og plaget af den forfærdelige sult, ville gøre et mirakel til fordel for sig selv, og unddrage sig sin himmelske Fars ledelse. Dette var virkeligt en fristelse for Kristus. Men ikke et øjeblik lod han den få plads i sit sind. Han tvivlede ikke et sekund på Faderens kærlighed, selv om han syntes at være knuget ned af ubeskrivelig smerte og angst. Satans fristelser var listigt udtænkt, men de rokkede ikke Guds Søns retskaffenhed. Hans tillid til sin Far var uændret.  

18 08 1874 Review and Herald Kristi fristelse (fortsat)    

(<i>Fortsat</i>) Jesus nedlod sig ikke til at forklare for sin fjende hvordan han var Guds Søn, og på hvilken måde, som sådan, han skulle handle. På en forhånende måde, henviste Satan til den svaghed og det ugunstige udseende Kristus havde lige nu, i modsætning til hans egen styrke og herlighed. Han spottede Kristus for at han var en fattig repræsentant for engle, meget mere end deres ophøjede Befalingsmand, den anerkendte Konge i de kongelige sale. Hans nuværende udseende indikerede at han var svigtet af Gud og mennesker. Han sagde at hvis Kristus virkelig var Guds Søn, havde himlens Monark, magt der er lige med Gud, og han ville give ham bevis for at udføre miraklet, og ændre stenene lige foran hans fødder til brød, og stilne sin sult. Satan lovede at, hvis Kristus ville gøre dette, ville han straks opgive sit krav på overlegenhed, og at kampen mellem ham selv og Kristus være til ende for evigt.    
Kristus viste ingen interesse for Satans forhånende spot. Han blev ikke provokeret til at give beviser på hans magt. Han bar sagtmodigt sine forhånelser uden at gøre gengæld. De ord der blev talt fra Himlen ved hans dåb var meget dyrebare, og beviste for ham at hans Fader anerkendte de skridt han tog i frelsens plan, som menneskets stedfortræder og sikkerhed. Himlenes opåbning, og en himmelsk due kom ned, var forsikringen om at hans fader ville forene sin magt i himlen med sin søns magt på jorden, for at befri mennesker fra Satans kontrol, og at Gud accepterede Kristi arbejde med at kæde jorden til himlen, og begrænsede mennesker til den ubegrænsede.    
Disse tegn, som han fik fra sin Fader, var uudtrykkeligt dyrebare for Guds søn i alle hans hårde lidelser, og forfærdelige kamp med den største oprører. Imedens han udholdt Guds prøve i ørknen, og gennem hele hans forkyndergerning, havde han intet at gøre, med at overbevise Satan om sin egen kraft, og om at han er Verdens Frelser. Satan havde tilstrækkelige beviser om hans ophøjede stade. Hans uvillighed mod at tillægge Jesus den ære der passede ham, og vise underkastelse som en underordnet, modnedes til et oprør imod Gud, og lukkede ham ude af Himlen.    
Det var ikke en del af Kristi mission at udøve sin guddommelige kraft for sin egen gavn, eller lindre ham selv fra lidelser. Dette havde han frivilligt taget på sig selv. Han havde indvilliget i at påtage sig menneskenaturen, og han skulle lede de gener, og sygdomme og pinsler som menneskefamilien led. Han skulle ikke udføre mirakler på egen regning. Han kom for at frelse andre. Formålet med hans mission var at bringe velsignelser, og håb, og liv til forpinte og fortrykte. Han skulle bære den lidende menneskeheds byrder og sorger.    
Selvom Kristus led den stærkeste sultesmerte, modstod han fristelserne. Han tilbageviste Satan med Skriften, det samme han gav Moses i ørknen, for at gentage for det oprørske Israel, da deres kost  blev afgrænset, og de skreg efter kødmad. "Mennesket skal ikke leve af brød alene, men af ethvert ord der udgør af Guds mund." I denne erklæring og også i hans eksempel, ville Kristus vise mennesker at sult efter timelig mad ikke var den største ulykke der kunne komme over ham. Satan indbildte vore første forældre at spise af frugten af livets træ som Gud havde forbudt dem, ville bringe dem meget godt, og ville sikre dem imod den, det stik modsatte af den sandhed som Gud havde erklæret for dem. "Men af kundskabens træ mellem godt og ondt, skal du ikke spise af; for den dag du spiser deraf skal du visselig dø." Hvis Adam havde været lydig, ville han aldrig have kendt til mangel, sorg ej heller død.    
Hvis menneskene som levede før syndfloden havde rettet sig efter Guds ord, ville de være blevet bevaret, og de ville ikke være omkommet i vandfloden. Hvis israelitterne havde været lydige mod guds ord, ville han på en særlig måde have velsignet dem. Men de faldt fordi de tilfredsstillede appetitten og sanseligheden. De ville ikke være lydige mod Guds ord. Ved at tilfredsstille en forvent appetit blev de ledt ud i mange og forfærdelige synder. Hvis de havde sat Guds bud først og ladet deres fysiske behov komme i anden række, og ydmygt godtaget Guds valg af mad for dem som det bedste, ville ingen af dem være omkommet i ørkenen. De kunne have slået sig ned i det frugtbare Kananes land som et helligt og sundt folk, og ingen i deres stammer ville være snublet.     
Verdens frelser blev gjort til synd for menneskene. Som menneskets stedfortræder kunne Kristus ikke benytte sig af sin magt som Guds Søn. Han stillede sig på lige fod med menneskene. Han måtte møde fristelserne som et menneske, på menneskenes vegne, og under særdeles vanskelige forhold give et eksempel på tro og fuldkommen tillid til sin Far i himmelen. Kristus vidste at hans Far ville give ham mad når det var rigtigt at gøre det. Selv om sulten ikke var til at holde ud i denne forfærdelige prøve, kunne han ikke for tidligt gøre prøven mindre hård ved at benytte sin guddommelige magt.    
For at hjælpe sig ud af angst og smerte har faldne mennesker ikke magt til at gøre mirakler når de kommer i vanskeligheder, eller for at kunne sejre over modstanderen. Det var Guds plan at sætte menneskene på prøve og give dem mulighed for at udvikle deres karakter ved ofte at lade dem komme i vanskelige situationer som satte deres tro og tillid på hans kærlighed og magt på prøve. Kristi liv var et fuldkomment eksempel. Ved sin undervisning og ved sit liv var han et fuldkomment eksempel. Ved sin undervisning og ved sit liv var han altid optaget af at lære menneskene at de var afhængige af Gud, at de måtte tro på ham og sætte deres lid til ham.    
Kristus vidste at Satan var en løgner fra begyndelsen, og det krævede stor selvbeherskelse at måtte lytte til forslagene fra den skamløse bedrager, uden straks at irettesætte ham for hans frække påstande. Satan håbede at kunne provokere Guds Søn til en ordstrid med ham, og han regnede med at han skulle få overtaget på den svage og lidende Kristus. Han ville fordreje Kristi ord og hævde at han selv havde overtaget, og han ville tilkalde alle sine faldne engle for at overmande ham.    
Verdens frelser gik ikke ind i nogen strid med Satan, som blev fjernet fra himmelen fordi han ikke længere var værdig til at være der. Han som forsøgte at sætte Guds engle op mod Den Højeste og mod hans Søn, englenes kære leder, og som magter at vinde deres sympati for sin sag, var i stand til en hvilken som helst form for bedrag. I fire tusinde år havde han modarbejdet Guds ledelse, og han havde ikke tabt nogen af sine evner eller magt til at friste og bedrage.    
Fordi faldne mennesker ikke af egen magt kunne vinde i kampen mod Satan, kom Kristus fra himmelen for at hjælpe dem med deres guddommelig-menneskelige styrke. Kristus vidste at Adam med sine større muligheder kunne have vundet  striden med Satan i Edens have og modstået fristelsen. Han vidste også at siden syndefaldet i Edens var det ikke muligt for menneskene som var skilt fra Guds kærlighed og lys, i egen styrke at modstå Satans fristelser. For at give menneskene håb, og frelse dem fra fuldstændig ødelæggelse, fornedrede han sig og tog menneskelig natur på sig, sådan at han med sin guddommelig-menneskelige natur skulle kunne nå menneskene på det trin de stod. For Adams faldne sønner og døtre vandt han den styrke det ikke er muligt for dem at opnå selv, for at de i hans navn kan sejre i kampen mod Satans fristelser.    
Guds mægtige Søn som blev menneske, kom menneskene endnu nærmere ved at han blev deres stedfortræder. Han identificerede sig med menneskene i deres lidelse og ulykke. Han blev fristet i alt det som mennesket bliver fristet i, for at han skulle kunne hjælpe dem som bliver fristet. Kristus vandt kampen på synderes vegne.    
I nattens syner så Jakob himmel og jord forenet ved en stige som nåede helt op til Guds trone. Han så hvordan Guds engle, klædt i himmelsk herlighed, steg ned fra himmelen til jorden på denne stige, og op igen til himmelen. Den nederste ende af stigen hvilede på jorden, mens toppen nåede op til det højeste i himmelen, lige til Guds trone. Stråleglansen fra Guds trone skinnede ned på stigen og kastede et ubeskriveligt herligt lys ned på jorden.    
Denne stige repræsenterede Kristus som havde åbnet forbindelsen mellem jorden og himmelen. Da Kristus af medlidenhed for faldne mennesker fornedrede sig, steg han ned til selve bunden af menneskelig nød. Dette blev fremstillet for Jakob ved at den ene ende af stigen hvilede på jorden, mens toppen nåede op i himmelen som et billede på Kristi guddommelige magt som holder fast i den evige Gud og dermed binder det skrøbelige menneske til den almægtige Gud. Han er bindeleddet mellem jorden og himmelen. Ved Kristus blev forbindelsen åbnet mellem Gud og mennesker. Englene kan stige ned til jorden som kærlighedens budbringere til faldne mennesker og tjene dem som skal have hjælp til frelse. Ved Kristus alene kan de himmelske budbærere tjene menneskene.    
I Edens have havde Adam og Eva de bedste betingelser. Det var deres forret at kunne samtale med Gud og englene. De var ikke under syndens forbandelse, men var omgivet af Guds og englenes lys. Skaberen var deres lærer. Men de faldt for den snu fjendes fristelser. I fire tusinde år havde Satan bekæmpet Guds ledelse, og han havde vundet stor erfaring. Faldne mennesker havde ikke de muligheder Adam havde i Eden. De havde været skilt fra Gud i fire tusinde år. Evnen til at opfatte og modstå Satans fristelser var hele tiden aftaget, indtil Satan syntes at have fuld herredømme på jorden. Appetit og sanselighed, kærlighed til verden og formastelige synder var de store ondskabens grene, og på dem voksede der forbrydelser, vold og korruption af alle tænkelige slags.    
Satan klarede ikke at gennemføre sin plan om at besejre Jesus på appetittens område. På menneskenes vegne vandt Jesus her i ørkenen en sejer over appetitten, som for al fremtid  gør det muligt for menneskene at sejre over appetitten på egen hånd. Satan ville ikke give op før han havde forsøgt alle udveje til at overvinde verdens frelser. Han vidste at for ham selv stod alt på spil. For at imponere Kristus med sin overlegne styrke, tog han ham med til Jerusalem og stillede ham på det yderste hjørne af tempel muren, og han fortsatte at plage ham  med fristelser.    
 "Igen forlangte han at Jesus, hvis han virkelig var Guds Søn, skulle bevise det ved at kaste sig ned fra den svimlende højde han havde ført ham op på. Han lokkede  Jesus til at bevise sin tillid til Faderens omsorg ved at kaste sig ned fra templet. I Satans første fristelse på appetittens område havde han forsøgt at så tvivl om Guds kærlighed og omsorg for sin Søn, ved at henvise til hans sult og de omgivelser han befandt sig i, som bevis for at Gud ikke brød sig om ham. Men det lykkedes ikke for ham. Derfor forsøgte han at benytte sig af den tro og fuldkomne tillid Jesus havde vist Faderen, og opægge ham til formastelse. "Hvis du er Guds søn, så styrt dig ned. For der står skrevet: Han vil give sine engle befaling, og de skal bære dig på hænder, så du ikke støder din fod på nogen sten" (Matt 4,6-7)."    
Formastelsens synd ligger nær op ad troen og tilliden til Gud. Satan regner med at han skal kunne benytte sig af den kendsgerning, at Kristus var blevet menneske, til at lokke ham til at overskride grænsen mellem tillid og formastelse. På dette punkt lider  mange skibbrud. Satan forsøger at udspionere Kristus ved at smigre. Han sagde at han var enig med Kristus i, at han havde gjort det rigtige da han under de mest prøvende omstændigheder i ørkenen havde vist tro og tillid til Gud. Derefter opæggede han ham til at give endnu et bevis på sin tro på at han var Guds søn, ved at kaste sig ned fra templet. Han fremholdt, at hvis han virkelig var Guds Søn, havde han ikke noget at frygte, for Guds engle ville bevare ham. Satan viste at han forstod Skriften ved den måde han brugte den på.    
Verdens frelser beviste sin karakterfasthed og viste at han havde en fuldkommen tro på Faderens løfte om at bevare ham. Han ville ikke unødigt sætte Faderens trofasthed og kærlighed på prøve, selv om han var i fjendens hånd og befandt sig i en yderst vanskelig og farlig situation. Han ville ikke følge Satans forslag, at friste Gud ved formasteligt at sætte hans omsorg på prøve. Satan havde brugt et skriftsted som syntes at passe i dette tilfælde, og han håbede på at kunne gennemføre sin plan ved at anvende det på Frelseren ved denne specielle anledning.    
Kristus vidste at Gud ville have kunnet bevare ham, hvis han selv havde befalet ham at kaste sig ned fra templet. Men at gøre dette uden en direkte befaling fra Gud, og sætte Faderens omsorg og kærlighed på prøve fordi Satan lokkede ham til at gøre det, ville ikke være noget bevis på tro. Satan var fuldstændig opmærksom på, at hvis Kristus kunne lokkes til at kaste sig ned fra templet, uden at Faderen havde pålagt ham at gøre det, bare for at bevise at hans påstand om at være under Guds beskyttelse var rigtig, så ville han have vist svagheden ved sin menneskelige natur.    
Kristus sejrede i den anden fristelse. Han viste fuldkommen tillid til Faderen i den hårde konflikt der var med en mægtig fjende. I den sejer som her blev vundet, har Frelseren efterladt menneskene et fuldkomment eksempel, og han har vist dem at det eneste trygge er at have ubetinget tillid til Gud i alle prøver og vanskeligheder. Han afslog at sætte sin Fars kærlighed på prøve ved at udsætte sig for farer som ville have tvunget hans himmelske Far til at vise at han magtede at redde ham fra fare. Dette ville være at tvinge Gud til at give ham en personlig fordel, og da ville han ikke have givet sit folk et fuldkomment eksempel på tro og fast tillid til Gud.    
Satans mål med fristelsen var at få Kristus til at formaste sig og vise en menneskelig svaghed som ikke ville gøre ham til et fuldkomment eksempel for sit folk. Satan troede, at hvis Kristus ikke klarede at stå imod fristelsen, ville der ikke være noget håb for menneskene, og hans magt over dem ville blive fuldstændig.  

25 08 1874 Review and Herald Tiende og gaver    

I frelsens plan har den guddommelige visdom indført den lov, al handling er tilbagevirkende, således at godgørenhed i alle dens forgreninger bringer velsignelse til to sider.    
Den, der giver til de trængende, bringer velsignelse til andre og selv velsignes han i endnu højere grad. Gud kunne have opnået sin hensigt til synderes frelse uden menneskets hjælp; men han vidste, at menneskene ikke kunne blive lykkelige uden at tage del i det store værk, i hvilket de ville udvikle selvfornægtelse og godgørenhed.     
For at menneskene ikke skulle gå glip af godgørenhedens velsignede følger, indførte vor Genløser den plan at optage dem som sine medarbejdere. Ved en kæde af omstændigheder, der ville fremkalde deres barmhjertighedsfølelser, giver han menneskene det bedste middel til at opelske godgørenhed og holder dem til vanemæssigt at yde hjælp til de fattige og til at fremme hans sag. Han sender de fattige som sine repræsentanter. Deres trang er et kald fra en ruineret verden om at yde af vore talenter i form af pengemidler og indflydelse, for at de må kunne få den sandhed, som er en livsbetingelse for dem; og idet vi ved arbejde og godgørende handlinger efterkommer disse kald, dannes vi med hans billede, som blev fattig for vor skyld. Ved at give velsigner vi andre og opsamler således den sande rigdom.     
Der har været stor mangel på kristelig godgørenhed i menigheden, De, der bedst var i stand til at gøre noget for Guds sags fremme, har kun gjort lidt. Gud har i nåde bragt en gruppe mennesker kundskab om sandheden, for at de måtte kunne påskønne dens uvurderlige betydning i sammenligning med jordiske skatte. Jesus har sagt til dem: "Følg mig!" Han prøver dem med en indbydelse til den nadver, han har beredt. Han giver agt for at se, hvilken karakter de vil udvikle, hvorvidt deres egne egoistiske interesser vil blive anset som værende af større værdi end de evige rigdomme. Ved deres handlinger kommer mange af disse kære brødre nu med de undskyldninger, der omtales i følgende lignelse:     
Så sagde Jesus til ham: "Der var en mand, som ville gøre et stort festmåltid og indbød mange. Og ved den tid, da festen skulle holdes, sendte han sin tjener ud for at sige til de indbudte: Kom! for nu er det rede. Men de begyndte alle som een at undskylde sig. Den første sagde til ham: Jeg har købt en mark og er nødt til at gå ud og se på den; jeg beder dig have mig undskyldt! Og en anden sagde: Jeg har købt fem par okser og nu skal jeg ud og prøve dem; jeg beder dig have mig undskyldt. Og en sagde: Jeg har taget mig en hustru til ægte og derfor kan jeg ikke komme. Og, tjeneren kom tilbage og fortalte sin herre det; da blev husbonden vred og sagde til sin tjener: Gå straks ud på byens gader og stræder og før fattige og vanføre og blinde og lamme herind!"     
 "Denne lignelse giver en konkret fremstilling af tilstanden hos mange, der bekender sig til at tro den nærværende sandhed. Herren har sendt dem en indbydelse til at komme til nadveren, som han med stor bekostning har beredt for dem; men timelige interesser er af større betydning i deres øjne end den himmelske skat. De indbydes til at få del i ting, som har evig værdi; men deres landejendomme, deres kvæg og deres interesser i hjemmet synes at være af så meget større betydning end lydighed mod den himmelske indbydelse, at de overgår enhver guddommelig indflydelse og disse jordiske ting anføres som en undskyldning for deres ulydighed mod det himmelske påbud: "Kom! for nu er det rede." Disse brødre følger blindt deres eksempel, som omtales i lignelsen. De ser på deres verdslige besiddelser og siger: Nej, herre! jeg kan ikke følge dig; "jeg beder dig, have mig undskyldt!"    
  "De selv samme velsignelser, Gud har givet disse mænd for at prøve dem, for at se, om de vil give "Gud, hvad Guds er", bruger de som en undskyldning for, at de ikke kan lyde sandhedens Krav, De har grebet deres jordiske skatte i deres arme og siger: "Jeg må tage vare på disse ting; jeg kan ikke forsømme det, som hører dette liv til; disse ting er mine." Derved er disse mænds hjerter blevet lige så hårde og upåvirkelige som den tiltrådte landevej. De lukker deres hjerter til for det himmelske sendebud, der siger: "Kom! for nu er det rede" og lukker op og byder verdens byrder og forretningsbekymringer komme ind, medens Jesus forgæves banker på for at få adgang. "    
Deres hjerter er så overgroet med torne og bekymringer for dette liv, at himmelske ting ikke kan finde nogen plads i dem. Jesus indbyder de trætte og betyngede med Løfter om hvile, dersom de vil komme til han. Han indbyder dem til at ombytte egenkærlighedens og begærlighedens gnavende åg, der gør dem til mammons trælle, med hans åg, som han siger er gavnligt og med hans byrde, som er let. Han siger: "Lær af mig; thi jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet; så skal I finde hvile for jeres sjæle." Han vil, at de skal aflægge de verdslige bekymringers og forviklingers tunge byrde og tage hans åg, som er selvfornægtelse og opofrelse for andre. Denne byrde vil vise sig at være let. De, der afslår at modtage den lindring, Kristus tilbyder dem og vedbliver at bære egenkærlighedens gnavende åg, medens de anstrenger deres sjæle til det yderste for at opdynge penge til jeg'ets tilfredsstillelse, har ikke erfaret den fred og hvile, man finder ved at bære Kristi åg og ved at tage den selvfornægtelsens og den uegennyttige godgørenheds byrde, som Kristus har båret for deres skyld.     
Når kærlighed til verden tager hjertet i besiddelse og bliver en herskende lidenskab, er der ingen plads for tilbedelse af Gud; for de højere åndsevner kommer under mammons trældom og kan ikke fastholde tanken om Gud og himmelen. Sindet bevarer ikke mindet om Gud; det forkrøbles og indskrænkes til at dreje sig om ophobning af penge.     
Som følge af egennytte og kærlighed til verden har disse mænd henlevet livet med mindre og mindre sans for storheden i værket for disse sidste dage. De har ikke oplært deres sind til at gøre tjeneste for Gud til en beskæftigelse. De har ingen erfaring i den retning. Deres ejendom har opslugt deres sind og fordunklet storheden ved frelsens plan. Medens de forbedrer og udvider deres verdslige planer, ser de ingen nødvendighed af at udvide og fremme Guds værk. De anbringer deres midler i timelige, men ikke i evige ting. Deres hjerter er begærlige efter flere midler. Gud har gjort dem til opbevare af hans lov, for at de måtte kunne lade det lys, han så nådigt har givet den, skinne ud til andre. Men de har forøget deres bekymringer og deres omsorg i en sådan grad, at de ingen tid har til at velsigne andre med deres indflydelse, til at tale med deres naboer, til at bede med dem og for dem og til at søge at bringe dem kundskab om sandheden.    
Disse mænd er ansvarlige for det gode, de kunde have gjort, men som de beder sig fritaget for af hensyn til jordiske bekymringer og byrder, som ganske opsluger deres sind og tanke. Sjæle, for hvem Kristus døde, kunne være blevet frelst ved deres personlige bestræbelse og deres gudelige eksempel. Dyrebare sjæle omkommer af mangel på det lys, Gud har givet menneskene for at lade det skinne på andres sti. Men det dyrebare lys skjules under en skæppe og det giver intet lys til dem, som er i huset.    
Ethvert menneske er en Guds forvalter. Til enhver har Mesteren betroet sit gods; men mennesket gør krav på dette gods som sit eget. Kristus siger: "Driv handel med den, indtil jeg kommer tilbage." Der kommer en tid, da Kristus vil kræve sit igen med renter. Han vil sige til enhver af sine husholdere: "Aflæg regnskabet for din forvaltning." De, som har skjult deres herres penge i et tørklæde i jorden i stedet for at sætte dem ud til vekselererne og de, som har bortødslet deres herres penge ved at bruge dem til unødige ting i stedet for at udlåne dem på rente ved at anbringe dem i hans sag, vil ikke vinde herrens bifald, men få en afgjort fordømmelse. Den unyttige tjener i lignelsen leverede den ene talent tilbage til Gud og sagde: "Herre, jeg havde lært dig at kende som en hård mand, der høster, hvor du ikke såede og samler, hvor du ikke spredte og af frygt for dig gik jeg hen og gemte din talent i jorden; se, her har du, hvad dit er." Hans herre griber hans ord: "da svarede hans herre og sagde til ham: Du dårlige og dovne tjener, du vidste, at jeg høster, hvor jeg ikke såede og samler, hvor jeg ikke spredte. Så burde du jo have anbragt mine penge hos vekselererne, så jeg havde fået mit igen med rente, når jeg kom hjem."    
Denne unyttige tjener var ikke uvidende om Guds planer, men han var fast bestemt på at krydse Guds forsæt og beskyldte ham for at være uretfærdig, når han krævede en forøgelse af de talenter, der blev ham betroet. Netop denne knurren og klage lyder fra mange velhavende, der bekender sig til at tro sandheden. Ligesom den utro tjener frygter de for, at forøgelsen af den talent, Gud har lånt dem, skal blive afkrævet for at fremskynde sandhedens udbredelse; derfor anbringer de den i jordiske skatte og begraver den i jorden og sætter den derved så fast, at de intet eller næsten intet har at sætte i Guds sag. De har begravet den af frygt for, at Gud skulle kræve noget af kapitalen eller tilvæksten. Når de efter deres herres forlangende afleverer den sum, de fik, kommer de med utaknemmelige undskyldninger for ikke at have overladt de midler, Gud lånte dem, til vekselererne ved at anbringe dem i hans sag til fremme af hans værk.    
Den, der forgriber sig på sin herres gods, mister ikke alene den talent, Gud har lånt ham, men han mister også det evige liv. Om ham siges der: "Kast den unyttige tjener ud i mørket udenfor!" Den tro tjener, der anbringer sine penge i Guds sag for at frelse sjæle, bruger sine midler til Guds ære og vil af sin herre modtage den gode omtale: "Vel, du gode og tro tjener! ... gå ind til din herres glæde!" Hvori vil denne vor herres glæde bestå? Den vil bestå i den glæde at se sjæle frelste i herlighedens rige. "Jesus, ..... som for at få den glæde, der ventede ham, udholdt korset uden at ænse skammen og som nu har taget sæde på højre side af Guds trone."    
Tanken om forvaltning bør have en praktisk betydning for hele Guds folk. Forstået på den rette måde vil lignelsen om talenterne udelukke begærlighed, som Gud kalder afgudsdyrkelse. Praktisk godgørenhed vil give åndeligt liv til tusinder af mennesker, som bekender sig til sandheden, men som nu sørger over deres mørke. Den vil forvandle dem fra egoistiske, begærlige mammonsdyrkere til alvorlige, trofaste Kristi medarbejdere for synderes frelse.     
Grundvolden til frelsens plan blev lagt i <i>opofrelse.</i> Jesus forlod de kongelige boliger og blev fattig, for at vi ved hans fattigdom skulle blive rige. Alle, som har del i den frelse, Guds søn købte til dem ved en så uendelig opofrelse, vil følge det sande mønsters eksempel. Kristus var hovedhjørnestenen og vi må bygge på denne grundvold. Enhver må besidde selvfornægtelsens og selvopofrelsens ånd. Kristi liv på jorden var uegennyttigt; det var præget af ydmygelse og opofrelse, Skal mennesker, der har del i så stor en frelse, som Jesus kom fra himmelen for at bringe dem, undslå sig for at følge deres herre og for at have del i hans selvfornægtelse og opofrelse? Kristus siger: "Jeg er vintræet, I er grenene." "Hver gren på mig, som ikke bærer frugt, den tager han bort og hver, som bærer frugt, den renser han, for at den skal bære mere frugt." Det meget vigtige livs princip, saften, der flyder gennem vinstokken, giver grenene næring, for at de må kunne blomstre og bære frugt. Er tjeneren større end sin herre? Skal verdens Genløser vise selvfornægtelse og opofrelse for vor skyld og lemmerne på Kristi legeme leve i selvisk nydelse? Selvfornægtelse er en væsentlig betingelse for discipelforholdet.    
"Da sagde Jesus til sine disciple; "Hvis, nogen vil gå i mit spor, skal han fornægte sig selv og tage sit kors op og følge mig!" Jeg går foran på selvfornægtelsens vej. Jeg forlanger intet af jer, mine efterfølgere, uden hvad jeg, jeres herre, giver jer et forbillede på i mit eget liv.    
Verdens frelser overvandt Satan i fristelsens ørken. Han sejrede for at vise menneskene, hvorledes de kan sejre. I synagogen i Nazarat kundgjorde han: "Herrens ånd er over mig, fordi han salvede mig, at jeg skal gå med glædesbud til fattige. Han sendte mig for at udråbe for fanger, at de skal få frihed og for blinde, at de skal få deres syn, for at sætte fortrykte i frihed og udråbe et nåde år fra Herren."    
Den store gerning, som Jesus forkyndte, at han var kommet for at udføre, blev betroet til hans efterfølgere på jorden. Som vort hoved går Kristus foran i frelsens store værk og byder os at følge hans eksempel. Han har givet os et verdensomspændende budskab. Denne sandhed må udstrækkes til alle slægter og tungemål og folk. Satans magt skulle bekæmpes og han skulle blive overvundet af Kristus og ligeledes af hans efterfølgere. En omfattende kamp imod mørkets magter skulle holdes ved lige. For at dette værk skulle kunne lykkes, var midler nødvendige. Gud har ikke til hensigt at sende midler direkte fra himmelen, men han giver sine efterfølgere midler og talenter i hænde netop til dette formål, at de skal anvendes til støtte i denne strid."    
Han har givet sit folk en plan for tilvejebringelse af tilstrækkelige beløb til at gøre dette foretagende selvhjulpet. Guds plan for tiendesystemet er skøn i sin enkelhed og ligelighed. Alle kan slutte sig til den med tro og frimodighed, for den er af guddommelig oprindelse, Den forener det enkle med det nyttige og der kræves ikke et dyb af lærdom for at kunne forstå den og gennemføre den. Alle kan eje følelsen af, at de er med til at fremme frelsens dyrebare værk. Hver mand og kvinde og hvert ungt menneske kan blive en Herrens skatmester og være et redskab til at imødekomme de krav, der stilles til skatkammeret. Apostelen siger: "Enhver af jer lægge noget til side hjemme og samle, hvad han får lykke til."    
Store formål virkeliggøres ved dette system. Hvis alle og enhver ville slutte sig til det, ville enhver altid være en årvågen og tro skatmester for Gud og der ville ikke være nogen mangel på midler til at fremme den store gerning at forkynde det sidste advarselsbudskab til verden. Forråds huset vil være, fuldt, hvis alle slutter sig til dette system og de ydende vil ikke blive fattigere for det. Ved hver ydelse af midler vil de blive mere inderligt viede til den nærværende sandheds sag. De vil "samle sig skatte, der kan blive en god grundvold for den kommende tid, så de kan gribe det virkelige liv".    
Når de, der arbejder ihærdigt og systematisk, ser, at deres godgørende bestræbelser bidrager til at nære kærligheden til Gud og til deres medmennesker og at deres personlige anstrengelser udvider omfanget af den nytte, de kan gøre, vil de erfare, at det er en stor velsignelse at være Kristi medarbejdere. Den kristne kirke fornægter i almindelighed Guds krav til medlemmerne om at give almisse af, hvad de ejer, for at støtte krigen imod det moralske mørke, som verden er indhyllet i. Aldrig vil Guds værk kunne fremskyndes, som det bør, før Kristi efterfølgere bliver aktive, nidkære arbejdere.    
Ethvert medlem i menigheden bør føle, at den sandhed, han bekender sig til, er en realitet og alle hør være uegennyttige arbejdere. Nogle rige mænd har en tilbøjelighed til at knurre, fordi Guds værk gør fremgang og der stilles krav om penge. De siger, at der ingen ende er på opfordringer til at yde. Uden ophør kommer det ene formål efter det andet og kræver støtte. Til sådanne ønsker vi at sige, at vi håber, Guds sag vil udvides således, at der bliver endnu større anledning og endnu mere indtrængende krav om forsyninger fra forråds huset til at fortsætte virksomheden.    
Dersom planen vedrørende systematisk godgørenhed blev fuldt ud gennemført af hvert medlem, vilde der stadig være forsyninger i forråds huset. Indtægterne ville flyde som en jævn strøm, der stadig fik tilløb fra overstrømmende kilder af godgørenhed. Ydelsen af almisse udgør en del af evangelisk gudsfrygt. Vil ikke betragtningen af den umådelige pris, der blev betalt for vor genløsning, pålægge os højtidelige økonomiske forpligtelser og tillige stille os over for kravet om at hellige alle vore kræfter til Mesterens gerning.    
Vi vil engang have en gæld at gøre op med Mesteren, når han vil sige: "Aflæg regnskabet for din forvaltning!" Dersom menneskene foretrækker at tilsidesætte Guds krav og at gribe og i egenkærlighed beholde alt, hvad han giver dem, vil han midlertidigt forholde sig stille og vedblivende prøve dem ved at forøge sine gaver, ved at lade sine velsignelser vedblive at flyde og disse mænd fremdeles modtage menneskers ære og være uden dadel i menigheden; men en gang vil han sige: "Aflæg regnskabet for din forvaltning!" Kristus siger: "Hvad I ikke har gjort imod en af de mindste der, har l heller ikke gjort imod mig.". "Ved I ikke, ..... at I ikke er eders egne?     
Thi I blev købte <i>dyrt</i>" og står under forpligtelse til at ære Gud med jeres midler såvel som i jeres legeme og i jeres ånd, som hører ham til. "I blev købte dyrt," ikke "med forkrænkelige ting, sølv eller guld", "men med Kristi dyrebare blod."; 1.Pet. 1,18-19. (Gl. overs.) Han beder om en godtgørelse for de gaver, han har betroet os, for at vi skal yde hjælp til sjæles frelse. Han har givet sit blod; han beder om vort sølv.    
Det er ved hans fattigdom, vi bliver rige; og skal vi nægte at give ham hans egne gaver tilbage?    
Gud er ikke afhængig af menneskers støtte i sin sag. Han kunne have sendt midler direkte fra himmelen til at fylde sit forråds hus, hvis han i sit forsyn havde set, at dette var bedst for menneskene. Han kunne have fundet midler, hvorved engle ville være blevet sendt for at forkynde sandheden for verden uden menneskelig hjælp. Han kunne have skrevet sandheden på himmelhvælvingen og ladet denne kundgøre hans krav for verden med levende skrift. Gud er ikke afhængig af menneskers guld eller sølv. Han siger: "Mig tilhører alt skovens vildt, dyrene på de tusinde bjerge." "Om jeg sulten ,jeg sagde det ikke til dig, thi mit er jorderig og dets fylde!" Hvilken nødvendighed der end måtte være for vor medvirken til Guds sags fremme, har han "med forsæt forordnet den til bedste for os. Han har hædret os ved at gøre os til sine medarbejdere. Han har forordnet, at menneskers medvirken skulle være en nødvendighed, for at de vedblivende må kunne gøre brug af deres godgørenhed.    
Gud har i sit vise forsyn sat de fattige til altid at være iblandt os, for at vi ved at være vidne til de forskellige slags savn og lidelser i verden kan blive prøvet og forsøgt og stillet under forhold, hvor en kristelig karakter kan udvikles. Han har sat de fattige iblandt os for at fremelske kristelig sympati og kærlighed i os.    
Syndere, som omkommer af mangel på kundskab, må forblive i uvidenhed og mørke, hvis ikke mennesker bringer dem sandhedens lys. Gud vil ikke sende engle fra himmelen til at gøre den gerning, han har overladt til mennesker. Han har givet alle en gerning at udføre, netop for at prøve dem og åbenbare deres sande karakter. Kristus stiller de fattige iblandt os som sine repræsentanter. "Jeg var sulten og I gav mig ikke at spise; jeg var tørstig og I gav mig ikke at drikke." I lidende menneskebørns skikkelse gør Kristus sig til eet med den lidende menneskehed. Han gør deres fornødenheder til sine egne og tager sig deres ulykker til hjerte.    
Det moralske mørke i en ruineret verden udgør et opråb til kristne mænd og kvinder om at gøre personlige bestræbelser, om at yde af deres midler og deres indflydelse, for at de må blive ligedannet med hans billede, som trods besiddelsen af uendelige rigdomme blev fattig for vor skyld. Guds Ånd kan ikke forblive hos dem, til hvem han har sendt sit sandhedsbudskab, men som alligevel må nødes, inden de får noget begreb om deres forpligtelse til at være Kristi medarbejdere. Apostelen håndhæver pligten til at give ud fra højere bevæggrunde end blot menneskelig sympati, der fremkaldes ved påvirkning af følelserne. Han håndhæver det princip, at vi bør arbejde uegennyttigt alene med Guds ære for øje.    
Skriften kræver, at kristne skal deltage i en plan for aktiv godgørenhed, der vil holde Interessen for deres medmenneskers frelse i stadig virksomhed. Den moralske lov gav påbud om sabbattens helligholdelse og det var ikke en byrde, undtagen når denne lov blev overtrådt og de måtte bære den straf, lovbruddet medførte. Tiendesystemet var ingen byrde for dem, der ikke afveg fra planen. Det system, der blev påbudt hebræerne, er ikke blevet ophævet eller afsvækket af ham, som indførte det. I stedet for at være trådt ud af kraft skulle det nu gennemføres mere fuldstændigt og yderligere udvides, efter som frelste ved Kristus alene skulle komme mere fuldstændigt for dagen i den kristne tidsalder.    
Jesus meddelte den lovkyndige, at betingelsen for hans opnåelse af et evigt liv var, at han i sit liv efterkom lovens særskilte krav, der gik ud på, at han skulle elske Gud af hele sit hjerte, hele sin sjæl, hele sit sind og hele sin styrke og sin næste som sig selv. Da de forbilledlige ofringer ophørte ved Kristi død, stod den oprindelige lov, som var indgraveret på stentavler, uforandret med samme Krav til menneskene til alle tider. Og i den kristne tidsalder blev menneskenes pligt ikke indskrænket, men mere indgående forklaret og enklere udtrykt.    
Evangeliets tiltagende udbredelse medførte større krav om støtte til stridens fortsættelse efter Kristi død og dette gjorde loven om ydelsen af almisse mere bydende nødvendig end under den hebraiske husholdning. Gud kræver nu ikke mindre, men større gaver end i noget andet tidsafsnit i denne verdens historie. Det princip, Kristus fastsatte, er, at gaver og ofre bør være i forhold til det lys og de velsignelser, man nyder. Han har sagt: "Enhver, som har fået meget givet, af ham skal man kræve meget."    
Den Kristne tidsalders velsignelser blev af de første disciple besvaret med kærligheds og velgørenhedsgerninger. Guds Ånds udgydelse, efter at Kristus forlod sine disciple og op for til himmelen, førte til selvfornægtelse og selvopofrelse for andres frelse. Da de fattige hellige i Jerusalem var i nød, skrev Paulus til de kristne hedninger om velgørenhed og sagde: "Ja, ligesom I nu er rige på alt, på tro og tale og kundskab og på al iver og kærlighed til os, så vis jer også rige her, hvor det gælder kærlighedsgaven." Her ligestilles godgørenhed med tro, kærlighed og kristelig iver. De, der mener, at de kan være gode kristne og dog lukke deres ører og hjerter for Guds krav om gavmildhed, befinder sig i et frygteligt bedrag. Der er dem, som er overstrømmende i deres erklæringer om stor kærlighed til sandheden og som, hvad tale angår, nærer interesse for at se sandheden gøre fremgang, men som intet gør for dens fremme. Troen hos sådanne er død, da den ikke fuldkommes ved gerninger. Herren har aldrig begået den fejl at omvende en sjæl og lade den forblive under begærlighedens magt.    
Tiendesystemet strækker sig længere tilbage i tiden end til Moses. Menneskene fik påbud om at ofre gaver til Gud i religiøse øjemed, inden det bestemte system blev overgivet til Moses, ja så langt tilbage som i Adams dage. Ved at efterkomme Guds krav skulle de ved ofre tilkendegive deres påskønnelse af hans miskundhed og velsignelse mod dem. Dette fortsattes ned gennem efterfølgende slægtled og blev gennemført af Abraham, der gav tiende til Melkisedek, den højeste Guds præst. Det samme princip var gældende i Jobs dage. Da Jakob som landflygtig og pengeløs vandringsmand befandt sig ved Betel, lagde han sig om natten, ensom og alene, med en sten under sit hoved og der gav han Herren det løfte: "Af alt, hvad du giver mig, vil jeg give dig tiende!" Gud tvinger ikke menneskene til at give. Alt, hvad de giver, må være frivilligt. Han vil ikke have sit forråds hus fyldt med modvillige offergaver.    
Ved at pålægge menneskene det ansvar at udføre gerninger, der vil modvirke egoisme og styrke deres kærlighed til Gud og mennesker, havde Herren til hensigt at knytte dem nøje til sig og lede dem til at nære sympati for og kærlighed til deres medmennesker, Planen om et system i godgørenhed indførte Gud af hensyn til, hvad der var godt for mennesket, som er så tilbøjeligt til at blive egenkærligt og til at lukke sit hjerte for ædle handlinger. Herren kræver, at der skal ydes gaver til fastsatte tider og således ordnet, at det vil blive en vane at give og at godgørenhed kommer til at føles som en kristenpligt. Det hjerte, som er blevet oplukket ved een gave, må ikke få tid til at blive koldt af egoisme og lukke sig, inden den næste ydes. Strømmen skal stadig flyde og således holde Kana'en åben ved godgørende handlinger.    
Som det beløb, der kræves, har Gud bestemt en tiendedel af indtægten. Dette overlades til samvittigheden og godgørenheden hos mennesker, hvis skøn angående tiendesystemet skal have frit spillerum. Og medens det overlades frit til samvittigheden, er der dog fremlagt en plan, som er tydelig nok for alle. Der kræves ingen tvang.    
I den mosaiske husholdning krævede Gud, at menneskene skulle give en tiendedel af hele deres indtægt. De ting, som hører med til dette liv, overlod han i deres varetægt, talenter, der skulle udnyttes og leveres tilbage til ham. Han har krævet en tiendedel og denne kræver han som det allermindste, menneskene skulle give ham igen. Han siger: Jeg giver jer ni tiendedele, medens jeg kræver een tiendedel; den tilhører mig. Når menneskene holder denne ene tiendedel tilbage, bedrager de Gud. Foruden tiendedelen af indtægten krævedes endvidere synd ofre og takofre.    
Alt, hvad der holdes tilbage af det, som Gud kræver, tiendedelen af indtægten, bliver i himmelens bøger nedskrevet som bedrag mod ham. Sådanne begår svig mod deres Skaber; og når denne forsømmelses synd bliver fremholdt for dem, er det ikke nok, at de ændrer deres handlemåde og fra den stund begynder at følge det rigelige princip. Dette vil ikke berigtige de tal, der er opført i det himmelske regnskab om underslæb af det gods, der var dem betroet for igen at overlades til den guddommelige udlåner. Omvendelse fra en utro handlemåde mod Gud og fra grov utaknemmelighed kræves.    
"Skal et menneske bedrage Gud? I bedrager mig jo! Og I spørger: "Hvorved har vi bedraget dig?" Med tienden og offerydelsen! I tues med forbandelse og bedrager dog mig, ja alt folket gør det! Bring hele tienden til forråds huset, så der kan være mad i mit hus; sæt mig på prøve dermed, siger hærskarers herre, om jeg da ikke åbner eder himmelens sluser og udøser velsignelse over eder i overmål." Her gives et løfte om, at hvis hele tienden bringes til forråds huset, vil en velsignelse fra Gud blive udgydt over de lydige.    
"Jeg vil for eders skyld skræmme æderne, så at de ikke ødelægger eder landets afgrøde og vinstokken på marken skal ikke slå eder fejl, siger hærskarers herre. Og alle folkene skal love eder, fordi I har et yndigt land, siger hærskares herre." Hvis alle, der bekender sig til sandheden, vil opfylde Guds krav med hensyn til ydelse af tiende, som Gud siger tilhører ham, vil forråds huset være fyldt til overflod med midler til at fremskynde det store værk til menneskenes frelse.    
Gud giver menneskene ni tiendedele, medens han gør Krav på een tiendedel til hellige formål, ligesom han giver menneskene seks dage til deres eget arbejde og har forbeholdt sig den syvende og sat den til side til sig, selv. For ligesom tilfældet er med sabbatten, er en tiendedel af indtægten hellig; den har Gud forbeholdt sig selv. Han vil fremme sit værk på jorden ved hjælp af de midler, han har betroet menneskene.    
Af sit folk fordum krævede Gud tre årlige indsamlinger. "Tre gange om året skal alle af mandkøn hos dig stedes for Herren din Guds åsyn, på det sted han udvælger, på de usyrede brøds fest, uge festen og løvhyttefesten; og man må ikke stedes for Herrens åsyn med tomme hænder; men enhver skal komme med, hvad han kan give efter den velsignelse, Herren din Gud giver dig." Ikke mindre end en tredjedel af israelitternes indtægt blev anvendt til hellige og religiøse formål.    
Når som helst Guds folk i tidens løb villigt og med glæde har fulgt hans plan for systematisk godgørenhed, gaver og ofre, har de altid set opfyldelsen af det stående løfte om, at fremgang skulle ledsage alle deres anstrengelser netop i forhold til deres lydighed mod hans fordringer. Når de anerkendte Guds krav og efterkom hans påbud ved at ære ham med deres gods, fyldtes deres lader med overflod. Men når de bedrog Gud med tiende og offergaver, kom de til at erfare, at de ikke alene bedrog ham, men sig selv; for han begrænsede sine velsignelser til dem netop i samme forhold, som de begrænsede deres ofre til ham.    
Nogle vil betegne dette som en af de strenge love, der var bindende for hebræerne. Men dette var ikke en byrde for det villige hjerte, der elskede Gud. Det var kun, når deres egoistiske natur styrkedes ved at holde noget tilbage, at menneskene tabte evige hensyn af syne og tillagde deres jordiske skatte højere værdi end sjæle. Guds Israel i disse sidste dage står over for endnu mere tvingende krav, end tilfældet var med Israel fordum. Der er en stor og vigtig gerning, der skal udføres i løbet af en meget kort tid. Gud havde aldrig til hensigt, at loven om tiendesystemet skulle være uden betydning for hans folk; det var tværtimod hans mening, at opofrelsens ånd skulle udvides og uddybes til det afsluttende værk.<br><i>(fortsættes)</i>  

1 09 1874 Review and Herald Kristi fristelse (fortsat)    

Kristi fornedrelse og forfærdelige lidelser i ørkenen var for menneskers skyld. Ved Adam gik alt tabt på grund af overtrædelsen. Menneskenes eneste håb om forsoning med Gud er gennem Kristus. Ved at overtræde Guds lov havde menneskene skilt sig så langt fra Gud at de ikke ville magte at ydmyge sig, sådan at det stod i forhold til deres forfærdelige synd. Guds Søn kunne fuldt ud forstå vor forfærdelig overtræderens synd var. Med sin syndfrie karakter kunne han alene gøre en acceptabel soning for menneskene, ved at udsætte sig for den forfærdelige erfaring Guds vrede var for ham. Guds Søns sorger og lidelser for verdens synd stod i forhold til både hans renhed og storhed og til størrelsen af deres forseelse.    
Kristus er vort eksempel i alt. Når vi ser hvordan han ydmygede og fornedrede sig i den lange prøve og fasten i ørkenen, for på vore vegne at sejre over appetitten, må vi lade det være til hjælp for os, når vi selv bliver fristet. Når appetitten har så stor magt over menneskene, og at give efter for den er så stor en synd at Guds Søn måtte underkaste sig en sådan prøve, viser det hvor betydningsfuldt det er at have appetitten under kontrol af forstanden. Vor frelser fastede i næsten seks uger for på menneskenes vegne at kunne sejre over appetitten. Hvordan kan da mennesker som bekender sig til at være kristne og har en oplyst samvittighed og Kristus som deres eksempel, ligge under for vaner som svækker krop og sjæl? Det er en sørgelig kendsgerning, at egenkærlige vaner, som er farlige for helsen og svækker moralen, i vor tid slavebinder en stor del af kristenheden.    
Mange som siger de er kristne, spørger ikke om grunden til at Kristus måtte faste og lide så længe i fristelsens ørken. Hans lidelser skyldtes ikke så meget sult, som hans forståelse af de frygtelige følger for menneskene af, at give efter for appetitten og sanseligheden. Han vidste at appetitten ville blive menneskenes afgud, som ville få dem til at glemme Gud og hindre dem i at blive frelst.     
Frelseren stolede fuldt og helt på, at hans himmelske Far ikke ville tillade at han blev fristet mere end han ville have mulighed for at udholde, og at han ville sejre hvis han tålmodigt udholdt prøven han var udsat for. Kristus havde ikke frivilligt magt over ham. Jesus vidste at hvis han ikke gav afkald på sin retskaffenhed i denne yderst vanskelige situation, ville en Herrens engel blive sendt for at hjælpe ham, hvis der ikke var nogen anden udvej. Han var blevet menneske, og han var menneskehedens repræsentant.    
 "Satan så at han ikke kom nogen vegne med Kristus i den anden store fristelse. "Så førte Djævelen ham højt op og viste ham i ét nu alle jordens riger og sagde til ham: "Dig vil jeg give al denne magt og herlighed, for den er overgivet til mig, og jeg giver den, til hvem jeg vil" (Luk 4,5-7)."    
I de to første store fristelser havde Satan skjult sin sande hensigt og hvem han var. Han gav sig ud for at være en bud bærer fra himmelen med høj rang. Men nu kaster han masken. I et syn viser han Kristus alle verdens riger fra den fordelagtige side, mens han samtidig påstår at han er verdens herre.    
Den sidste fristelse, var den mest besnærende af de tre. Satan vidste at Kristus ville få et hårdt og vanskeligt liv, og han mente han kunne drage fordel af dette og lokke Kristus til at afvige fra sin retskaffenhed. Satan satte alt ind hvad han havde i denne store fristelse, for denne sidste prøve ville afgøre hvem der skulle gå af med sejren. Han gjorde krav på verden som sit område, og han var herskeren i luftens rige. Han førte Jesus op på toppen af et meget højt bjerg, og i et syn viste han ham alle verdens riger som så længe havde været under hans herredømme, og han tilbød ham alt sammen. Han sagde at Kristus kunne vinde alle verdens riger uden lidelser og andre vanskeligheder. Satan lovede at give ham sin egen magt, og Kristus skulle blive den retmæssige hersker mod bare en eneste betingelse fra hans side. Alt hvad Satan forlangte til gengæld, for at gøre ham til herre over alle verdens riger, var at Kristus skulle hylde ham som sin herre.    
 "Jesu øjne hvilede et øjeblik på herligheden som blev vist ham, men han sneg sig væk og nægtede at betragte det betagende syn. Han ville ikke sætte sin indgriben på spil ved at forhandle med fristeren. Da Satan forlangte at blive hyldet, vækkede han Kristi guddommelige forbitrelse, og han ville ikke længere tolerere Satans gudsbespottelige påstande, og ikke længere tillade ham at være der. Her udøvede Kristus sin guddommelige autoritet og befalede Satan at holde op. "Da svarede Jesus ham "Vig bort, Satan! For der står skrevet: "Du skal tilbede Herren din Gud og tjene ham alene." (Matt 4,10). Stolt og hovmodig havde Satan sagt om sig selv at han var denne jords rette og evige hersker, den rette ejer af al dens rigdom og herlighed, og at han krævede hyldest af alle som boede på den, som om han havde skabt verden og alt som var på den. Han sagde til Kristus: "Dig vil jeg give al denne magt og herlighed, for den er overgivet til mig, og jeg giver den, til hvem jeg vil." (Luk 4,6). Han forsøgte at få en overenskomst med Kristus om at overlade hele herredømmet til ham, mod at Kristus skulle tilbede ham."    
 "Denne forhånelse mod Skaberen gjorde Guds Søn harm, og han befalede Satan at fjerne sig efter at han havde irettesat ham. Ved sin første fristelse havde Satan smigret sig med at han så fuldstændigt havde skjult for Kristus, hvem han virkeligt var og hvilke planer han havde og at Kristus ikke forstod at han var den faldne oprører som han havde besejret og styrtet ned fra himmelen. Det Kristus sagde da han befalede ham at fjerne sig: "Vig bort fra mig, Satan!" viser at alle hans bedrageriske kunstgreb var lagt på Guds Søn. Satan vidste at hvis Jesus gav sit liv for menneskenes frelse, ville han selv efter en tid miste sin magt og blive tilintetgjort. Det var derfor hans velovervejede plan, om muligt at forhindre Guds Søn i at gennemføre opgaven han havde begyndt på. Hvis frelses planen skulle slå fejl, ville han kunne beholde det herredømme han da havde gjort krav på. Og  han bildte sig ind, at han ville kunne herske i modsætning til himmelens Gud."    
Da Jesus forlod himmelen og den magt og herlighed han havde, jublede Satan. Han tænkte at Guds Søn var i hans vold. Det havde været så let at friste det uskyldige menneske par i Edens have, så han håbede at han med sin Djævelske list og magt kunne overvinde endog Guds Søn og dermed redde både sit liv og sit rige. Hvis han kunne friste Jesus til at afvige fra Faderens vilje, som han havde gjort med Adam og Eva, ville han have nået sit mål.    
Tiden var kommet da Jesus ved at give sit liv, skulle løskøbe det som nu var Satans ejendom. Og med tiden skulle alle i himmelen og på jorden blive underlagt ham. Men Jesus stod fast. Han valgte et liv i lidelse og en skammelig død, og på den måde Faderen havde bestemt, ville han blive den lovlige hersker over alle jordens riger. Han ville få dem overladt til evig eje. Satan ville også blive overladt til ham for at blive tilintetgjort, sådan at han aldrig mere ville kunne plage Jesus eller de hellige i herligheden.    
 "Jesus sagde til den listige fjende. "Vig bort, Satan! For der står skrevet: "Du skal tilbede Herren din Gud og tjene ham alene."(Matt 4,10-11). Satan havde bedt Kristus om at bevise at han var Guds Søn, og i dette tilfælde havde han fået det bevis han bad om. Han blev nødt til at lyde Kristi guddommelige befaling. Han blev tilbagevist og måtte tie. Han havde ikke magt til at stå imod den bydende bortvisning. Han blev tvunget til straks at forlade verdens frelser. "    
Satan forsvandt. Kampen var ovre. Under forfærdelige lidelser havde Kristus sejret lige så afgjort som Adam havde svigtet. Han var befriet for sin mægtige modstander og fra hans legioner af onde engle.    
Da Satan var færdig med at friste Kristus, holdt han sig borte fra ham for en tid. Fjenden var besejret, men kampen havde været lang og forfærdelig hård. Og da den var over, var Kristus udmattet og kraftløs. Han faldt om, som om han var ved at dø. Himmelens engle, som i himmelen havde hyldet ham, og som med intens interesse og stor forundring havde været vidne til den forfærdelige kamp han havde udkæmpet med Satan, kom nu til stede og tjente ham. De gav ham mad og styrkede ham, for han lå som om han var død. Englene var fyldt med undren og ærefrygt, for de vidste at verdens frelser udsatte sig for forfærdelige lidelser for at kunne frelse menneskene. Han som i himmelen var Guds ligemand, lå foran dem udhungret efter næsten seks ugers faste. Ensom og alene var han blevet angrebet af oprørene som var blevet fjernet fra himmelen. Han havde udholdt en hårdere prøve end mennesker nogen sinde ville møde. Kampen mod mørkets magter havde været lang og meget krævende for Kristi menneskelige natur, svag og afkræftet som han var. Englene kom med et trøsterigt budskab fra Faderen til hans Søn sammen med forsikringen om at hele himmelen jublede over den fulde og hele sejer han på menneskenes vegne havde vundet.    
 "Hvad menneskenes frelse har kostet, vil vi aldrig fuldt ud kunne forstå før de frelste sammen med Jesus står foran Guds trone. Og når de får evnen til at fatte hvad det vil sige at få evigt liv og evig løn, vil de bryde ud i en jublende sejers sang: "Lammet, det slagtede, er værdigt til at få magt og rigdom og visdom og styrke og ære lov og pris. Og hver skabning i himlen og på jorden og under jorden og på havet, med alt, hvad de rummer, hørte jeg sige. Ham, der sider på tronen, og lammet, være pris og ære og lov og magt i evighedernes evigheder" (Åb 5,12-13)."    
Selv om Satans anstrengelser og fristelser var mislykkedes, havde han endnu ikke  opgivet alt håb om at han en gang i fremtiden skulle kunne klare det bedre. Han så frem til Kristi virksomhed da han ville få nye anledninger til at prøve kræfter med ham. Satan lagde planer om at for blænde jøderne, Guds udvalgte folk, så de i Kristus ikke skulle kunne se verdens frelser. Han ville fylde deres sind med misundelse og had til Guds Søn, så de ikke ville tage imod ham, men gøre hans liv på jorden så tungt og vanskeligt som muligt.     
Satan holdt råd med sine engle, om hvilken kurs de skulle tage, for at forhindre folk i at have troen på Kristus som Messias, hvem Jøderne havde ventet så ivrigt på så længe. Han var skuffet og rasende på at han ikke havde vundet over Jesus i de mange fristelser i ørknen. Han tænkte at hvis han kunne indgyde vantro i hjerterne hos Kristi eget folk, som han gjorde til den Udlovede selv, måtte han kunne forhindre Jesus i hans mission, og sikre jøderne, som hans agenter, at gennemføre hans mål. (<i>fortsættes</i>)  

8 09 1874 Review and Herald Kristi fristelse (fortsat)    

Satan kommer til mennesket med sine fristelser som en lysets engel, på samme måde som han kom til Kristus. Han har arbejdet på at bringe mennesket i en tilstand af fysisk og moralsk svaghed, så at han kan overvælde det med sine fristelser, og så triumfere over dets ødelæggelse. Og han har haft held med sig i at friste mennesket til at følge sin appetit uden at bekymre sig om, hvad resultat, det gav. Han ved godt, at det er umuligt for mennesket at opfylde sine forpligtelser over for Gud og sine medmennesker, når det svækker de evner og kræfter, Gud har givet det. hjernen er legemets hovedstad. Hvis opfattelsesevnerne bliver sløvet ved noget slags umådehold, vil det ikke være muligt at fatte de evige ting.    
Gud har ikke givet mennesket lov til at overtræde sit eget væsens love. Men ved at mennesker giver efter for Satans fristelser, og føjer sig i umådeholdenhed, kommer de højere evner under dyrisk appetit og lidenskaber. Når disse får herredømmet, overgiver mennesker, som var skabt lidt lavere end engle, med evner der er modtagelse for den højeste dannelse, sig til Satans kontrol. Og han får nem adgang hos dem, som er i appetittens trældom. Ved umådeholdenhed, mister nogle halvdelen, andre to tredjedele af deres fysiske, mentale og moralske kræfter og bliver kastebold for fjenden. De, som ønsker at have sindet klart til at forstå Satans anslag, må have deres fysiske lyster under fornuftens og samvittighedens herredømme. Sindets ædleste kræfter i moralsk henseende må sættes i kraftig virksomhed, hvis man skal fuldkommengøre en kristelig karakter. Sindets styrke eller svaghed har umådelig meget at gøre med hensyn til vor brugbarhed i denne verden og vor endelige frelse. Den uvidenhed, der har gjort sig gældende med hensyn til Guds lovs forhold til vor fysiske natur, er beklagelsesværdig. Umådeholdenhed af enhver art er en krænkelse af vort væsens love. sløvhed hersker i en forfærdende udstrækning. Synd gøres tiltrækkende ved det lysskær som Satan kaster over den, og det glæder ham, når han kan holde den kristne verden i dens daglige vaner under det tyranni, som sæd og skik medfører, ligesom hedningerne, og tillade lysterne at beherske den.    
Hvis intelligente mænd og kvinder har fået deres moralske kræfter sløvet ved umådehold af en eller anden art, er de i mange af deres vaner kun lidt hævet over hedningerne. Satan drager stadig menneskene fra det frelsende lys til moder og skikke, som er i strid med fysisk, åndelig og moralsk sundhed. Den store fjende ved, at hvis begær og lidenskab er fremherskende, bliver legemets sundhed og intelligensens styrke ofret på tilfredsstillelsen af selvet, og mennesket bliver styrtet i en hastig fordærvelse. Hvis en vågen intelligens holder tømmerne, idet den behersker de dyriske drifter og holder dem underkastet de moralske kræfter ved Satan meget godt at hans magt til at overvinde dem med sine fristelser er meget ringe.     
I vore dage taler folk om mørke tider, og praler af fremgang. Men i denne fremgang bliver kriminalitet og ondskab ikke mindre. Vi beklager fraværet af naturlig enkelthed, og større kunstnerisk fremstillinger. Sundhed, styrke, skønhed og langt liv, som var almindeligt i de såkaldte "mørke tider," er usædvanligt nu. Næsten alt ønskværdigt bliver ofret for at imødekomme det moderigtige livs krav.    
En stor del af den kristne verden har ingen ret til at kalde sig kristne. Deres vaner, deres ekstravagante leve sæt og den måde, hvorpå de i almindelighed behandler deres egne legemer, er overtrædelse af den fysiske lov og i strid med bibelens krav. Ved den måde, hvorpå de lever livet, påfører de sig lidelser, åndelig og moralsk svaghed.    
Ved sine bedrag har Satan i mange henseender, gjort hjemmelivet bekymringsfuldt og fyldt med byrder, for at kunne imødekomme modens krav. Hans hensigt med dette er at holde tankerne optaget af dette livs ting at de kun giver deres højeste interesser så lidt opmærksomhed. Umådeholden spise og beklædningsstil har optaget tankerne i den kristne verden, at de ikke tager sig tid til at blive forstandige på love om deres væren, så de kunne adlyde dem. At bekende Kristi navn er kun af lille betydning, hvis livet ikke svarer på Guds vilje, åbenbaret i hans ord.    
Ved sine bedrag, har Satan i mange henseender, gjort hjemmelivet bekymrende og kompliceret. I fristelsens ørken overvandt Kristus på appetitten for menneskets skyld. Hans selvfornægtende og selvkontrollerende eksempel da han led sultens gnavende kvaler, er en irettesættelse til den kristne verden, for deres ødsel og grådighed. På det tidspunkt er der brugt ni gange så mange penge på at tilfredsstille appetitten, og føje sig i tåbelige og skadelige lyster, som der blev givet til Kristi evangelium. Var Peter på jorden nu, ville han formane bekendende efterfølgere af Kristus at afstå sig fra kødelige lyster som fører krig imod sjælen: Og Paulus ville kalde menighederne i almindelighed til at rense sig selv fra al kødets og åndens smudsighed, udvikle hellighed i Gudsfrygt. Og Kristus ville dem fra templet som blev sølet til at tobak brug, besudle Guds helligdommen med deres tobak ånde. Han ville sige til disse tilbedere, som han sagde til jøderne: "Står der ikke skrevet, at mit hus skal kaldes et bedehus for alle folkene? men I har gjort det til en røverkule." Vi vil sige til disse, at jeres uhellige ofre af udsendte tobaks os ville smitte templet til, og afskyes af Gud. Jeres tilbedelse er ikke antagelig, for jeres legemer som bør være Herrens helligdom er smudset til. I berøver også Guds skatkammer for tusindvis dollars ved at føje denne unaturlige appetit.    
Hvis vi ville se dydens og gudsfrygtens standard blive ophøjet, som kristne, har vi et arbejde der påligger os hver i sær, at styre appetitten, og føjeligheden for det som modvirker sandhedens kræfter, og svækker den moralske kraft til at modvirke og overvinde fristelse. Som Kristi efterfølgere bør vi spise og drikke handle ud fra princip. Når vi adlyder apostlens formaning: "Hvad I end spiser eller drikker, eller hvad I gør, så gør det alt til Guds ære," ofres der nu tusindvis dollars på de skadelige lysters alter, som ville flyde ind i Herrens skatkammer, udbrede publikationer på forskellige sprog der spredes som efterårsblade. Missioner vil oprettes i andre lande, og så vil Kristi efterfølgere i virkeligheden være verdens lys.    
Sjælefjenden arbejder i disse sidste dage med megen kraft end nogen sinde før for at udrette menneskenes ruin, ved at give efter for appetit og lidenskaber. Og mange som holdes under Satans magt i appetittens slaveri, er Kristi bekendende efterfølgere. De bekender at dyrke Gud, skønt appetitten er deres gud. Deres unaturlige ønsker for denne trang styres ikke af fornuften eller dømmekraften. De, som er slaver af tobakken, vil finde, at deres familie lider af mangel på livets bekvemmeligheder og fornødenheder, og alligevel har de ikke viljekraft nok til at opgive tobakken. Appetittens krav er stærkere end den naturlige hengivenhed. De beherskes af appetitten, som de har tilfælles med dyrene. Kristendommen, ja rent menneskelige anliggender, ville ikke i noget tilfælde blive betænkt, hvis det beroede på dem der har for vane at bruge tobak og nyde spiritus. Hvis de skulle bruge deres penge på kun den ene af tingene, så ville Guds skatkammer ikke blive suppleret op, men de ville have deres tobak og spiritus. Den, der sværger til tobakken, vil ikke fornægte appetitten for Guds værks skyld.     
Det er umuligt for disse at indrømme de bindende og hellige krav i Guds lov. Hjernen og nerverne bedøves ved brug af denne narkotika. De kan ikke værdsætte forsoningen eller påskønne værdien af evigt liv. At føje kødets lyster er krig imod sjælen. Apostlen henvender sig til kristne på den mest eftertrykkelige måde: "Så formaner jeg jer da, brødre! ved Guds barmhjertighed, til at bringe jeres legemer som et levende, helligt, Gud velbehageligt offer; dette er jeres åndelige gudsdyrkelse." (Romerne 12,1). Hvis kroppen er gennemsyret af brændevin og tobakkens smuds, er det ikke helligt og antageligt over for Gud. Satan ved at det ikke er det, og derfor kommer han med sine fristelser til mennesker, på appetittens punkt, så han må gøre dem til trælle for denne tilbøjelighed, og derved virke for deres ruin.    
Alle de jødiske ofre blev undersøgt med nøje omhu for at se om der var pletter på dem, eller om de var befængt af sygdom. Den mindste fejl eller urenhed var nok til at præsterne afviste dem. Offeret må være sundt og værdifuldt. Apostlen har Guds forlangender til jødernes ofre for øje, når han med de mest alvorlige appeller til sine brødre giver deres legemer som et levende offer. Ikke et sygt eller forrådnende offer, men et levende offer, helligt og antageligt for Gud.    
Hvor mange er ikke kommet til Guds hus i svaghed, og hvor mange er kommet besmittet af eftergivenheden for deres appetit! Dem som har fornedret sig selv ved forkerte vaner, når de samler sig til at tilbede Gud, frembringer sådanne strømme fra deres syge kroppe som modbydeligt for dem omkring dem. Og hvor anstødeligt må det ikke være for en ren og hellig Gud    
En store del af alle de svagheder som kan pine menneskefamilien er resultat af deres egne forkerte vaner, på grund af deres bevidste uvidenhed, eller deres ligegyldighed over for det lys Gud har givet dem med hensyn til deres krops love. Det er ikke muligt for at ære Gud, når vi overtræder livets love. Hjertet kan muligvis ikke fastholde helligelsen til Gud, når den lidenskabelige appetit føjes. Når en krop er blevet syg og forstanden i uorden, fordi de skadelige lyster hele tiden skades, ofres kroppen og forstanden bliver umulig. Apostlen forstod betydningen af de sunde betingelser for kroppen, for at udvikle en kristen karakter. Han siger: "Men jeg er hård mod mit legeme og holder det i ave, for at ikke jeg, der har prædiket for andre, selv skal blive forkastet." Han nævner Åndens frugter, hvoriblandt er afholdenhed: "Og de, som hører Kristus Jesus til, har korsfæstet kødet med dets lidenskaber og begæringer."    
Mænd og kvinder føjer appetitten på bekostning af sundheden og svækker forstanden, så at de ikke kan påskønne frelses planen. Hvordan kan disse ikke anvende Kristi fristelse i ørknen, og den sejr han vandt på appetittens punkt. Det er umuligt for dem at få et ophøjet syn af Gud og indrømme kravene i hans lov. Kristi foregivne efterfølgere glemmer det store offer han gjorde for deres skyld. For at Himlens Majestæt kunne bringe frelsen inden for deres rækkevidde, blev han slået, såret og forpint. Selvom Satan var frister var han iklædt himlens tjenestedragt. Selvom Kristus kom under stor fysisk lidelse, nægtede at give efter et enkelt punkt, på trods af at han blev bestukket med de mest smigrende forlokkelser, for at han kunne give køb på sin renhed. Al denne ære, alle disse rigdomme og herlighed, sagde bedrageren, vil jeg give dig hvid du blot vil anerkende mine krav.    
Kristus stod fast. Oh! hvor ville menneskeslægtens frelse være hvis Kristus havde været lige så svag i moralkraft som mennesker? Intet under at himlen fyldtes med glæde da den faldne anfører forlod fristelsens ørknen, en besejret fjende. Kristus har kraft fra sin Fader til at give sin guddommelige nåde og styrke til mennesker - gøre det muligt for det at overvinde gennem hans navn. Der er kun få bekendende Kristi efterfølgere som vælger at gå sammen med ham, i at modsætte sig Satans fristelser, ligesom han modsatte sig og overvandt.    
Bekendende kristne som nyder festlige samlinger, og fornøjelser kan ikke påskønne Kristi kamp i ørknen. Dette store eksempel på at deres Herre overvandt Satan er gået tabt for dem. Denne uendelige sejr som Kristus vandt for dem i frelses planen er meningsløs. De ser ingen særlig interesse i vor Frelsers forunderlige ydmygelse og den pine og de lidelser, som han udholdt for syndige mennesker, da Satan overøste ham med sine mange fristelser. Trængslens sceneri med Kristus i ørknen, var grundlaget for frelses planen, og giver det faldne menneske nøglen, hvorved det i Kristi navn kan vinde sejr.    
Mange bekendende kristne ser på denne position i Kristi liv, som om de var i en almindelig krig mellem to konger, og ikke havde nogen særlig betydning med deres liv og karakter. Derfor har krigens metode, og den forunderlige sejr der blev vundet kun lille interesse for dem. Deres forstandsmæssige kræfter er sløvet af Satans kunstgreb, så at de ikke kan se hvad han, som pinte Kristus med mangfoldige fristelser i ørknen, opsat på at berøve ham hans renhed som den Eviges Søn, skal være deres modstander til endens tid. Selvom han ikke overvandt Kristus, blev hans kræfter ikke svækket over for mennesker. Alle er personligt udsat for de fristelser som Kristus overvandt. Og alle må selv, hver i sær, overvinde. Mange bliver angrebet og falder under præcis de samme fristelser som Satan angreb Kristus med. (<i>fortsættes</i>)  

13 10 1874 Review and Herald Kristi fristelse (fortsat)    

 "Bekendende kristne går til fester og fornøjelsesarrangementer som fornedrer Jesu Kristi religion. Det er umuligt for dem som finder fornøjelse i kirke sammenkomster, fester og utallige fornøjelsesarrangementer, at få den brændende kærlighed og hellige ærbødighed for Jesus. Hans advarsels og belærende ord har ikke vægt i deres sind. Hvis Kristus skulle komme ind i et selskab, der var optaget af deres leg og pjankede fornøjelser, ville hans stemmes højtidelige klang så lade sig høre i denne velsignelse: "Fred være med dette hus"? Hvad ville mon så verdens Frelser synes om al denne munterhed og tåbelighed? "    
Kristne og verden forener sig i et hjerte, en ånd ved disse festlige lejligheder. Sorgens menneske, som kendte til bedrøvelse, ville føle sig velkommen på disse fornøjelsessteder. Fornøjelses- og luksuselskere - tankeløse og vellystige - samles i disse værelser, og modens glitter og glans ses over alt. Smykker af guld og perlebelagte kors, som repræsenterer en korsfæstet Genløser besmykker deres personer. Men Den som disse meget dyrebare juveler repræsenterer føler sig ikke velkommen - ingen plads. Hans nærværelse vil være en begrænsning for deres munterhed, deres festlighed, og deres sensuelle fornøjelser, og ville minde dem om en forsømt pligt, og erindre dem om skjulte synder, som forårsagede denne sorgfulde ansigtsmine, og gjorde disse øjne så bedrøvelige og tårefyldte.    
Kristi tilstedeværelse vil tydeligvis være smertelig ved disse fornøjelsessamlinger. Ingen kunne tydeligvis indbyde ham dertil, for hans ansigt er mere sorgfuldt end menneskesønnerne er, på grund af de fornøjelser som får Gud ud af tankerne, og gør den brede vej attraktiv for synderen? Fortryllelsen af disse ophidsende scenerier forvansker fornuften, og ødelægger ærbødigheden for hellige ting. Prædikanter, som bekender at være Kristi repræsentanter, tager ofte ledelsen under disse letsindige selskabsfornøjelser. "I er," siger Kristus, "verdens lys." "Således skal jeres lys skinne for menneskene, for at de må se jeres gode gerninger og prise jeres Fader, som er i Himlene."    
På hvilken made skinner sandhedens lys fra det tankeløse, og fornøjelsessøgende selskab? Bekendende efterfølgere af Jesus Kristus som føjer sig i festligheder kan ikke få del i Kristus og hans lidelser. De har ingen fornemmelse af hans lidelser. De bekymrer sig ikke om at meditere over selvfornægtelse og opofrelse. De finder kun en lille interesse i at studere de bestemte punkter i Kristi liv og historie, hvori frelses plan hviler men efterligner det gamle Israel som spiste og drag, og rejste sig op og dansede. For at efterligne et mønster rigtigt, må vi studere dets opsætning nøje. I virkeligheden skal vi overvinde ligesom Kristus overvandt, så vi kan blande os med den blodvaskede forherligede gruppe foran Guds trone, det er af højeste betydning at vi bliver kendt med vor Genløsers liv og fornægter selvet ligesom Kristus. Vi må imødekomme fristelserne og overvinde forhindringerne, og ved slid og lidelse i Jesu navn overvinde som han overvandt.    
Kristi store prøvelse i ørkenen med hensyn til sult, skete for at give mennesker et eksempel på selvfornægtelse. Denne lange faste skulle overbevise mennesker om det syndige i de ting, som foregivne kristne tillader sig. Den sejr, som Kristus vandt i ørkenen, skulle vise mennesker det syndige i netop det, som de har mest glæde af. Menneskets frelse lå på vægtskålen og skulle afgøres gennem Kristi prøvelse i ørkenen. Hvis Kristus vandt sejr over det legemlige begær, så havde mennesket mulighed for at sejre. Hvis Satan vandt sejr ved sin spidsfindighed, blev mennesket bundet ved appetittens kraft i eftergivenhedens lænker, som det har moralsk kraft til at bryde. Kristi menneskelighed alene ville aldrig have klaret denne prøve, men hans guddommelige kraft kombineret med menneskelighed vindes en uendelig sejr for menneskets skyld. Vor repræsentant i denne sejr, oprejste menneskeheden på moralværdi-vægten hos Gud.    
Kristne mennesker, der forstår gudsfrygtens mysterium, som har et højt og helligt begreb om forsoningen, og som er klare over, at Kristus gennem sin lidelse i ørkenen vandt en sejr for dem, ville se en så stor modsætning mellem disse ting og menighedens fornøjelsessamlinger og udsvævende appetit, så de vil vende sig i væmmelse fra disse gildescenerier. Kristne ville vinde megen kraft ved ofte at sammenligne deres eget liv med det sande forbillede: Kristi liv. De mange sociale samlinger, fester og skovture der fister appetitten til ud svævelighed, og de fornøjelser, som fører til letsindighed og forglemmelse af Gud, kan ikke finde nogen godkendelse i Kristi, verdens Frelsers eksempel, den eneste sikre rettesnor for et menneske, hvis han vil sejre, som Kristus sejrede.     
Selvom Kristus vandt en uvurderlige sejr for menneskets skyld, ved at overvinde Satans fristelser i ørknen, vil denne sejer ikke gavne mennesket medmindre han ikke også vinder sejr for sin egen skyld.    
 "Nu har mennesket et fortrin for Adam under sin kamp mod Satan; thi han har Adams erfaringer om ulydighed og hans følgende fald til advarsel om at sky hans eksempel. Mennesket har også Kristi eksempel ved sejren over det legemlige begær og Satans mangfoldige fristelser, og ved at overvinde den mægtige fjende på ethvert punkt og gå ud af striden som sejrherre. Hvis mennesket snubler og falder under Satans fristelser, er han uden undskyldning; for han har Adams ulydighed som en advarsel, og verdens Genløsers liv som et eksempel på lydighed og selvfornægtelse, og Kristi løfte at den, der sejrer, ham vil jeg lade sidde sammen med mig på min trone, ligesom også jeg har sejret og taget sæde hos min Fader på hans trone."    
 Ved såkaldte kristne samlinger kaster Satan en religiøs klædning over forlokkende fornøjelser og uhellige u hellige gilder, der giver dem et skin af hellighed, og manges samvittighed beroliges fordi der rejses så mange midler til at afholde menighedens omkostninger. Men de nægter give at Gud kærlighed; men de betaler af deres kærlighed til fornøjelser, og for at føje appetitten af selviskhed.    
Er det fordi der ikke er kraft i Kristi lektier om næstekærlighed, og i hans eksempel, og Guds nåde på hjertet får der mennesker til at ære Gud med deres midler, at der tilbageholdes så meget for at støtte menigheden? Den skade den fysiske, mentale og moralske helse leder ved disse fornøjelser og frådse rier er ikke så lille endda. Og på den endelige regnskabsdag vil de tabte sjæle blive vist frem, på grund af disse festlige og tåbelige scenerier.    
Det er en sørgelig kendsgerning at de hellige og evige betragtninger ikke har magt til at åbne bekendende Kristi efterfølgeres hjerter til at gøre frivillige ofre til at understøtte evangeliet, som de lokkende feststeder gør. Det er en sørgelig kendsgerning at disse bevæggrunde vil være fremherskende, medens de hellige og evige ting ikke har kraft til at påvirke hjertet til godgørenhedsarbejde.    
Moses plan i ørknen med at oprejse midler havde stor succes. Det var ikke nødvendigt at betvinge noget. Moses lavede ingen stor fest. Han indbød ikke folket til festlige optrin, dans og fornøjelser i almindelighed. Han indførte hverken lotterier eller noget af vanhelligende orden for at få midler til at rejse Guds tabernakel i ørknen. Gud påbød Moses at indbyde Israels børn til at komme med deres ofre. Moses skulle tage imod gaver fra enhver som gav frivilligt af sit hjerte. Disse frivillige ofre kom ind i stor overflod at Moses proklamerede at det var nok. De måtte standse med deres gaver; for de havde givet i overflod, mere end de kunne bruge.    
Satan fik held med sine fristelser over Kristi bekendende efterfølgere når det er at føje sig i fornøjelser og appetit. Iklædt som en lysets engel, vil han citere Skriften til at retfærdiggøre de fristelser som han sætter foran mennesker og føje appetitten, og med verdslige fornøjelse som passer det kødelige hjerte. Kristi bekendende efterfølgere er svage i moralsk kraft, og facineres af de lokkemidler som Satan kommer med til dem, og han vinder sejer. Hvordan ser Gud på menighederne som forsørges af sådanne midler? Kristus kan ikke acceptere disse gaver, fordi de ikke blev givet i deres kærlighed og helligelse til ham, men i deres tilbedelse af selvet. Men det som  mange ikke vil gøre af kærlighed til Kristus, vil de gøre af kærlighed til sart luksus, tilfredsstille appetitten, og af kærlighed til verdslige fornøjelser der behager det kødelige hjerter.<br><i>(fortsættes)</i>   

15 12 1874 Review and Herald Tiende og gaver (Konkluderet)    

Systematisk godgørenhed bør ikke udspringe af tvang. Kun frivillige gaver har Guds velbehag. Sand kristen godgørenhed fødes af taknemmelig kærlighed. Ægte kærlighed til Kristus vil altid få os til at elske dem, som Han kom til verden for at frelse. Kærlighed til Kristus skal være det fremherskende princip i hele mennesket herske over alle følelser og styre alle handlinger. Forløserens store kærlighed skulle vække al den medfølelse og selvopofrelse, som et menneskehjerte kan rumme. Når det sker, vil der ikke behøves rørende appeller for at trænge igennem selviskheden og vække den slumrende medfølelse og villigheden til at give til Guds sag.     
Jesus har købt os med et uendeligt offer. Alle vore evner og hele vor indflydelse tilhører Ham og bør bruges i hans tjeneste. Når vi gør dette, viser vi vor taknemmelighed over, at vi er løskøbt fra syndens slaveri ved Hans dyrebare blod. Vor Frelser arbejder altid for os. Han er opsteget til Himmelen, hvor Han går i forbøn for os. Han minder sin Fader om sin kamp og lidelse på korset. Han løfter sine sårede hænder og går i forbøn for sin menighed, for at den må blive bevaret fra at falde i fristelse.     
Hvis vi rigtigt kunne fatte vor Forløsers vidunderlige gerning for vor frelse, ville en brændende kærlighed fylde vore hjerter. Vor kolde ufølsom ligegyldighed ville forfærde os. En fuldstændig opofrelse, som udspringer af taknemmelig kærlighed, ville gøre selv den mindste gave uendelig værdifuld. Men selv når vi har givet det, som er os mest dyrebart, som en villig gave til vor Frelser, vil det synes småt og utilstrækkeligt i lyset af vor taknemmelighedsgæld til Gud. Dog tager englene disse gaver, som synes os så fattige, og bringer dem som røgelsesofre for Guds trone og de bliver modtaget.     
Vi fatter ikke vor sande stilling som Kristi efterfølgere. Vi har ikke den rette opfattelse af vort ansvar som Hans tjenere. Han har skænket os lønnen for sine lidelser for at binde os til sig i villig tjeneste. Alle de, goder vi har, er et lån fra vor Frelser. Han har gjort os til husholdere. Det mindste offer, den mest beskedne tjeneste, som bringes i tro og kærlighed, kan blive en hellig gave, som vinder sjæle for Ham. Kristi riges fremgang skulle overskygge alle andre interesser. De som sætter deres egne fornøjelser og selviske interesser først i deres liv, er ikke tro husholdere.     
 "Den som fornægter sig selv for andres skyld og indvier alt til tjeneste for Kristus, vil erfare den lykke, som det selviske menneske forgæves stræber efter. Vor Frelser siger: "Den som ikke forsager alt hvad han ejer, kan ikke være min discipel." "Kærligheden søger ikke sit eget." Det var denne uegennyttige kærlighed, som karakteriserede Kristi liv. Hvis vi har Guds lov i vore hjerter, vil det underordne vore egne interesser under høje og evige mål. Kristus formaner os til først at søge Guds rige og Hans retfærdighed. Dette er vor første og største pligt. Herren advarer udtrykkelig sine tjenere mod at samle sig skatte på jorden. Hvis de gør det, vil deres hjerte hænge ved jordiske snarere end himmelske ting. Netop på dette punkt har så mange lidt skibbrud. De er gået stik imod vor Herres udtrykkelige formaning og har ladet kærlighed til penge beherske deres liv. De er umådeholdne i deres anstrengelser for at samle midler. De er lige så berusede af deres vanvittige jagt efter rigdom som drankeren efter sin spiritus. "    
Kristne glemmer at de er Mesterens tjenere at de selv, deres tid og alt, hvad de ejer tilhører ham. Mange bliver fristet, og de fleste falder for den fristelse, som Satan listigt fører dem ud i at investere deres penge, hvor det giver den største gevinst i kroner og ører. Kun få betænker, hvilke bindende krav, Gud har på, at de først og fremmet støtter Hans sag og lader deres egne ønsker komme i anden række. Kun meget få investerer i Guds værk i forhold til deres evne. Mange har bundet deres penge i ejendomme, som skal sælges, før de investerer i Guds sag og således gør dem nyttige. Dette bruger de som en undskyldning for kun at gøre lidt for Herrens værk. De har bogstavelig talt, som manden i lignelsen, begravet deres talent i jorden. De bedrager Gud for den tiende, som Han kræver som sin, og idet de handler således bedragers de sig selv for skatte i Himlen.     
 "Planen før systematisk godgørenhed er ikke en tung byrde for noget menneske. "Med hensyn til indsamlingen til de hellige, skal I også gøre, som jeg foreskrev menighederne i Galatien: hver første dag i ugen skal enhver af jer lægge noget til side hjemme og samle, hvad han får lykke til, for at der ikke først skal finde indsamling sted når jeg kommer." De fattige er ikke undtaget fra det privilegium at give. De kan tage del i dette, såvel som de velhavende. Den undervisning Jesus gav angående enkens skærv siger os, at den mindste gave, som gives af et villigt hjerte af den alder fattigste er af større værdi end de riges store gaver. "    
I Himmelens bøger bliver de gaver, som de fattige har givet af kærlighed til Jesus ikke opført i forhold til det beløb der gives, men efter den kærlighed der ligger bag gaven. Jesu løfter vil ligeså sikkert blive opfyldt på gavmilde fattige, som kun har lidt at give, som på den rige, der giver af sin overflod. Den fattige bringer et virkeligt offer, idet han nægter sig noget, som han selv kunne behøve, mens den rige ikke nægter sig noget. Derfor er den fattiges gave helliget frem for den riges, for den rige giver af sin overflod. Gud har i visdom udtænkt planen for systematisk godgørenhed for menneskets bedste. Hans forudseenhed er altid virksom. Hvis Hans tjenere følger Hans plan, vil alle tage aktivt del i Hans værk.     
De som holder midler tilbage fra Guds forrådskammer og samler dem til deres børn, bringer disse børns evige interesser i fare. De anbringer deres ejendom som er blevet en anstødssten for dem selv, på deres børns vej, så de kan falde for den samme fristelse og gå fortabt. Mange begår støre fejltagelser med hensyn til deres ejendom. De spinker og sparer og nægter sig selv og andre goder, som den rette brug af deres midler kunne skaffe, og bliver selviske og gerrige. De forsømmer deres evige interesser og vokser ikke en åndelig vækst blot for at samle sig midler, som de end ikke nænner at bruge. De efterlader deres ejendom til deres børn, og i ni af ti tilfælde bliver den en større forbandelse før arvingerne end den var for forældrene. Børn, som stoler på deres forældres formue, har sjældent fremgang i dette liv og bekymrer sig lige så sjældent om deres evige vel. Den bedste arv, forældre kan give deres børn er opøvelse i nyttigt arbejde, og et eksempel på et uegennyttigt liv, idet de i gerning viser, at pengenes sande værdi består i, at de kan dække deres egne og andres behov og fremme Guds værk.     
 "Nogle er villige til at give i forhold til, hvad de har  og føler så at Gud ikke har yderligere krav på dem, fordi de ikke har ret meget. De har intet tilovers når familiens behov er dækket. Men mange burde spørge sig selv: Giver jeg i forhold til hvad jeg kunne have haft? Det var Guds hensigt, at deres fysiske og intellektuelle evner skulle bruges. Ikke alle får det bedste ud af de evner, Gud har skænket dem. At arbejde blev menneskets lod. Det skete i forbindelse med den forbandelse, som synden affødte. Nyttigt arbejde er en nødvendighed for menneskets fysiske, mentale og moralske velfærd. "Vær ikke efterladende i din gerning" siger Apostlen. "    
Intet menneske kan være rig eller fattig kan ære Gud ved et liv i lediggang. For mange fattige mennesker er deres eneste kapital tiden og deres fysiske kræfter. Ofte sløses denne kapital bort i ligegyldig lediggang og man har intet at bringe i tiende og gaver. Hvis kristne mennesker ikke har forstand til at gøre rimelig brug af deres fysiske og åndelige evner, bør de være ydmyge nok til at lade sig vejlede af andre. Mange ubemidlede, som er tilfredse med intet at udrette for andre kunne gøre meget, hvis de ville. De er ligeså ansvarlige over for Gud for deres fysiske kræfter, som den rige er for sine penge.     
Nogen, som burde bringe midler til Guds forrådskammer, modtager støtte i stedet. Mange som nu er fattige, kunne forbedre deres situation ved at bruge deres tid med omtanke og undlade at søge at få indkomster på en lettere måde end ved tålmodigt, flittigt arbejde.     
Hvis de, som ikke har haft fremgang i livet, var villige til at lade sig undervise, kunne de opøve sig i selvfornægtelse og sund økonomi og opleve glæden ved at give i stedet for at modtage velgørenhed. Der er mange dovne tjenere. Hvis de ville gøre, hvad de har mulighed for ville de opleve en stor velsignelse ved at tjene andre de ville virkelig erfare, at det er saligere at give end at tage imod.     
Hvis velgørenhed forstås på rette måde opildnes mennesket til at bruge alle sine evner i sund virksomhed for at hjælpe de trængende og støtte Guds værk. Hvis de som har midler, virkelig kunne indse, at de er ansvarlige overfor Gud for hver krone, de giver ud, ville deres behov blive meget mindre. En oplyst samvittighed afslører unødvendige udgifter for at tilfredsstille appetitten og forfængeligheden eller tage del i fornøjelser og således ødsle de midler bort, som skulle være benyttet i Guds værk. De, som øder deres Herres gods, skal engang stå Ham til regnskab.     
Bekendende kristne, ville bruge mindre til at besmykke deres legemer og deres hjem, og spise mindre kostbar og sundhedsskadelig kost, kunne de give meget større gaver. På denne made, vil de følge efter deres Forløser, som forlod sin Himmelske herlighed, og blev fattig for at vi kunne blive evigt rige. Hvis vi er for fattige til at bringe Ham den tiende og de gaver, som Han ønsker, er vi bestemt også for fattige til at klæde os dyrt og spise flot. For da spilde vi Herrens midler på skadelig selvtilfredsstillelse. Vi burde stadig spørge os selv: Hvilke skatte har jeg samlet mig i Himlen?     
 "Jesus underviste sine disciple angående begærlighed: "Og han fortalte dem en lignelse: Der var en rig mand, hans mark havde båret godt. Han tænkte ved sig selv: Hvad skal jeg gøre? Jeg har jo ikke plads til min høst. Og så sagde han: sådan vil jeg gøre: jeg vil rive mine lader ned og bygge dem større og der vil jeg samle alt mit korn og mit gods, og jeg vil sige til min sjæl: Sjæl, du har meget gods liggende, nok for mange år, slå dig til ro, spis, drik og vær glad! Men Gud sagde til ham: Du dåre, i nat kræves din sjæl af dig, hvem skal så have det du har samlet dig? Således går det den der samler sig skatte, men ikke er rig hos Gud."    
 Lykken består ikke i jordiske besiddelser. Den tåbelig rige mand, havde i sin enestående egoisme samlet sig rigdom som han ikke kunne bruge. Han havde kun levet for sig selv. Han havde været en hård forretningsmand, og havde forsømt at vise barmhjertighed mod andre. Han havde taget fra faderløse og enker og bedraget sine medmennesker for at samle sig stadig større rigdomme. Han kunne have samlet sig uforgængelige skatte i Himlen, men ved sin begærlighed mistede han alt.     
 "De som bruger de midler, som Gud har betroet dem, til Hans ære, vil engang modtage deres skat fra Herrens hånd med denne velsignelse: "Vel du gode og tro tjener, gå ind til din Herres glæde."    
Når vi betragter det uendelige offer, som blev bragt for menneskers frelse, bliver vi slået af forundring. Når egenkærlighed vil beherske menneskehjerte, og de er fristet til at tilbageholde det de burde yde til et godt arbejde, skulle de finde styrke til at handle efter ved at tænke på Ham, som forlod Himlens enestående skatte og blev fattig for vor skyld. Han havde ikke det sted, hvortil han kunne hælde sit hoved. Og alt det udholdt Han for at vi skulle få en evig rigdom.    
 "Kristus betrådte selv den selvopofrelsens vej, som alle Hans efterfølgere må gå, hvis de vil ophøjes med ham til sidst. Hans eget hjerte udholdt de sorger som mennesker må bære. Verdsligt sindede menneskers tankegang bliver ofte grov. De ser kun jordiske ting, og det udelukker Himmelens skønhed fra deres synskreds. De vil drage over land og hav og udholde nød og lidelse for at opnå jordisk vinding, mens de vender sig bort fra de evige værdier. Forholdsvis fattige mennesker giver ofte mest til Herrens værk. De er gavmilde med det lidt de har. De har styrket deres gavmildhed ved stadig at give. Når deres udgifter næsten opbruger deres indkomster, har deres trang til at erhverve ejendom ingen mulighed før at vokse. Mange som begynder at samle sig rigdom, regner ud, hvor lang tid det vil tage at spare en vis sum sammen. I deres iver glemmer de at samle sig skatte, hvor hverken møl eller rust fortærer. Deres godgørenhed holder ikke trit med deres samlemani. Efter som deres higen for rigdom tager til, bliver de helt opslugt af den. Deres voksende formue får dem til stadig at ønske sig mere og nogle synes, at det er uretfærdigt, at de skal give Herren en tiendedel. Bibelen siger: "Hvis rigdommen vokser, agt ikke derpå" Mange har sagt: "Hvis jeg var lige så rig som den og den, ville jeg give meget mere til Guds sag. Jeg ville give alt for at fremme den." Gud har prøvet nogle af disse ved at give dem rigdom. Men sammen med rigdommen kom den store fristelse og de gav langt mindre, end da de var fattige. Et altopslugende begær efter større rigdom greb dem, og de blev afgudsdyrkere. "    
 "Han, som tilbyder mennesker uendelige rigdomme og et evigt velsignet liv, vil ikke tåle et delt hjerte. Vi lever midt i de sidste tiders farer, og vort hjerte er udsat for en stadig fristelse til at vende sig bort fra Gud. Kun i lyset af Jesu liv kan vi forstå vor pligt på rette måde. Ligesom solen oplyser jorden, vil en sand Jesu efterfølger være et lys i verden. Han vil være som en strålende lampe, og de, som er i mørke, vil blive varmet af det lys, han udsender. Jesus siger om sine efterfølgere: "I er verdens lys. En by, som ligger på et bjerg, kan ikke skjules."    
"Vort store forbillede på selvopofrelsens vej, skulle de, som bekender sig til at være Hans efterfølgere, være de første til at følge. Frelseren gav alt for en fortabt verden, end ikke sit eget liv sparede Han. Guds menighed sover. Den er svækket af ikke at gøre noget. Fra alle dele af verden kommer kaldet: "Kom og hjælp os!" men vi svarer ikke. Nu og da gøres der svage anstrengelser nogle få viser, at de ønsker at være i Mesterens tjeneste. Men ofte må de kæmpe alene. "    
Sandheden er mægtig, men føres ikke ud i livet Det er ikke nok at ofre midler. Gud kalder på frivillige, som vil bringe sandheden ud til alle stammer, tungemål og folk. Det er ikke vort antal eller vor rigdom, som vil skaffe os den endelige sejr nej, det er ihærdigt arbejde og moralsk mod, en brændende kærlighed til sjæle og en utrættelig nidkærhed.     
  Mange har set med medynk på det jødiske folk, fordi de stadig skulle yde støtte til deres religion. Men den Gud, som skabte mennesket og gav det alle de velsignelser, det nyder, vidste, hvad der var til menneskets bedste. Og ved sin velsignelse har Han gjort de ni tiendedele mere værd end det hele uden Hans velsignelse. Hvis nogen af egenkærlighed holdt Guds tiendedel tilbage eller bragte Ham et offer, som ikke var lydefrit, kom ulykker og tab til at ramme ham. Gud kender hjerternes bevæggrunde Han vil til sin tid give mennesker nøjagtigt, hvad de har fortjent.     
Det særlige system med tiende betaling blev grundlagt på et princip lige så evigt som Guds lov. Tiendesystemet var en velsignelse for jøderne, ellers ville Gud ikke have givet dem det. Og det vil være en velsignelse for alle, som følger det, lige til dagenes ende. Vor himmelske Fader lagde ikke planen for systematisk godgørenhed for at berige sig selv den skulle være en stor velsignelse for mennesket. Han så, at dette system for godgørenhed var netop, hvad mennesket behøvede.     
 "Den menighed som er mest rundhåndet til at støtte Guds sag, har den største åndelige fremgang. Sand godgørenhed identificerer en Jesu efterfølger med hans Herre. Både af jøder og af sit folk ved endens tid kræver Gud systematisk godgørenhed i forhold til deres indkomst. Frelsens plan hviler på Guds Søns enestående offer. Evangeliets lys fra Kristi kors fordømmer selviskhed og opmuntrer til villig godgørenhed. Vi skal ikke være utilfredse med stadige opfordringer til at give. Guds forsyn kalder Hans folk fra deres begrænsede arbejdsområde til en større arbejdsmark. Mægtige anstrengelser behøves i en tid, hvor moralsk mørke indhyller jorden. Verdslighed og begærlighed fortærer den vitale kraft hos Guds børn. De burde indse, at det er i sin store nåde, Herren beder om deres midler. Guds ord sætter godgørenhed tæt ved siden af bøn. I Korinterbrevet står der: "Jeres bønner og almisser er kommet frem for Gud."    
  "Jesus underviste os således: "Dersom I ikke har været tro i den uretfærdige mammon, hvem vil så give jer den sande?" Men åndelig sundhed og fremgang beror i høj grad på systematisk godgørenhed. Den er som det røde blod, der flyder gennem legemet og gør det levende. Den forøger kærligheden til medmennesket, ved selvfornægtelse bliver vi bragt i nærmere kontakt med den Herre, som for vor skyld blev fattig. "    
 "Jo mere vi investerer i Guds værk til sjæles frelse, jo nærmere vil de komme vort hjerte. Var vi end kun halvt så mange, men alle nidkære arbejdere, ville vi have en magt, der ville få verden til at skælve. Til aktive arbejdere siger Jesus: "Se, jeg er med jer alle dage indtil verdens ende!"    
  "Vi vil møde modstand, som har sin grund i selviske motiver, snæversind og fordomme, men med usvækket mod og levende tro skal vi så ved alle vande. Satans hær er mægtig vi vil møde den og må kæmpe imod den. Vort arbejde skal ikke begrænses til vort eget land. Verden er høstmarken, og høsten er moden. Jesu befaling lige før hans himmelfart lød: "Gå ud i alverden og prædik evangeliet for al skabningen." Vi føler os yderst pinligt berørt ved at se nogle af vore prædikanter kredse om deres egne menigheder tilsyneladende flittige, men med meget magre resultater af deres arbejde. Verden er høstmarken. Lad dem gå ud i den vantro verden og arbejde for at omvende sjæle. Tænk på Abraham, da han gik op på Moria bjerg for at ofre sin eneste søn til Gud. Dette var lydighed og offer! Moses var ved kongens hof, og en kongekrone ventede ham. Men han vendte sig bort fra dens tillokkelse og "nægtede at lade sig kalde søn af Faraos datter. Han foretrak at lide ondt sammen med Guds folk frem for at nyde synden en stakket stund, han regnede det for større rigdom end Ægyptens skatte at dele Kristi skændsel, thi han så hen til lønnen."    
 Apostlene anså ikke deres liv for noget værd for sig selv og glædede sig over, at de blev agtet værdige til at lide for Kristi skyld. Paulus og Silas blev pisket og brutalt kastet på det kolde fængselsgulv mens deres fødder blev lagt i blokken. Hørte fangevogteren dem sukke og klage? Nej, fra det dybeste fængsel lød glade sange til Guds pris ved midnatstide. En brændende kærlighed til deres Frelsers sag gav dem mod og kræfter.     
Idet sandheden fylder vore hjerter og sind og kontrollerer vore liv, skal også vi opleve glæden ved at lide for sandhedens skyld. Hverken fængsel eller martyrium vil gøre os modløse eller hindre værkets fremgang.     
Kom, o min sjæl, til Golgata! Se Guds Søns ydmyge liv. Han var en smerternes mand, prøvet i sygdom. Se hvor Han blev vanæret, hvor Han kæmpede i Getsemane og lær, hvad selvopofrelse er. Lider vi mangel? Det gjorde Himmelens Hjerte også. Men Hans fattigdom blev vor rigdom. Regnes vi blandt de rige? Han var evigt rig. Men Han ydmygede sig og blev fattig for at vi ved Hans fattigdom skulle blive rige. I Kristus har vi det fuldkomne eksempel på selvfornægtelse. Hans offer bestod ikke blot i at forlade de himmelske helligdomme. Af onde mennesker blev Han dømt som en forbryder og overgivet til at dø. Men det som knuste Hans hjerte var, at Han bar alverdens synd. Vi er nær ved endens tid, da Satan har stor vrede, fordi han ved, at hans tid er kort. Han arbejder med hele uretfærdighedens bedrag gennem dem, som fortabes. Kampen er overgivet til os af vor store Leder, for at vi skal føre den med mod og styrke. Vi gør ikke en tyvendedel af det, vi kunne gøre, hvis vi var virkelig vågne. Arbejdet hindres af magelighed og mangel på den selvopofrelsens ånd, som vor Frelser har givet os et så vidunderligt eksempel på i sit eget liv.     
Kristus søger medarbejdere, som forstår nødvendigheden af at gøre de yderste anstrengelser. Vore forlag skulle ikke trykke mindre, men mere. Der skulle oprettes skoler på flere steder, hvor vor ungdom kan uddannes til at føre sandheden videre.     
Der er allerede spildt megen tid, og engle bringer bud om vor efterladenhed til Himmelen. I vor søvnige og ikke helligede tilstand har vi forspildt kostbare muligheder, som Gud har sendt os i form af mennesker, som var i stand til at hjælpe os i vore vanskeligheder. Hvor vi dog behøver, at Hannah More kunne hjælpe os at nå ud til andre nationer! Hendes indgående kendskab til missionsmarken ville give os adgang til mange folk, som vi nu ikke kan nærme os. Gud sendte hende til os i vor nød, men vi værdsatte ikke hans gave. Han tog hende fra os igen. Nu hviler hun fra sit møje, men hendes selvopofrende gerninger, følger hende. Det er sørgeligt, at vort missionsarbejde skal forsinkes, fordi vi ikke ved, hvordan vi skal komme ind på de forskellige dele af den store høstmark.     
 "Vi er fortvivlede over, at gaver, som vi kunne have haft nu, hvis vi blot havde været vågne, er gået tabt. Arbejdere er blevet holdt tilbage fra den modne høst. Guds folk bør ydmyge deres hjerter for Ham og bede ham tilgive vor ligegyldighed og egenkærlighed og udslette den skamfulde rapport om forsømte pligter og uudnyttede privilegier. I lyset af Golgatas kors vil enhver sand kristen vende sig bort fra fristelsen til at begrænse sine gaver til ikke at koste ham noget. Han vil høre kaldet: "Gå, arbejd i dag i min vingård!"    
  "Da Jesus var ved at forlade denne verden henviste Han sine efterfølgere til høstmarkerne med ordene." Gå ud i alverden og forkynd evangeliet!" "I har modtaget det for intet. Giv det for intet!" Skal vi ikke fornægte os selv, så den ventende høst kan blive samlet ind?"    
Gud beder om vore evner og vore midler. Skal vi nægte Ham dem? Vor himmelske Fader betror os evner og midler for at prøve os, om vi er værdige til at få det evige livs gave.   

1 01 1875 Review and Herald Systematisk godgørenhed    

Udførte alle som Gud har begunstiget med jordens rigdomme hans plan ved at trofast give en tiendedel af al deres indtægt og tilbageholdte de ikke deres forsagelsesofre og deres takofre, ville skatkammeret hele tiden fyldes op. Godgørenhedsplanens enkelhed forringer ikke dens værdi, men priser Guds visdom ved dens indretning til skyerne. Alt hvad der har det guddommelige aftryk forener enkelhed med anvendelighed. Hvis systematisk godgørenhed blev en almengyldig ordning efter Guds plan og tiendesystemet gennemført lige så nøjagtigt af velhavende som de fattigere klasser, ville der ikke være behov for gentagende og indtrængende kald efter midler ved vore store religiøse møder. Der har været en forsømmelse i menighederne med at holde den systematiske godgørenhedsplan og resultatet har været et udpint forrådskammer og en frafalden menighed.    
"Skal et menneske bedrage Gud? I bedrager mig jo! Og i spørger: "Hvorved har vi bedraget dig?" Med tienden og offerydelsen! I trues med forbandelse og bedrager dog mig, ja alt folket gør det! Bring hele tienden til forråds huset, så der kan være mad i mit hus; sæt mig på prøve dermed, siger Hærskares Herre, om jeg da ikke åbner eder himmelens sluser og udøser velsignelse over eder i overmål. Jeg vil for eders skyld skræmme æderne, så at de ikke ødelægger eder landets afgrøde og vinstokken på marken skal ikke slå eder fejl, siger Hærskares Herre. Og alle folkene skal love eder, fordi I har et yndigt land, siger Hærskares Herre.    
Gud er blevet frarøvet tiende og gaver. Det er en frygtelig ting at være skyldig i at tilbageholde noget fra forrådskammeret eller frarøve Gud. Prædikanter som forkynder ordet ved vore store forsamlinger føler forsømmelses synden for at give Gud det som er hans. De ved at Gud ikke vil velsigne hans folk når de lader hånt om hans godgørenhedsplan. De forsøger at vække folket til deres pligt ved tydelige, praktiske prædikener, vise selviskhedens og begærlighedens farer og syndighed. Sindene overbevises og selviskhedens isnende kulde brydes. Og når kaldet gives til Guds sags givere, vækkes nogle, ved mødernes oprørende indflydelse, til at give. Mennesker, som ellers ikke ville give noget. Så vidt det angår denne klasse, er der set gode resultater. Men under pressende kald føler mange det gode dybt nede, som ellers er frosset af selviskhed. De har samvittighedsfuldt ladet deres midler flyde til Guds sags fremme. Hele deres væsen er oprørt af de alvorlige appeller og netop de svar som har givet alt hvad deres livs omstændigheder ville forsvare.    
Men disse gavmilde, helhjertede troende, tilskyndet af nidkær kærlighed for sagen og et ønske for at handle hurtigt, tror at de selv er i stand til at gøre mere end hvad Gud kræver af dem, for deres nyttighed er forkrøblet i andre retninger. Disse villige forpligter sig nogen gange til at oprejse penge, selvom de ikke altid ved hvilken kilde de kommer fra og nogle er sat i dårlige omstændigheder til at efterkomme disse forpligtelser.    
Der var en gang ved vort arbejdes begyndelse da sådanne opofrelser ville være retfærdiggjort, når Gud ville have velsignet alle som således har vovet noget for hans sag. Men arbejdet er blevet større og stærkere indtil der er midler nok i de troendes hænder til understøtte arbejdet nok i alt dets dele uden at bringe nogen i vanskeligheder, hvis alle ville bære deres del. Guds sag behøver ikke at forkrøbles i mindste grad. Den dyrebare sandhed er blevet gjort så tydelig at mange har taget vare på den som har midler i deres hænder som Gud har betroet dem for sandhedens interesses fremme. Hvis disse bemidlede mennesker gør deres pligter, behøver der ikke at være et pres på de fattigere brødre.    
Vi er i en overflodsverden. Hvis gaverne og ofrene var i rimelig forhold til det som enhver fik af midler af Gud, ville der ikke være brug for indtrængende kald efter midler på vore store møder. Jeg er helt overbevist om at det ikke er den bedste plan at lægge vægt på at pointere midler ved vore lejrmøder. Mænd og kvinder som elsker Guds sag, ligesom de som elsker livet, vil forpligte sig ved disse anledninger, skønt deres familier må lide for det de har lovet at give til sagen. Vor Gud er ikke en hård arbejdsgiver og kræver ikke at den fattige mand skal give de midler til sagen som tilhører hans familie og som bør bruges til at holde dem trygge og væk fra en klemme.    
Kaldene efter midler, ved vore store lejrmøder, er hidtil blevet ledsaget med tilsyneladende gode resultater så vidt det angår de velhavende. Men vi frygter for resultatet af en fortsat anstrengelse, for at forrådskammeret således fyldes op igen. Vi frygter at der vil blive en reaktion. Ansvarlige mænd i de forskellige menigheder vil anstrenge sig mere for at alle følger planen for Guds forordning. Hvis systematisk godgørenhed gennemføres, vil indtrængende kald, ved lejrmøderne efter midler til de forskellige virksomheder, ikke være nødvendig.    
Gud har opfundet en plan hvorved alle kan give efter hvad han har begunstiget dem med og som vil gøre det til en vane uden at der skal gøres særlige kald. Dem som kan dette, men ikke vil på grund af deres selviskhed, frarøver deres Skaber, som har betroet dem midler til at investere i hans sag til dens interessers fremskyndelse. Indtil alle gennemfører systematisk godgørenhedsplanen, vil der være en mangel i at efterleve den apostolske regel. Dem som tjener i ord og lære bør være skarpsindighedens mennesker. De bør, når de gør deres almindelige appeller, blive kendt med tilhørernes evner til at besvare deres appeller og bør ikke lade de fattige betale med store løfter om gaver. Efter at et menneske har helliget en vis sum til Herren, føler at den er helliget til hellig brug. Dette er sandt og derfor bør vore forkyndende brødre være vel informeret om hvem de får gaveløfter fra.    
Hvert medlem i de forskellige familier i vore menigheder som tror sandheden bør gøre en del i fremskyndelsen ved at de med glæde antager den systematiske godgørenheds plan. "Hver første dag i ugen skal enhver af jer lægge noget til side hjemme..... for at der ikke først skal finde indsamlinger sted, når jeg kommer." Opgaven at tilskynde og presse personer til at give af deres midler er ikke tiltænkt Guds værks tjenere. Ansvaret bør ligge på enhver enkeltperson som glæder sig over sandhedens tro. "Hver første dag i ugen skal enhver af jer lægge noget til side hjemme og samle, hvad han får lykke til." Ethvert medlem i familien, fra den ældste ned til den yngste, må tage del i dette godgørenhedsarbejde.    
Små børns offergaver kan være antagelige og velbehagelige for Gud. Ofrets værdi vil stå i forhold til den ånd, der fremkalder gaverne. Ved at følge apostelens regel og lægge et lille beløb til side hver uge kan de fattige hjælpe til med at fylde forråds huset og deres gaver er fuldt ud antagelige for Gud, fordi de bringer lige så store, ja endog større ofre end deres mere velstillede brødre. Den systematiske godgørenheds plan vil vise sig at være et værn for enhver familie mod fristelsen til at bruge penge til unyttige ting; og navnlig vil den vise sig at være en velsignelse for de rige ved at beskytte dem mod at hengive sig til overdådighed.    
Systematisk og gavmilde gaver efter planen holder hjertets kanal åben. Vi sætter os selv i forbindelse med Gud, så han kan bruge os som kanaler gennem hvilke hans gaver kan flyde til andre. Den fattige vil ikke beklage sig over systematisk godgørenhed, for den berører dem kun let. De er ikke forsømte og nedtrykte, men begunstiget ved at gøre en del og være medarbejdere sammen med Kristus og vil modtage Guds velsignelse lige så vel som den velhavende. I den proces  når de lægger en smugle til side som de kan spare dem for, fornægter de sig selv og opelsker hjertets gavmildhed. De oplærer sig selv til gode gerninger og er lige så gode til at imødekomme Guds plan i den systematiske godgørenhedsplan som den mere velhavende som giver af deres overflod.    
I apostlenes dage, gik mændene overalt og forkyndte ordet. Nye menigheder blev oprejst. Deres kærlighed og nidkærhed for Kristus ledte dem til store selvfornægtelses- og opofrelseshandlinger. Mange af disse hedenske menigheder var meget fattige, alligevel erklærede apostlene at deres dybe fattigdom fandtes i store mængder i deres gavmildheds rigdomme. Deres gaver strakte sig til mere end deres evne til at give. Mennesker satte deres liv på spil og led tab på alt for sandhedens skyld.    
Apostlen foreslår den første dag i ugen, som et rigtigt tidspunkt til at se tilbage på Forsynets kurs og den fremgang der har været. Og i frygt for Gud, med sand hjertetaknemmelighed for de velsignelser han har givet, til at afgøre hvor meget, efter hans egen udtænkte plan, skal der gives midler tilbage til ham.    
Gud har planlagt at godgørenhedens erfaring skal være helt frivilligt og man skal ikke ty til veltalende appeller for at vise forståelse. "Gud elsker en glad giver." Han er ikke tilfreds med at hans forrådskammer er fyldt op af tiltvungne midler. Hans folks loyale hjerter, der glæder sig over den frelsende sandhed for denne tid, vil, gennem kærlighed og taknemmelighed til ham for dette dyrebare lys, være alvorlige og ivrige efter at hjælpe med deres midler og sende sandheden ud til andre. Den allerbedste måde at give udtryk for vor kærlighed til vor Forløser er at gøre ofre for at bringe sjæle til kundskab om sandheden. Tilbage købs planen var helt frivillig for vor Forløser og det er Kristi hensigt at al vor godgørenhed skal være frivillige ofre.  

28 01 1875 Review and Herald Jeg kan ikke tage derned.    

 "Det er et stort arbejde," siger Nehemias, "jeg er i gang med, så jeg kan ikke tage derned. Arbejdet ville ellers gå i stå, hvis jeg forsømte det og tog ned til jer." (Nehemias 6,3)"    
Guds folk, i denne betydningsfulde tid for menigheden, bør ikke give efter på deres årvågenhed eller tapperhed et eneste øjeblik. Satan er på sporet af os. Han er opsat på at overvinde Guds lovlydige folk, med sine fristelser. Hvis vi ikke giver djævlen nogen plads, men modstår hans bedrag hårdnakket i tro, skal vi få styrke til at forlade al syndighed. Dem som holder Guds bud vil være en kraft i landet, hvis de vil leve op til deres lys og deres privilegier. De kan være forbilleder for fromhed, hellighed i hjertet og i samtale. Vi får det ikke nemt, så vi kan ophøre med årvågenhed og bøn. Idet tiden nærmer sig for Kristi åbenbaring i himlens skyer, vil Satans fristelser komme med større kraft over dem som holder Guds bud, for han ved at hans tid er kort.    
Satans arbejde vil gennemføres gennem agenter. Prædikanttjenere som hader Guds lov, vil bruge alle midler til at lede sjæle fra deres loyalitet. Vore bitreste fjender vil være iblandt denne gruppe personer. Deres hjerter er fuldt opsatte på at føre krig imod dem som holder Guds bud og har Jesu tro. Denne klasse føler at det er en dyd at tale, at skrive, at udvirke det bitreste had imod os. Vi behøver ikke at vente på retfærdig behandling, eller retfærdighed, i deres hænder. Mange af dem er inspireret af Satan med vanvid imod dem som holder Guds bud. Vi vil være ondskabsfuld og fejlrepræsenteret, og, alle vore motiver og handlinger vil blive fejlbedømt, og vore karaktertræk vil angribes. Dragens vrede vil tilkendegives på den måde. Men jeg så at vi ikke skal miste modet det mindste. Vor styrke er i Jesus, vor advokat. Hvis vi i ydmyghed og beskeden tillid, holder fast på Gud, vil  han give os nåde og himmelsk visdom til at modstå Satans list, og komme ud som sejrherrer.    
Det vil ikke øge vor indflydelse, eller begunstige os hos Gud, at komme ned fra vort store værk til deres niveau og imødekomme deres bagvaskelse. Der er dem som vil trække al slags bedrag og store falsknerier tilbage, for at opnå deres formål og bedrage sjæle, og kaste en skamplet på Guds lov, og dem som elsker at adlyde hans befalinger. De vil gentage de mest upålidelige og modbydelige falsknerier, igen og igen, indtil de selv tror at de er sande. Dette er de stærkeste argumenter de har imod det fjerde buds sabbat. Vi bør ikke lade vore følelser kontrollere os, og splitte os fra advarselsarbejdet i verden.    
 "Nehemias sag er en betvingende illustration. Han blev engageret til at opbygge Jerusalems mure, og Guds fjender var opsat på at murerne ikke skal bygges. "Men det skete at da Sanballat og Tobija og araberne, ammonitterne og ashdoditterne hørte, at udbedringen af Jerusalems mure skred frem, efterhånden som bruddene blev fyldt ud, blev de meget vrede. De dannede alle en sammensværgelse for at angribe Jerusalem og skabe forvirring ."    
 "I dette tilfælde, en hadsk ånd og i modsætning til hebræerne formedes unions bånd, og skabte gensidig forståelse iblandt forskellige grupper af mennesker, som ellers kunne bekrige hinanden. Dette vil illustrere hvad vi ofte er vidne til i dag i det eksisterende forbund mellem trossamfund af mennesker der modsætter sig den nærværende sandhed, hvis forbund virker til at være det som er dragonisk i sin natur, viser had og bitterhed imod levningen som holder Guds bud. Dette ses specielt hos dem som er kendt for at hade og sladre om hinanden, når de kan spare tid og kræfter på at fordreje, bagtale og genere syvende dags adventister. "Men vi bad til vor Gud og satte vagtposter imod dem til værn for byen dag og nat."    
Vi er hele tiden i fare for at blive selvtilstrækkelige, stole på vor egen visdom, og ikke gør Gud til vor styrke. Intet forstyre Satan så meget som det at vi ikke kender hans bedrag. Hvis vi mærker vore farer, skal vi nære behov for bøn ligesom Nehemias gjorde, og ligesom skal vi opnå det sikre forsvar som vil gøre os sikre i farens stund. Hvis vi er uforsigtige og ligegyldige, skal vi visselig overvindes af Satans Bedrag. Vi må være tapre. Så længe vi, ligesom Nehemias, trækker os tilbage i bøn, tager vore forviklinger og byrder med til Gud, bør vi ikke føle at vi ikke har noget at foretage os. Vi skal overvåge vore sjælefjendes arbejde, så de ikke får mulighed for at bedrage sjæle. I Kristi visdom bør vi anstrenge os for at bekæmpe deres hensigter, medens vi samtidig ikke lader dem kalde os ud af vort store arbejde. Sandhed er stærkere end vildfarelse. Retfærdighed vil herske over vildfarelse.    
Herrens folk forsøger at helbrede den gren som er dannet i Guds lov.    
Dine ruiner fra fortiden skal genopbygges, du skal rejse tidligere slægters grundvolde. Du skal kaldes den, som tætner revner, den, som gør det nedrevne beboeligt. Hvis du tager dig i vare på sabbatten og ikke driver handel på min hellige dag, hvis du kalder sabbatten frydefuld og Herrens hellige dag ærværdig, hvis du ærer den ved ikke at gøre, som du plejer, drive handel og træffe aftaler, så skal du glæde dig over lykken hos Herren. Jeg vil føre dig frem over landets høje og lade dig nyde godt af din fader Jakobs ejendom. Herren selv har talt.    
Dette forstyre troens fjender, og alle midler bruges for at forhindre os i vort arbejde. Og alligevel rejser    
Den nedbrudte mur rejser sig hele tiden op. Verden er blevet advaret, og mange vender sig bort fra at træde Jehovas lov under deres fødder. Gud er i dette arbejde, og kan ikke stoppe det. Guds engle arbejder sammen med Guds trofaste tjenere, og værket skrider hele tiden fremad.    
 "Vi vil møde modstand af enhver art, ligesom bygmestrene af Jerusalems mure gjorde; men hvis vi våger og beder, og arbejder som de gjorde, vil Gud kæmpe kampene for os, og give os dyrebare sejre. Nehemias "stolede på Herren, Israels Gud; hverken før eller siden så man en som ham blandt alle Judas konger. Nehemias "holdt fast ved Herren og veg ikke fra ham, og han holdt de bud, Herren havde givet Moses."    
Gentagne gange blev der sendt budbringere, der holdt konference med Nehemias, men han nægtede at møde dem. Der blev givet frække trusler for hvad de ville gøre, og budbringeren blev sendt for at prædike for folk, der var hvervet til deres byggearbejde. De kom med smigrende antydninger, og lovede dem frihed fra trældom, og fantastiske rettigheder, hvis de ville forene sig med dem, og ophøre med at opbygge Jerusalems mure.    
 "Men folk befalet ikke gå i ordstrid med deres fjender, og ikke svare dem med et ord, at de ikke får fordele af de ord de får. Og tyede til trusler og latterliggørelse. De sagde: "Bærernes kraft nedbrydes, der er så mange murbrokker; vi er ikke i stand til at bygge på muren." "Sanballat . . . hørte, at udbedringen af Jerusalems mure skred frem, efterhånden som bruddene blev fyldt ud, blev de meget vrede." og hånede jøderne. Nehemias bad: Hør O vor Gud, for vi er foragtet; og vender deres skam over deres eget hoved."    
Jeg sendte derfor bud til dem og svarede: Det er et stort arbejde, jeg er i gang med, så jeg kan ikke tage derned. Arbejdet ville ellers gå i stå, hvis jeg forsømte det og tog ned til jer. De sendte bud fire gange på samme måde, og jeg svarede dem på samme måde. Så sendte Sanballat femte gang sin tjener til mig på samme måde med et åbent brev.    
Vi skal tage imod den hårdeste modstand fra den klasse som modsætter sig Guds lov. Men ligesom bygmestrene af Jerusalems mure, bør vi ikke adsplittes og hindres fra vort arbejde, med efterretninger, fra budbringere der ønske  diskussion eller kontroverser, eller ved skræmmende trusler, udbredelse af falsknerier, elle  nogen af de bedrag Satan kan anspore. Vort svar bør være: Vi er involveret i et stort arbejde, vi kan ikke komme frem. Vi er nogle gange forvirrede over at vide at hvilken kurs vi skal lægge, og bevare æren for Guds sag, og forsvare hans sandhed.    
Nehemias handlemåde bør have en stærk tildragelse på menneskenes sind, som den måde den slags modstandere mødes på. Vi bør tage alle disse ting med i Herrens bøn, ligesom Nehemias sendte sin bøn til Gud, da hans egen ånd blev ydmyget. Han klyngede sig til Gud med urokkelig tro. Det er den kurs vi skal følge. Tiden er for dyrebar for Guds tjenere til at forsvare deres karakter som er formørket af dem der hader Herrens sabbat. Vi bør bevæge os frem i urokkelig tillid, tro at Gud vil give hans sandhed store og dyrebare sejre. Stol på Jesus i ydmyghed, sagtmodighed og livets renhed, vi skal frembære en overbevisende kraft med os vi får sandheden.    
Vi forstår ikke den tro og tillid vi skal have til Gud, de store velsignelser som tro vil give os, som er vort privilegium. Et vigtigt arbejde ligger foran os. Vi skal opnå en moralsk udmærkelse til himlen. Vore ord og vort eksempel skal tælle til verden. Guds engle er aktive for at tjene Guds børn. Dyrebare løfter står nedtegnet på betingelse af vor lydighed til Guds krav. Himlen er fuld af de rigeste velsignelser, - alle venter på at komme videre til os. Hvis vi føler vort behov, og kommer til Gud i oprigtig og alvorlig tro, skal vi bringes i tæt kontakt med himlen, og skal være i tæt kontakt med Himlen, og skal være lys kanaler for verden.    
 "Advarslen behøver at genlyde: "Vær årvågne og på vagt! Jeres modstander, Djævelen, går omkring som en brølende løve og leder efter nogen at sluge."  

4 03 1875 Review and Herald Kristi fristelse (fortsat)    

Kristi kamp med Satan i ørknen betragter enhver sand Kristi efterfølger med hellig interesse. Vi bør have de dybeste taknemlighedsfølelser for vor Genløser til at lære os at modstå og overvinde Satan ved hans eget eksempel. Jesus besøgte ikke munterhedens og festlighedens scenerier for at få den sejer, der er nødvendig for vor frelse; men han tog ud i en øde ørken. Mange fuldendte ikke Kristi sceneri i kampen mod den faldne fører. De går ikke ind i sympati med deres Genløser. Nogle tvivler om Kristus virkelig mærkede sultsmerte, efter at ikke have fået mad i en fyrre dages og fyrre nætters periode.    
Han som led døden for os på Golgatas kors, ligeså sikkert som han led de stærkeste sultsmerter, som da han døde for os. Og ligeså snart denne lidelse var begyndt, var Satan trådt til med sine fristelser. Vi har ingen mindre tapper fjende at kæmpe imod. Satan tilpasser sine fristelser til vore forhold. I enhver fristelse vil han give nogle lokkemidler, nogle tilsyneladende goder at få. Men i Kristi navn kan vi sejre fuldstændigt i modstanden mod hans bedrag. Men i Kristi navn kan vi få fuldstændig sejr og modsætte os hans bedrag.    
Det er mere end atten hundrede år siden Kristus vandrede på jorden som et menneske iblandt mennesker. Han fandt lidelse og elendighed over alt. Hvilken lidelse fra Kristi side! For selv om han var han i Guds skikkelse, påtog han sig selv en tjeners skikkelse. Han var rig i himlen, kronet med herlighed og ære, og for vor skyld blev han fattig. Hvilken nedladende handling fra livets Herres side at han kan opløfte faldne mennesker.    
Jesus kom ikke til mennesker med befalinger og trusler, men med en kærlighed som er uden lignelse. Kærlighed avler kærlighed; og derved vises Kristi kærlighed på korset veer og vinder synderen, og binder ham, angrende, til korset, tror og tilbede de uforlignelige dybder hos en frelsers kærlighed. Kristus kom til verden for at udvikle en retfærdig karakter for mange, og ophøje den faldne slægt. Men kun nogle få millioner i vor verden vil acceptere hans karakters retfærdighed og udmærkelse, og opfylde de krav der er til deres lykke.    
Hvis Hans undervisningslektioner og hellige liv følges vil den fysiske og moralske tidevandsbølge tilbageholdes, som har besmittet Guds moralbillede i mennesker så de har ligheden med den ædle Adam da han stod i Eden i sin hellige uskyld. Ethvert forbud fra Gud er for menneskets sundhed og evige velbefindende. I lydighed mod alle Guds krav, vil der være fred og lykke som ikke ledsages af skam eller samvittighedsnag.    
Men rigtig få i den kristne verden følger deres Mester med en ydmyg lydighedsvej. Umådelighed og tøjlesløshed vokser meget, og praktiseres i stort omfang under påskud af kristendom. Denne beklagelige tilstand af tingene er ikke fordi mennesker er lydige mod Guds lov, men fordi deres hjerter rejser sig i oprør mod hans hellige forskrifter.    
Anger imod Gud, fordi hans lov er blevet overtrådt, og tro på Jesus Kristus, er det eneste middel hvorved vi kan ophøjes til livets renhed og hellighed med Gud. Hvor alle synder, som har pådraget sig Guds vrede over byer og folk, fuldt forstået, deres veer og ulykker vil være resultatet af ukontrolleret appetit og lidenskaber.    
<b>Mere end een svigter.</b><br>Hvis menneskeslægten ikke var faldet, da Adam blev drevet fra Eden, ville vi være i en langt mere ophøjet tilstand fysisk, mentalt og moralsk. Men når mennesker angrer Adams fald, som har resulteret i så usigelig smerte, er de ulydig mod Guds udtrykkelige formaninger, ligesom Adam var, selvom de har hans eksempel til at advare sig fra at gøre som han gjorde i overtrædelse af Jehovas lov. Om menneskene havde stoppet med at falde sammen med Adam. Men der har været en række fald efter hinanden. Mennesker ville ikke advarslen fra Adams erfaring. De ville føje deres appetit og lidenskaber med direkte overtrædelse af Guds lov, og samtidig fortsætte med at bære over med Adams overtrædelse, som bragte synd ind i verden.    
Fra Adams dage til nu har der været mange fald, hvert fald større end det foregående, og det gælder enhver form for forbrydelse. Gud skabte ikke en slægt, der var så blottet for sundhed, skønhed og moralsk styrke som den, der lever i verden i dag. Sygdom af enhver art har hærget slægten i en stadig uhyggeligere grad. Dette er ikke sket ved Guds særlige forsyn, men direkte imod hans vilje. Det er en følge af, at menneskene har ringeagtet netop det, som Gud havde bestemt til at skulle beskytte dem mod de forfærdelige synder, der herskede. Lydighed mod Guds lov på alle områder ville frelse menneskene fra drukkenskab, tøjlesløshed og sygdom af enhver art. Ingen kan overtræde naturens lov uden at måtte lide straffen.    
Hvem ville med fuldt overlæg sælge sine åndelige evner, lige meget for hvilket beløb? Hvis nogen ville betale ham for at skille sig af med sin forstand, ville han med forargelse afvise et så vanvittigt tilbud. Og dog er der tusinder, som skiller sig af med et godt helbred, en god forstand og sjælsadel for at kunne tilfredsstille appetitten. De opnår ikke noget, men lider tab. Det forstår de ikke, fordi sanseevnen er sløvet. De har ødet de evner bort, som Gud har givet dem. Og for hvad? Svar selv! For lave sanselige og nedværdigende laster. Smagen bliver tilfredsstillet på bekostning af helbred og intellekt.     
Kristus begyndte genløsningsarbejdet lige der hvor fordærvelsen begyndte. Han gjorde til veje alt for at genindsætte mennesket i sin Guds-lignende renhed, hvis de accepterede den hjælp de fik. Gennem tro på sit almægtige navn kan mennesker - ved det eneste navn under himlen det frelses ved - overvinde appetitten og lidenskaberne overvindes, og gennem hans lydighed mod Guds lov, sundhed vil gå i stedet for sygdomme og fordærvende sygdomme. Dem som kommer sig, vil følge Kristi eksempel ved at få kropslig appetit og lidenskaber under en oplyst samvittigheds og fornufts kontrol.    
Hvis prædikanttjenerne der forkynder evangeliet ville gøre deres pligt, og vil også være eksempler for Guds hjort, deres stemmer vil opløftes som en basun, for at vise folk deres overtrædelser og Israels hus deres synder. Prædikanttjenere som formaner syndere til at blive omvendte bør udtrykkeligt definere hvad synd er, og hvad omvendelse fra synd er. Synd er overtrædelse af loven. Den overbeviste synder må udvise anger mod Gud for at have overtrådt hans lov, og tro mod vor Herre Jesus Kristus.    
 "Apostlen give  os den sande definasjon på synd. "Synd er lovovertrædelse". Den største klasse af Kristi bekendende ambassadører er blinde vejledere. De leder folk bort fra sikkerhedens sti, ved at fremstille kravene og forbudene i Jehovas lov som egenrådig og strenge. De giver synderen ret til at overskride, grænserne i Guds lov. I dette er de ligesom den store sjælefjende, der åbner et liv i frihed op for dem i overtrædelse af Guds bud. Med denne lovløse frihed er basis for den moralske ansvarlighed "    
Dem som følger disse blinde vejledere lukker adgangsvejene for deres sjæle, for at de kan modtage sandheden. De vil ikke tillade med sin praktiske betydning påvirke deres hjerter. Det højeste antal støtter deres sjæle med fordomme imod nye sandheder, og også imod det klareste lys som viser den korrekte anvendelse af den gamle sandhed, Guds lov, som er ligeså gammel som verden. Den umådeholdne og grådige fryd gentages ofte påståeligt at ti buds loven ikke er bindende i den forvaltning. Havesyge, tyveri, eds brud og forbrydelser af enhver art, bæres under dække af kristendom.  

18 03 1875 Review and Herald Kristi fristelse (fortsat)    

Sundhed og livslykke.<br>Og hvorfor skulle mennesker så ikke gøre de ting, hvis loven der forbyder dem er afskaffet? Intet budskab fra jorden eller himlen kan tvingende indprente umådeholdene og grådige som er bedraget med teorien om at ti buds loven er afskaffet. Mange kristne-bekender tjenere formaner folk til hellighed i livet, skønt de selv giver efter for appetittens magt, og tobakkens tilsmudsning. Disse lærere, som forleder folk til at foragte og fysiske og moralske love, vil have en frygtelig optegnelse at møde her og der.    
 "Sundhed, sandhed og lykke kan aldrig gå frem uden forstandsmæssig kundskab og fuld lydighed mod Guds lov, og fuldkommen tro på Jesus Kristus. Herren bruger intet andet medium til at nå det menneskelige hjerte med. Mange bekendende kristne anerkender at de i brug af tobak giver efter for en smudsig, dyr og skadelig praksis. Men de undskylder sig selv og siger at vanen er dannet, og de kan ikke komme sig over det. I denne anerkendelse hylder de Satan, og siger ved deres handlinger, hvis det ikke er i ord, at "selvom Gud er mægtig, har Satan større kraft." Ved deres bekendelse siger de: "Vi er Jesu Kristi tjenere," skønt deres gerninger siger at de overgiver underdanigheden til Satans herredømme, fordi det koster den mindste samvittighedsnag. Er det at vinde sejr, ligesom Jesus vandt sejr? eller overvindes af fristelse. Og over den undskyldning de mænd har, som bekender at være Kristi ambassadører."    
Mangfoldige er fristelserne og angrebene på alle sider, som forsøger at ødelægge unge mænds muligheder både i denne verden og i den næste. Men den eneste sikre sti for unge såvel som gamle er at leve i nøje overensstemmelse med de fysiske og moralske loves principper. Lydighedens sti er den eneste sti, der fører til Himmelen. Der er tider, hvor de, som er slaver af alkohol og tobak, gerne ville give et hvilket som helst beløb, hvis de derved kunne overvinde trangen til disse nydelsesmidler, som nedbryder legeme og sjæl. Og de, der ikke vil lade forstanden råde over appetit og lidenskab, vil komme til at give efter for den på bekostning af fysisk og moralsk forpligtelse.    
Ofrene med en forvansket appetit, opirret af Satans fortsatte fristelser, vil give efter på bekostning af sundheden, endog livet, og vil gå til Guds domstol som selvtægt. Mange har længe ladet vanen styre dem, så de er blevet slaver af appetitten. De har ikke moralsk mod til at fastholde selvfornægtelsen,  og udholde lidelse for en tid, ved at betvinge og fornægte smagen, for at beherske uvanerne. Denne klasse nægter at vinde sejr sådan som deres genløser gjorde. Udholdt Kristus ikke fysisk lidelse og mental pinsel, for menneskenes skyld i ørknen?    
Mange har længe ladet appetitten og smagen kontrollere fornuften, så de ikke har moralsk kraft til at bevare selvfornægtelsen, og udholde lidelse for en tid, indtil den ødelagte natur kan gøre sit arbejde, og sunde aktiviteter dannes i organismen. Rigtig mange med en forvansket smag, forhaler  tankerne om at begrænse deres kost, og de fortsætter deres usunde udsvævelser. De er ikke villig til at vinde sejr ligesom deres Genløser.    
Hvilket sceneri for enestående lidelser var den faste på næsten seks uger, da Jesus blev overdynget med de hårdeste fristelser. Hvor få kan forstå Guds kærlighed for den faldne slægt hvori hans guddommelige Søn ikke medregnes fra at påtage sig menneskers ydmyghed! Han opgav sin dyrebare elskede søn til skam og pinsel, så han kan føre mange sønner og døtre til ære.    
Når syndige mennesker kan se den uudtrykkelige Guds kærlighed med at give sin søn til korsets død, vi skal bedre forstå at det er en overmådelig vinding at vinde sejr ligesom Kristus vandt sejr. Og vi skal forstå at det er et evigt tab hvis vi vinder hele verden, med al dens fornøjelser og herlighed, og alligevel mister sjælen. Himlen er billig nok for enhver pris.    
På Jordans breder fulgte himlens røst, ledsaget af den overvældene herlighed viser sig, proklameret af Kristus, som den Eviges Søn. Satan blev personligt regnet for overhoved for det rige, som han kom for at kuldkaste. Hvis det ikke lykkes for ham, vidste han at han havde tabt. Derfor var kraften af hans fristelser i overensstemmelse med det store mål som han vil miste eller opnå. I fire tusind år, lige siden erklæringen blev givet til Adam, at kvindens sæd skal knuse slangens hoved, havde han planlagt sin angrebsmetode.    
Han anstrengte sig allermest for at overvinde Kristus på appetittens punkt på et tidspunkt hvor han led den største sult. Den sejr som blev vundet, satte ikke blot et eksempel for dem, som var faldet for appetittens magt, men udrustede Genløseren for sit særlige arbejde, at nå de dybeste dybder for menneskelig ve. Ved at selv erfare kraften fra Satans fristelser, og menneskelige lidelser og sygdomme, vil han vide hvordan han hjælper dem som anstrenger sig for at hjælpe dem selv. Nok så mange penge kan ikke købe sejren over Satans fristelser. Men det som ikke kan købes for penge, som er rent, besluttede anstrengelser, og moralsk kraft, vil i Kristi navn, få ædle sejre over appetitten. Hvad hvis kampen koster ham hans liv? Hvad hvis disse onders slaver virkelig dør i kampen for at befri sig selv fra appetitmagtens kontrol? de dør for en god sag. Og hvis sejren vindes, på bekostning af menneskeliv, er det ikke for dyrebart at hvis sejrherren står op ved den første opstandelse, og få sejrherrens løn.    
Så vil alt være vundet. Men livet vil ikke ofres til kampen for at overvinde en fordærvet appetit. Og det er sikkert at sejrer vi ikke sådan som Kristus sejrede, kan vi ikke få sæde sammen med Ham på Hans trone. Dem som i lys og sandhed ødelægger den mentale, moralske og fysiske sundhed, ved udsvævelser af enhver slags, vil miste himlen. De ofrer deres Guds givne kræfter til afguder. Gud fortjener og gør krav på vore første og højeste tanker og helligste kærlighed.    
For en uendelig pris, har Kristus vor Genløser købt alle evner og hele vor eksistens, og alle vore velsignelser i livet er blevet købt til os, på bekostning af hans blod. Skal vi acceptere velsignelserne, og glemme Giverens krav? Kan nogen af os indvillige i at følge vor tilbøjelighed, føje appetitten og lidenskaberne, og leve uden Gud? Skal vi spise og drikke som dyr, og ikke længere nære tanken om Gud, med alt det gode vi nyder, som umælende dyr ikke gør?    
Dem som anstrenger sig beslutsomt i Sejrherrens navn for at besejre alle unaturlige skrig på sult, vil ikke dø i kampen. I deres anstrengelser for at kontrollere appetitten, sætter de sig selv i rette forhold med livet, så at de må nyde sundhed og Guds gunst, og få et rigtigt greb på evigt liv.    
Der er tusindvis af mennesker, som til stadighed sælger deres fysiske, intellektuelle og moralske styrke for smagens skyld. Hver enkelt evne har sin bestemte opgave, og alle er de indbyrdes afhængige. Og når de holdes passende afstemt i forhold til hinanden, vil de arbejde harmonisk sammen. Ingen af disse evner kan vurderes i dollars eller cents. Og dog sælges de for en god middag, for alkohol og tobak. Og når de er blevet lammet af en tilfredsstillelse af appetitten, får Satan magten over hjernen og forleder til enhver form for forbrydelse og ondskab. Gud har pålagt os at bevare alle evner i sund livskraft, så vi kan have en klar fornemmelse af hans forlangender, og at vi kan være fuldkomne hellige i ham > Fortsættes</i>     
Og skal mennesker ikke gøre disse ting, hvis loven har forbudt det som er afskaffet? Intet budskab fra jorden eller himlen kan indprente magtpåliggende den umådeholdende og tøjlesløse som er forlokket af teorien om at ti buds loven er ophævet. Mange af Kristi bekendende tjenere formaner folk til livets hellighed, imedens de selv hengiver sig selv for appetittens magt, og tobakkens smuds. Disse lærere, som leder folk til at foragte fysisk og moralsk lov, vil få en forfærdelig optegnelse at møde her og der.    
 "Sundhed, sandhed og livs lykke kan aldrig vokse uden en forstandsmæssig kundskab, og fuld lydighed til Guds lov, og fuldkommen tro på Jesus Kristus. Herren bruger ingen andre medier til at nå menneskehjertet med. Mange bekendende kristne anerkender at de i brugen af tobak giver efter for en  smudsig, dyr og usund skik. Men de undskylder sig med at sige at der er dannet vaner, og de kan ikke overvinde dem. Heri anerkender de at de giver Satan ære, siger de i deres handlinger, hvis det ikke er i ord, at "selvom Gud er mægtig, har Satan større magt. Af bekendelse siger de at "Vi er Jesu Kristi tjenere," medens deres gerninger siger at de underlægger sig Satans herredømme, fordi det koster dem en smugle besvær. Er dette at vinde sejr som Kristus gjorde? eller blive overvundet af fristelse? Og den førnævnte undskyldning kommer mennesker i forkyndertjenesten med, som bekender at være Kristi ambassadører."    
Mangfoldige er fristelserne og angrebene på alle sider, som forsøger at ødelægge unge mænds muligheder både i denne verden og i den næste. Men den eneste sikre sti for unge såvel som gamle er at leve i nøje overensstemmelse med de fysiske og moralske loves principper. Lydighedens sti er den eneste sti, der fører til Himmelen. Der er tider, hvor de, som er slaver af alkohol og tobak, gerne ville give et hvilket som helst beløb, hvis de derved kunne overvinde trangen til disse nydelsesmidler, som nedbryder legeme og sjæl. Og de, der ikke vil lade forstanden råde over appetit og lidenskab, vil komme til at give efter for den på bekostning af fysisk og moralsk forpligtelse.    
Ofrene er fordærvet appetit,  opirret af Satans vedvarende fristelser, vil give efter på bekostning af sundhed og endog livet, og vil gå til Guds domstol som selvmordere. Mange har ladet denne vane herske over sig længe, så de er blevet slaver af appetitten. De har ikke moralsk mod til at bevare selvfornægtelsen, og klare lidelserne for en tid ved at betvinge og fornægte smagen, for at mestre ondet. Denne klasse nægter at vinde seje, som deres Genløser gjorde. Klarede Kristus ikke den fysiske lidelse  og mentale pinsel for at vise vejen mennesker da han var i ørknen?    
Mange har længe ladet appetitten og smagen kontrollere fornuften så de ikke mere har moralsk styrke til at bevare selvfornægtelsen, og udholde lidelse for en stund, indtil den mishandlede natur-krop kan gå i gang med sit arbejde, og et sundhedsfremmende arbejde etableres i organismen. Rigtig mange med en forvansket smag, kvier sig ved tanken at begrænse deres kost, og de fortsætter deres usunde udsvævelser. De er ikke villige til at vinde sejr, ligesom deres Forløser gjorde.    
Hvilket sceneri af uforlignelig lidelse var fasten på næsten seks måneder, medens Jesus blev overøst af de hårdeste fristelser! Hvor få kan forstå Guds kærlighed til den faldne slægt, hvori han ikke tilbageholder sin guddommelige søn, fra at påtage sig selv menneskelig ydmygelse! Han opgav sin dyrebare elskling til skam og pinsel, så han kan føre mange sønner og døtre til ære.    
Når syndige mennesker kan se Guds uudsigelige kærlighed ved at give Sin Søn til at dø på korset, skal vi bedre forstå at det er en ubegrænset opnåelse at vinde sejr sådan som Kristus vandt. Og vi skal forstå at det er et evigt tab hvis vi vinder hele verden, med alle dens fornøjelser og herlighed, og alligevel miste sjælen. Himlen er god nok til enhver pris.    
På Jordans bredder fulgte røsten fra himlen, ledsaget af den overmådelige herlighed, proklamerede Kristus at han er den Eviges Søn. Satan blev personligt tilregnet rigets hoved, som han kom for at nedtrampe. Hvis han faldt, vidste han at han havde tabt. Derfor var fristelsens magt i overensstemmelse med det store mål som han ville miste eller vinde. I fire tusinde år, lige siden Adam fik erklæringen, at kvindens sæd skal knuse slangens hoved, havde han planlagt sin angrebsmetode.    
Han anstrengte sig mest for at vinde sejr ligesom Kristus vandt sejr på appetitten, på et tidspunkt hvor han udholdt den største sultsmerte. Den sejr der blev vundet var udtænkt, ikke kun for at sætte et eksempel for dem, som er faldet under appetittens kraft, men for at udruste Genløseren for hans særlige arbejde at nå dybderne i menneskelig ve. Ved at erfare kraften af Satans fristelser, og menneskelig lidelser og sygdomme, vil han vide hvordan han kan bistå dem som anstrenger sig for at hjælpe sig selv.    
Ingen penge kan købe en eneste sejr over Satans fristelser. Men det som penge ikke har værdi til at skaffe, som er renhed, bestemte anstrengelser, og moralsk kraft, vil i Kristi navn, få ædle sejre på appetittens punkt. Hvad hvis konflikten kunne koste endog hans liv? Hvad hvis slaverne af disse onder faktisk dør i kampe for at befri sig fra appetittens styrende kraft? de dør i en god sag. Og hvis sejren vindes på bekostning af menneskets liv, er det ikke for stor en løn, hvis sejrherren kan komme op til den første opstandelse, og få sejrherrens løn.    
Så er alt blevet vundet. Men livet vil ikke ofres i kampen mod en fordærvet appetit. Og det er sikkert at hvis vi ikke vinder sejr som Kristus vandt sejr, kan vi ikke få sæde med ham på hans trone. Dem som i ansigtet af lys og sandhed udsletter den mentale, moralske og fysiske sandhed, ved udsvævelser af enhver slags, vil miste Himlen. De ofrer deres Gud givne kræfter til afguder. Gud gør krav på vore første og højeste tanker, og vore helligste hengivenhed.    
For en uendelig pris, har Kristus vor Genløser købt alle evner og hele vor eksistens, og alle vore gaver i livet er blevet købt til os, for hans blods pris. Skal vi acceptere gaverne, eller glemme Giverens forlangender? Kan nogen af os gå med til at følge vor tilbøjelighed, give efter for appetitten og lidenskaberne, og leve uden Gud? Skal vi spise og drikke som dyr, og ikke længere have tanker om Gud, med alt det gode vi nyder end umælende dyr?    
Dem som anstrenger sig beslutsomt i Sejrherrens navn for at vinde sejr over al appetittens unaturlige hungerskrig, vil ikke dø i kampen. I deres anstrengelser for at kontrollere appetitten sætter de sig selv i rette forhold til livet, så at de kan nyde sundheden og Guds gunst, og få ret til fastholde det evige liv.    
Der er tusindvis af mennesker, som til stadighed sælger deres fysiske, intellektuelle og moralske styrke for smagens skyld. Hver enkelt evne har sin bestemte opgave, og alle er de indbyrdes afhængige. Og når de holdes passende afstemt i forhold til hinanden, vil de arbejde harmonisk sammen. Ingen af disse evner kan vurderes i dollars eller cents. Og dog sælges de for en god middag, for alkohol og tobak. Og når de er blevet lammet af en tilfredsstillelse af appetitten, får Satan magten over hjernen og forleder til enhver form for forbrydelse og ondskab. Gud har pålagt os at bevare alle evner i fuld styrke, så vi kan have en klar fornemmelse af hans forlangender. (<i>Fortsættes</i>)   

25 03 1875 Review and Herald Kristi fristelse (fortsat)    

(<i> Fortsat </i>)<br>Fremmed ild       Nadab og Abihu, Aarons sønner, som tjente i præstestandens hellige embede, tog flittig del i vinen, og som deres sædvanlige skik, gik frem for at tjene Herren. Præsterne som brændte røgelse for Herren, hvor ild fra Guds optænding var påkrævet, som brændte dag og nat, og skulle aldrig slukkes. Gud gav ubetingede anvisninger om hvordan alle dele af hans tjeneste skulle udføres, så alle dele af hans tjeneste bliver ført sådan, at alle der er knyttet hans hellige tjeneste kan tilbede i overensstemmelse med hans hellige karakter. Og nogen afvigelse fra Guds udtrykkelige anvisninger i forbindelse med hans hellige tjeneste var nok til dødsstraf. Intet offer vil være antageligt for Gud, som ikke var saltet ej heller besjælet med guddommelig ild, som repræsenterer samfundet mellem Gud og mennesker som åbnes gennem Jesus Kristus alene. Den hellige ild som tændes på røgelse, skal hele tiden holdes brændende. Og medens Guds folk ikke bad alvorligt, blev røgelsen optændt af hellig ild for at stige op til Gud, blandet med deres bønner. Denne røgelse var et kendemærke på Kristi mellemkomst.    
Arons sønner tog den almindelige ild som Gud ikke accepterede, og de forhånede den almægtige Gud, ved at bringe fremmed ild frem for ham. Gud fortærede dem med ild fordi de ignorerede hans anvisninger så tydeligt. Alle deres gerninger var ligesom Kains offer. Der blev ikke fremstillet nogen guddommelig frelser. Havde disse Arons sønner deres fornuft i fuld behold, ville de have set forskellen mellem den almindelige og hellige ild. At stille appetitten forvansker deres evner og omtåger deres forstand at deres dømmekraft er gået. De forstår den forbilledlige tjeneste til fulde, og den højtidelighed og det ansvar som er ved at bringe sig selv, frem for Gud, for at tjene ham i den hellige tjeneste.    
Nogle kan spørge: Hvordan kunne Arons sønner drages til ansvar nå deres forstand er så lammet af forgiftning at de ikke kan se forskellen mellem den hellige og almindelige ild? Det var da de tog bægeret til deres læber at de gjorde sig ansvarlige for alle de handlinger de begik da de var under vinens indflydelse. Appetittens indflydelse koster disse præster deres liv. Gud forbød udtrykkeligt anvendelsen af den vin som virker til at omtåge forstanden.     
Når du og dine sønner går ind i Åbenbaringsteltet, må I hverken drikke vin eller øl, for så skal I dø. Det skal være en eviggyldig ordning for jer, slægt efter slægt, for at I kan skille helligt fra uhelligt og urent fra rent, og for at I kan belære israelitterne om alle de love, som Herren har kundgjort for dem gennem Moses.    
Guds særlige formaning til hebræerne med hensyn til brug af giftig vin eller øl bør der tages hensyn til i denne forordning. Men mange som tager de højeste ansvar i vort land er, i for mange tilfælde, slaver af alkohol og tobak.    
Jurister i vore retssale, som afgør skyld eller uskyld hos deres medmennesker, er mange af dem alkoholikere og tobaks-misbrugere. Og under indflydelse af disse ting, som omtåger forstanden og fornedrer sjælen, gives der dømmekraft på deres medmenneskers frihed og liv.    
I mange tilfælde går en forvansket dømmekraft fri for at blive straffet for de største forbrydelser, skønt samfundets sikkerhed beror på om de får hele straffen for den lovovertrædelse de har begået.    
De mænd som lovgiver og dem som gennemfører vore regeringslove, imedens de overtræder deres krops love, med en fordærvet appetit, som fordummer og lammer forstanden, egner sig ikke til at afgøre deres medmenneskers skæbne. Kun dem føler at det er nødvendigt at bevare sjæl, krop og ånd, i overensstemmelse med naturlovene, til sidst bevare den rigtige balance for deres mentale styrke, vil kunne afgøre vigtige spørgsmål om hvordan vort lands love udrettes. Dette var Guds sindelag ved  dekreter til hebræerne, at vinen ikke skal bruges af dem som tjener i det hellige embede.    
Her har vi de tydeligste anvisninger fra Gud, og hans begrundelse for at forbyde brugen af vin; så at deres skarpsindighed og dømmekraft kan være klar, og ikke forvirres på nogen måde; så deres dømmekraft er korrekt, og de altid er i stand til at skelne mellem rent og urent. En anden grund som er af stor betydning bliver også givet: hvorfor skal de afstå fra alt som forgifter. Det kræve fuld brug af en uomtåget fornuft at give Israels børn, alle de forordninger som Gud har sagt til dem.    
Alt med spise og drikke som diskvalificerer de mentale kræfter til sund og aktiv motion, er en forsætlig synd i Guds øjne. Det er især tilfældet for dem der tjener de hellige sager, som bør være eksempler for folk til alle tider, og være i stand til at undervise dem ordentligt.    
 "Uanset om de har dette slående eksempel for sig, vil nogle bekendende kristne vanhellige Guds hus med brød besmittet med brændevins- og tobaks dunste. Og spyttebakkerne er nogle gange fyldt med ud spyttet skrå- og tobaksstykker. Dunsten kommer hele tiden fra disse beholdere, og forurener atmosfæren. Mennesker der bekender at være kristne bøjer sig for at tilbede Gud, og vover at bede til ham med deres læber som lugter af tobak, medens deres halvlammede nerver der skælver af overdreven brug af denne kraftige narkotika. Og dette er den helligelse de giver til en hellig og synds hadende Gud. Prædikener bag prædikestolen, med forurenet mund og læber, vover at tage ord i deres forurenede læber. De tror at Gud ikke bemærker deres syndige udsvævelse. "Fordi der ikke hurtigt fældes dom over den onde handling, er menneskers hjerte fuldt af lyst til at handle ondt."  Gud vil ikke længere tage imod et offer fra deres hænder som, forurener sig selv sådan, og ofre med deres tjeneste med dunst af tobak og brændevin, end ville få et offer fra Arons sønner, som sendte røgelse med fremmed ild."    
Gud har ikke forandret sig. Han er lige så bestemt og nøjeregnende i Sine krav nu, som Han var i Moses' dage. Men i tilbedelseshelligdommene i vor tid, med lovprisningssange, bønner og undervisning fra talerstolen, var der ikke blot en fremmed ild, men en direkte besmittelse. I stedet for at forkynde sandheder med hellig salvelse fra Gud, siges det nogle gange under indflydelse af tobak og brændevin. I virkeligheden fremmed ild! Bibelsandhed og bibelhellighed bringes frem til folk, og bønner sendes til Gud, blandet med tobak! En sådan røgelse er mere antagelig for Satan! Dette er et frygteligt bedrag! Hvilken fornærmelse i Guds øjne! Hvilken forhånelse mod Ham som er hellig, og bor i utilnærmeligt lys.    
Hvis sindets evner var i sundt vigør, ville bekendende kristne kunne se det inkonsekvente i en sådan tilbedelse. Ligesom Nadab og Abihu, er deres sanser så forblændede at de ikke sætter for Gud har ikke forandret sig. Han er lige så bestemt og nøjeregnende i sine krav nu, som Han var i Moses' dage. Men i tilbedelseshelligdommene i vor tid, med lovprisningssange, bønner og undervisning fra talerstolen, var der ikke blot en fremmed ild, men en direkte besmittelse. I stedet for at forkynde sandheder med hellig salvelse fra Gud, siges det nogle gange under indflydelse af tobak og brændevin. I virkeligheden fremmed ild! Bibelsandhed og bibelhellighed bringes frem til folk, og bønner sendes til Gud, blandet med tobak! En sådan røgelse er mere antagelig for Satan! Dette er et frygteligt bedrag! Hvilken fornærmelse i Guds øjne! Hvilken forhånelse mod Ham som er skellet mellem det hellige og almindelige. Hellige og indviede ting bringes ned på plan med deres tobakslugtende åndedrag, omtågede hjerner, og deres besmittede sjæle, besmittet ved at give efter for appetit og lidenskaber. Bekendende kristne spiser og drikker, ryger og gumler på tobak, og bliver frådsere og drankere, for at tilfredsstille appetitten, og stadig tale om at overvinde ligesom Kristus overvandt!                             (<i>fortsættes</i>)  

1 04 1875 Review and Herald Kristi fristelse (fortsat)    

<b>Formastelsens synd</b><br>Der er mange som ikke skelner mellem formastelsens overilelse og den forstandsmæssige trostillid. Satan tænkte at han med sine fristelser kunne narre verdens Genløser til at gøre en fræk bevægelse for at fastholde sin guddommelige kraft, for at skabe en sensation, og overraske alle med hans Faders forunderlige kraft at bevare ham fra al skade. Han foreslog at Kristus skal vise sig i sin virkelige karakter, og ved denne mesterlige magt, satte han sin lid og troede folk, at han faktisk er verdens frelser. Hvis Kristus var blevet bedraget af Satans fristelser, og havde udøvet sin mirakuløse kraft til at afhjælpe sig fra vanskeligheder, ville han have brudt kontakt med sin Fader, og være på prøve for den faldne slægt.    
Det var en vanskelig opgave for livets Fyrste at gennemføre den plan som Han havde påtaget sig for menneskenes frelse, i sin menneskepåklædning om sin guddommelighed. Han havde modtaget ære i de himmelske sale, og var fortrolig med absolut magt. Det var ligeså vanskeligt for Ham at holde menneskehedens niveau, som det er for mennesker at rejse sig fra deres lave niveau i deres fornedrede natur, og få del i guddommelig natur.    
Kristus blev sat på den sværeste prøve, der krævede al hans styrke og alle Hans evner for at modstå tilbøjelighederne, når han er i fare, til at bruge sin guddommelige kraft og udfri Sig selv fra fare, og sejre over magten fra mørkets fyrste. Satan viste sin kendskab til menneskehjertets svage punkter, og brugte sin største kræfter til at få adgang over menneskehedens svaghed, som Kristus havde påtaget sig for at overvinde sine fristelser på menneskets vilkår.    
Gud har givet mennesket dyrebare løfter på betingelse af tro og lydighed; men de skal ikke opmuntre ham i nogen overilet handling. Hvis mennesker unødigt stiller sig selv i fare og går der, hvor Gud ikke har krævet, at de skal gå, og med selvtillid udsætter sig selv for fare og tilsidesætter fornuftens diktater, vil Gud ikke udføre et mirakel for at udfri dem. Han vil ikke sende sine engle til at bevare nogen fra at blive brændt, hvis de vælger at stille sig selv i ilden.    
Adam blev ikke bedraget af slangen, som Eva blev det, og Adam var uden undskyldning i overilet at overtræde Guds udtrykkelige befaling. Adam var formastelig, fordi hans kone havde syndet. Han kunne ikke se, hvad der skulle blive af Eva. Han var ked af det, bekymret og fristet. Han lyttede til Evas gentagelse af slangens ord, og hans standhaftighed og retskaffenhed begyndte at vakle. Der opstod tvivl i hans sind, om Gud mente lige det, han sagde. Overilet spiste han den fristende frugt.     
<b>Spiritualisme</b>.<br>Spiritualistster gør stien til helvede til den mest attraktive. Mørkets ånder er forklædt ved disse bedrageriske lærere i himmelens klæder, og de har magt til at bedrage dem der ikke er befæstet af bibelsandhed. Tom filosofi bruges til at vise stien til helvede, som en sikker sti. Med en stor indbildning, og stemmer der er musikalske, afbilleder de den brede vej, som en vej i lykke og herlighed. Ærgerrigheden fremholdes for vildledte sjæle, ligesom Satan gjorde det for Eva, at nyde en frihed og lyksalighed som de aldrig troede var mulig. Mennesker som har rejst på den brede vej til helvede lovprises, og efter de er døde ophøjes til de højeste positioner i den evige verden. Satan, iklædt klarhedens klæder, ser ud som en ophøjet engel, fristede verdens Forløser uden succes. Men idet han kommer til mennesket, iklædt som en lysets engel, har han bedre succes. Han dækker sine hæslige hensigter, og lykkes ganske godt med at bedrage ubesindige, som ikke er fast forankrede på den evige sandhed.    
Rigdomme, kraft, genialitet, veltalenhed, stolthed, forvansket fornuft, og lidenskaber er indskrevet som Satans agenter, når de gør hans arbejde at gøre den brede vej tiltrækkende, bestrøet med fristende blomster. Men  ethvert ord som de har sagt imod dens forløser, vil blive brugt imod dem, og en dag vil deres skyldige sjæle brændes som smeltet bly. De vil blive overvældet af rædsel og skam, idet de ser den ophøjede frelser komme i himlenes skyer med kraft og megen herlighed. Så skal den frække lide nederlag, som løftede sig selv op imod Guds Søn, ser sig selv i sin karakters sande sorte karakter. I synet af Guds søns uudsigelige herlighed    
 "Vil være meget smertelig for dem, hvis karakter er plettet af synd. Det rene lys og den rene herlighed der udstråler fra Kristus vil vække samvittighedsnag, skam og rædsel. De vil udsende angstråb til klipperne og bjergene: "Og de sagde til bjerge og klipper: "Fald ned over os og skjul os for ham, som sidder på tronen, og for Lammets vrede. For nu er deres vredes store dag kommet, og hvem kan da bestå?"    
Spiritisterne påberåber sig overmådelig lys og kraft. De har åbnet døren og budt mørkets fyrste inden for, og har gjort ham til deres ærede gæst. De har allieret sig selv med mørkets kræfter som udvikler sig i disse sidste dage at de kan gøre større mirakler end Kristus gjorde. Satan fristede Kristus på samme måde. Fordi Guds Søn havde forbundet sig selv med menneskehedens svaghed, og blive fristet på alle punkter som alle mennesker ville fristes, triumferede Satan over det, og spottede det.     
Spiritisterne øges i antal. De vil komme til mennesker som havde de sandheden, ligesom Satan kom til Kristus, og friste dem til at vise deres magt og mirakelgerninger, og give bevis for deres favorisering af Gud, og for at være folk der tror sandheden. . . . Den eneste sikkerhed for Guds folk er at være grundig velbevandrede i deres bibler, og være forstandige på vor tros årsager om dødes søvn.     
Deres elskede vil vise sig i lysets klæder, som fortrolig med udseendet da de var på jorden. De vil lære dem at samtale med dem. Og mange vil blive bedragede af denne forunderlige opvisning af Satans magt. Den eneste sikkerhed for Guds folk er at være fuldstændig velbevandrede med deres bibler, og have forstand på vore tros fornuftsætninger med hensyn til de dødes søvn.    
 "Satan er en listig fjende. Og det er ikke vanskeligt for onde engle at både repræsentere hellige og syndere, som er døde, og gøre disse fremstillinger synlige for menneskeøjne. Disse manifestationer vil være hyppige, og udvikle en mere forbløffende karakter vil vise sig, idet vi nærmer os tidens afslutning. Vi behøver ikke at være forbavsede over nogen slags bedrag for at lokke den uforsigtige, og bedrage om muligt de udvalgte. Spiritisterne citerer: "Prøv alt." Men for sit folks skyld, som lever midt i de sidste dages farer, forsøger denne klasse, og givet resultatet af hans forsøg."    
 "2 Tess. 2,9-12: "Den lovløses komme er Satans værk og sker med al kraft og med løgnetegn og løgneundere og med alt uretfærdighedens bedrag over for dem, der fortabes, fordi de ikke har taget imod kærlighed til sandheden, så de kunne blive frelst. Derfor sender Gud vildfarelsens magt over dem, så de tror på løgnen, for at alle, der ikke er kommet til tro på sandheden, men fandt behag i uretfærdigheden, skal blive dømt."  

15 04 1875 Review and Herald Kristi fristelse (konludert)    

"(<i> Konkluderet </i>)Johannes på øen Patmos, så de ting som skulle komme over jorden i disse sidste dage, Åb. 13,13; 16,14: "Det gør store tegn, så det endog får ild til at falde fra himlen ned på jorden for øjnene af menneskene." "For de er dæmon ånder, og de gør tegn. De går ud til kongerne i hele verden for at samle dem til krigen på Gud en Almægtiges store dag."    
 "Apostlen Peter peger direkte på den klasse som vil manifesteres i disse dage. 2 Pet. 2,10-14: "Især dem, der beherskes af kødet i smudsigt begær og foragter Herrens myndighed. Hensynsløse og selvhævdende, som de er, viger de ikke tilbage for at spotte overjordiske magter, mens dog englene, som overgår dem i kraft og styrke, ikke udtaler nogen spottende dom mod dem for Herren. Disse mennesker, der spotter, hvad de ikke begriber, er som umælende dyr, hvis natur det er at fødes for at fanges og dræbes; og de skal også omkomme på samme måde som dyrene og gå glip af det udbytte, de havde håbet at få af deres uretfærdighed. De regner det for en nydelse at svire ved højlys dag, de er vanærende skampletter, når de svælger i deres egne bedragerier, mens de holder gilde sammen med jer; deres øjne er altid på kvindejagt og utrættelige, når det gælder om at synde, de forfører ubefæstede sjæle, og deres hjerter er opøvet i griskhed - forbandede, som de er!"    
I Sit ord har Gud sat sit mærke på spiritisterne kættere ligesom han har sat sit mærke på Kain. Den gudfrygtige behøver ikke at blive bedraget, hvis de studerer skriften og er lydige at følge den klare sti der er markeret for dem i Guds ord.    
De pralende spiritister påberåber sig stor frihed, og med et glat og blomsterrig sprog forsøger de at forlokke uopmærksomme sjæle, til at vælge fornøjelsens og synds udsvævelsernes brede vej, frem for den snævre og lige sti. Spiritisterne kalder kravene i Guds lov for trældom, og siger at dem som adlyder dem leve  et liv i slavefrygt. Med glatte ord og ærlig tale praler de af deres frihed, og forsøger at dække over deres farlige kætterier, Med retfærdighedens klæder. De vil gøre de mest afskyelige forbrydelser som velsignelser for slægten.    
De åbner døren op på vid gab for synderen for at følge det kødelige hjertes tilskyndelser, og overtræde Guds lov, især det syvende bud. Dem som siger disse store og svulmende forfængelige ord, og som jubler i deres frihed til at synde, lover dem, de bedrager, at det er en frihedsglæde at gøre oprør imod Guds åbenbarede vilje. Disse forlokkede sjæle er selv i den største trældom under Satan, og styres af hans kraft, og alligevel vil den udlovede frihed til disse, der tør følge den samme syndige kurs som de selv har valgt.    
Skriften er faktisk gået I opfyldelse i dette, at den blinde leder den blinde. For ved hvem et menneske er overvundet, for den skam han kom i trældom. Disse bedragede sjæle er under det usleste slaveri under dæmoners vilje. De vil alliere sig selv med mørkets kræfter, og ikke har kræfter til at gå imod dæmonernes vilje. Dette er deres pral om frihed. Ved Satan vinder de og kommer i trældom, og de udloves stor frihed, dem som de bedrager er i hjælpeløs slaveri mod synd og Satan.    
Vi skal ikke deltage i deres kredse, vore prædikanter skal heller ikke indvi sig i stridigheder med dem. De er af den klasse som vi ikke bør invitere hjem i vore huse, eller byde dem Guds lykke. Vi skal sammenligne deres lære med Guds åbenbarede vilje. Vi skal ikke give os til at undersøge spiritualismen. Dette har Gud undersøgt for os, og har fortalt os bestemt at en klasse vil rejse sig i de sidste dage, som fornægter Kristus der har købt dem med sit eget blod. Spiritisternes karakter er så tydeligt beskrevet, at vi ikke behøver at blive bedraget af dem. Hvis vi adlyder den guddommelige formaning, får vi ingen forståelse for spiritisterne, uanset hvor ligefremme og rimelige deres ord er.    
 "Den elskede Johannes fortsætter sin advarsel imod dem der lokker: "Hvem er en løgner, om ikke den, der benægter, at Jesus er Kristus? Antikrist er den, der fornægter Faderen og Sønnen. (1.Joh.2,23) Enhver, som fornægter Sønnen, har heller ikke Faderen (men han der anerkender Sønnen, har også anerkendt Faderen)."    
 "I Paulus' andet brev til Tessalonikerne, formaner han os at være på vagt, og ikke forlade troen. Han taler om Kristi komme, som en begivenhed der umiddelbart følger efter Satans arbejde med spiritualismen med disse ord: "Den lovløses komme er Satans værk og sker med al kraft og med løgnetegn og løgneundere og med alt uretfærdighedens bedrag over for dem, der fortabes, fordi de ikke har taget imod kærlighed til sandheden, så de kunne blive frelst. Derfor sender Gud vildfarelsens magt over dem, så de tror på løgnen, for at alle, der ikke er kommet til tro på sandheden, men fandt behag i uretfærdigheden, skal blive dømt."    
 "I Paulus' brev til Timotius, forudsiger han hvad der vil vise sig i de sidste dage. Og denne advarsel er til gavn for dem der lever når disse begivenheder finder sted. Gud åbenbarede menighedens farer i de sidste dage for sin tjener. Han skriver: "Men Ånden siger udtrykkeligt, at i de sidste tider skal nogle falde fra troen, fordi de lytter til vildledende ånder og dæmoners lærdomme, som udbredes ved løgnagtige læreres hykleri, folk der er brændemærket i deres samvittighed."    
 "Den pålidelige Peter taler om de farer som den kristne menighed vil udsættes for i de sidste dage, og beskriver kætterne mere til fulde som vil rejse sig og de bespottende forførere som ville søge at drage sjæle bort og gå med dem. "Der var dog også falske profeter i folket, ligesom der også blandt jer vil komme falske lærere, som vil indsmugle ødelæggende vranglærdomme og tilmed fornægte den Herre, som købte dem. De nedkalder en brat tilintetgørelse over sig selv, men mange vil følge dem i deres udsvævelser, og sandhedens vej vil komme i vanry på grund af dem."    
Her har Gud udvirket beviset for os, om den nævnte klasse. De nægtede at anerkende Kristus men engles tunger skal ære ham og tilbede ham, vil han bære hans mærker, som blev slået ihjel. Jo mere fuldt ud vi påskønner det uendelige offer, der blev gjort for vor skyld af en synds tilgivende Frelser, jo tættere vi kommer i harmoni med himlen.    
Her har vi en karakter at forme. Gud vil forsøge og prøve os ved at sætte os der, hvor den mest sjæls-styrke, sjælsrenhed og ædel udvikles, i ren praksis fra vor side, og fuldstændig tillid til en kors fæstet frelser. Vi vil møde  pinsler og hårde prøvelser; for dette er Guds prøver. Han vil sidde som ham der renser og forædler sølvet, og renser sit folk som guld og sølv, så de kan bringe Herren et offer i retfærdighed.    
Kristi kors helt dækket til med bebrejdelse og skam, stadig er det livets ophøjelsens håb for mennesket. Ingen kan fatte gudsfrygtens så meget at han skammer sig ved at bære Kristi kors.     
 Ingen vil kunne se og påskønne de velsignelser som Kristus har købt til mennesker for en uendelig pris af sig selv, medmindre han vil ofre jordiske rigdomme, så de kan blive hans efterfølgere. Enhver selvfornægtelse og opofrelse der blev gjort for Kristus, beriger giveren, og enhver lidelse og skam der udholdes i hans navn, gør den endelige glæd større og evig løn i herlighedens rige.  

29 04 1875 Review and Herald Kristus og loven    

 "Jesus ville overbevise sine fjender om at hans lære og mirakler ikke fortrænger loven, forringer dens værdighed, eller formindsker dens krav. Hans gerninger er direkte i overensstemmelse med både moral- og ceremoniloven. Kristus var den engel som gik foran Moses. Og vejledte Israels børns rejse i ørknen. Gud havde sagt til Israel: "Se, jeg sender en engel foran dig. Han skal bevare dig på vejen og føre dig til det sted, jeg har beredt. Giv agt på ham og adlyd ham! Du må ikke trodse ham; han vil ikke tilgive jeres synd, for mit navn er i ham. Men hvis du adlyder ham og gør alt, hvad jeg siger, vil jeg gøre dine fjender til mine fjender og dine modstandere til mine modstandere." Mos. 23,20-22. Denne engel, Kristus, gav Moses den jødiske lovs ceremonier og forordninger, til gentagelse for folket."    
Israels oprør imod Guds lov og myndighed, forårsagede deres udslettelse. Den ære som Gud havde givet ved at lade Hans føre an, gjorde deres synd større. Jøderne anklage at Kristus ikke holdt Mose lov, havde ikke det mindste at bygge på. Kristus var jøde, og indtil hans dødsstund på korset, overholdt han den lov jøderne var blevet pålagt. Men forbilledet mødte modbilledet, ved Kristi død, da blev offerblodet af dyr ingen værdi hade. Kristus gjorde det store offer ved at give sit eget liv, som alle deres tidligere ofre blev overskygget af, som afsluttede værdien af jødelovens ofringer.    
Siden syndefaldet, kunne der ikke eksistere nogen samkvem mellem Gud og mennesker, kun gennem Kristus, og Gud overdrog den faldne slægt sag til sin Søn, i en særlig forstand. Kristus har påtaget sig genløsningsarbejdet. Han har til hensigt at fastholde den fulde ære af Guds lov, uanset om menneske familien har overtrådt den. Han vil genløse alle lydige fra deres forbandelse, som vil favne barmhjertighedens offer, ved at acceptere soningen, der så forunderligt er tilvejebragt. Gennem sin mellemkomst, vil Kristus så fuldt ud forsvare sin Faders lovs hellighed og uforanderlighed.    
Ved deres skabelse fik Adam og Eva kendskab til Guds oprindelige lov. Det blev indprentet i deres hjerter, og de blev kendt med hvilke krav de blev stillet. Da de overtrådte Guds lov, og faldt fra deres lykkelige uvidenhed, og blev synder, blev den faldne slægts fremtid ikke hjulpet med en eneste stråle af håb. Gud ynkedes over dem, og Kristus lagde planen for deres frelse ved at Han selv bar skylden. Da forbandelsen blev erklæret over jorden og på mennesker, var der et løfte i forbindelse med forbandelsen, at der gennem Kristus var håb og tilgivelse for at overtræde Guds lov. Selvom mørket hang, som dødens skygge, over fremtiden, lyste Genløserens løfte, håbets stjerne op i den mørke fremtid. Evangeliet blev først forkyndt til Adam af Kristus. Adam og Eva mærkede oprigtig sorg og anger for deres skyld. De troede på Guds dyrebare løfte, og blev frelst for fuldstændig ruin.    
Paradiset gik tabt for Adam og forbandelsen blev erklæret ud over jorden fordi Faderens lov var blevet overtrådt, og døden kom på fordi de hade syndet. Ved en sørgelig erfaring fandt Adam at det var nemmere at overtræde Guds befalinger end at  modstå og holde moralondskabens tidevandsbølge væk ved sig. Dem som levede før vandfloden blev begunstiget med kundskaben om Guds lov kommunikeret til dem ved Adam, som har talt med Gud og englene i eden. Han levede iblandt dem i næsten et tusinde år, og ved hans lære, eksempel, og ydmyg lydighed mod Guds krav, ophøjede Guds lov. Han forsøgte at vende sine efterkommere lydighedens og troens vej, troen på den kommende frelser.    
 "Kundskaben til Guds lov blev bevaret fra Adam til Noa, og fra Noa til Abraham og fra Abraham til Moses, til gavn for alle som lever på jorden. Velsignelserne på patriarken Abraham, at lydighed tilskrives Isak med disse ord: "Dine efterkommere vil jeg gøre så talrige som himlens stjerner, og jeg vil give dine efterkommere alle disse lande, og alle jordens folk skal velsigne sig i dit afkom, fordi Abraham adlød mig og holdt mine bud, mine befalinger, mine lovbud og mine love."    
Enok tog først imod instruktionen fra Noa, og han overholdt Guds lov, tjente ham med rent hjerte. Han blev så ren i karakter at Herren meddelte sin vilje til ham, og gennem et helligt syn blev de store begivenheder åbenbaret i forbindelse med Kristi anden tilsynekomst, og også den ondskab som vil herske helt til enden. Enok forkyndte trofast om retfærdighed, og forsøgte at vende mennesker fra lovovertrædelse til trofast lydighed. Han vandrede med Gud i tre hundrede år, og gav verden et nøje eksempel på et rent og pletfrit liv, som er markant modsat den oprørske og egenmægtige generation, som pralede af deres egen misligholdelse af Guds hellige lov. Der blev ikke taget af hans vidnesbyrd fordi mennesker elskede synd bedre end hellighed. Enok blev båret af engle uden at se døden.    
Ved at udslette den gamle verdens beboere med vandfloden vises alle deres tro klart, som fortsætter med at overtræde Guds lov. Enoks forvandling til himlen vil vise Guds lovlydige folk som vil være i live på jorden, når Kristus skal komme anden gang, og som vil forherliges i deres øjne som hadede dem, fordi de holdt Guds bud. Disse vil også forvandles til himlen uden at se døden, ligesom Enok og Elias blev.    
Folks store ondskab før vandfloden havde nået himlen. Og Herren havde gjort Noa bekendt med at han ville udslette menneskene, som han havde skabt, fra jorden af med flodens vande, på grund af deres fortsatte lovovertrædelse, advarede Noa folket. Han troede Guds ord, og prædikede nøje for den syndige slægt, og gjorde alt for at vende dem fra overtrædelse til lydighed. Men det lykkes ham ikke. Kun hans egen familie tog til sidst imod hans budskab. Guds frygtelige domme over deres udslettelse var advarsler nok til alle, der skal leve efterfølgende på jorden, at Gud visselig vil straffe dem der ignorer hans lov. Afgudsdyrkelse udøves og er uophørlig i et frygteligt omfang, indtil Herren lader den forhærdede lovovertræder følge sine egne onde veje, og han vælger Abraham fra en afgudsdyrkende familie, og gør ham til forvalter af sin lov for fremtidige slægter.    
Herren meddelte Abraham sin vilje gennem engle. Kristus viste sig for ham, og gav ham en udtrykkelig kundskab om morallovens krav, og om den store frelse som kunne udrettes gennem ham selv. Gud anviste Abraham at bevare sandheden iblandt de fremherskende synder og uret som tog til. Men Abrahams efterkommere forlod tilbedelsen af den sande Gud, og overtrådte hans lov. De blandede sig med nationer der ikke kendte til Gud eller frygtede ham, og efterligne gradvist deres, sæder og skikke, indtil Guds vrede blev optændt imod dem, og han tillod dem at gå deres egne veje og følge bedragene i deres egne fordærvede hjerter. Han fik givet Abraham særlige velsignelser fordi han var trofast med at holde hans bud, og havde valgt hans familie som hans særlige rigdom.    
Gud åbenbarede Abraham hans særlige hensigter gennem syner. Han fik vist i billeder at hans efterkommere ville blive slaver af en afgudstilbedende nation, på grund af overtrædelse af Guds lov, og at de vil straffes for deres frafald.    
Men da de ydmygede sig selv for Gud, og anerkendte hans behandlinger, og råbte alvorligt efter udfrielse fra ægypternes undertrykkende åg, ville deres råb og deres løfter om at tjene Gud og være mod hans lov hvis han vil bryde dem af trældommens nedbrydende åg, nåede op til himlen. Gud besvarede deres bønner på en meget forunderlig måde, og Israel blev ført ud af Ægypten og taget til sig selv som hans særlige rigdom.    
 "Efter at Herren havde gjort en pagt med Israel på den højtideligste måde for at være en særlig rigdom for ham, bragte de dem frem for ham, fra deres telte og lejre, for at møde ham. Og Herren nedlod sig allernådigst på Sinajs bjerg, ikke for at give en ny lov, men for at fremsige med høre bar stemme i hans folks påhør, den lov som allerede har eksisteret. Guds tilstedeværelse gjorde bjerget helligt, og hverken mennesker eller dyr fik lov til at berøre bjerget, på grund ad dødsstraf. Hebræerne blev instrueret at alt der var forbundet med Gud måtte betragtes med højeste ærbødighed. De blev stærkt ophøjet til at være hans lovs forvaltere. "Hele Sinajs bjerg var hyllet i røg, fordi Herren var steget ned på det i ild, og røgen steg til vejrs som røgen fra en smelteovn. Hele bjerget skælvede af stor rædsel." Og herlighedens herres øjne var som opslugende ild på bjergets top."    
Herren fandt det belejligt at sige sin lov, under et ærbødig storhed og ophøjethed, i overensstemmelse med dets ophøjede karakter. De ti bud blev sagt i torden og flammende ild, og i kraft og megen herlighed. Herrens stemme var som en basun, der blev højere og med rullede med fuld styrke ned ad bjerget. Jorden rystede og skælvede, og bjerget synes at bevæge sig fra sin grundvold. Det meste af Israel rystede af skræk, og faldt på deres ansigter for Herren. Den æres frygt indgydende stemme, og frygtelige herlighed viste sig på bjerget og var det mest indtryksfulde for dem.    
 "Gud vedlagde hans lov erklæring med de højeste opvisninger af hans kraft, så hebræerne aldrig glemmer det sceneri, og at de kan indprentes med dyb ærbødighed for ti buds lovens Ophavsmand. Heri viser Herren alle mennesker sin lovs hellighed og vigtighed. Ti buds loven var på ingen måder kun givet til Israel, men var afgrænset til dem som et folk, men hebræerne blev gjort til forvaltere af den lov, som blev sat ned til os. Hele Israels børns historie blev "skrevet ned til vor formaning til hvem verdens ende kommer." Ingen hebræere kunne værd sætte Guds lovs karakter fuldt ud, som dem der accepterede Kristus som deres Genløser. Han var fundamentet for hele det jødiske system."  

6 05 1875 Review and Herald Guds lov    

Det hellige par ringeagtede Guds forbud på ét særligt punkt og overtrådte således hans lov. Som et resultat af dette måtte de lide følgerne af faldet. Denne kendsgerning burde gøre indtryk på alle med en klar følelse af Guds lovs hellige karakter. Mange der bekender sig til at frygte Gud, vil mene, at vore første forældre kun overtrådte et mindre væsentligt bud. Dog førte det så frygtelige følger med sig. Hvad vil så ikke straffen blive for dem, som ikke alene bryder lovens vigtigste bud, som tydeligt er forklaret som det fjerde bud, men også lærer andre at overtræde det?    
Som Adam og Eva kom til at forstå det, vil alle således komme til at forstå, at Gud mener, hvad han siger. Der er mennesker, som fortsætter i ligegyldighed med hensyn til Guds hellige lovs særlige bud,og som vender sig fra og fornægter det lys, der er kastet over sabbatten i det fjerde bud og som søger at lette deres samvittighed ved at følge tradition og skik. De vil blive holdt ansvarlige af Gud i en højere grad end hvis Kristus ikke var kommet til jorden og havde lidt på Golgata. Den kendsgerning, at frelsen af mennesket fra overtrædelsens straf krævede Kristi underfulde offer, giver et umiskendeligt bevis på Guds lovs uforanderlige natur.    
Gud gav Israel et klart og bestemt kendskab til hans vilje gennem særlige forskrifter,der viste menneskets pligter mod Gud og dets medmennesker. Det var tydeligt forklaret, hvordan de skulle dyrke Gud. Et særligt system af ritualer og ceremonier var iværksat og de skulle sikre, at Gud blev husket af sit folk og derved tjene som et hegn til at vogte og beskytte De ti Bud mod overtrædelse.    
Guds folk kaldte han sin særlige rigdom, og de var priviligerede med et dobbelt lovsystem: Moralloven og ceremoniloven. Den ene viste tilbage til skabelsen for at minde om,at den levende Gud skabte verden, og at hans krav er bindende for alle mennesker i ethvert system og vil eksistere gennem alle tider og i evigheden. Den anden er givet på grundlag af menneskets overtrædelser af moralloven, og lydigheden mod den bestod i offerydelser og ofre, som pegede frem mod den fremtidige befrielse fra synd. Der skelnes klart og tydeligt mellem disse to. Fra skabelsen var moralloven en væsentlig del af Guds guddommelige plan,og den var lige så uforanderlig som han selv.     
Ceremoniloven skulle opfylde et særligt formål angående Kristi plan for at frelse menneskeslægten. Det symbolske system med ofre og offerydelser blev sat i værk for at synderen kunne forstå og se hen til det store offer: Kristus. Men jøderne var så blændede af stolthed og synd, at kun et fåtal af dem kunne se længere end til dyrets død som forsoning af synd. Disse ofre viste hen til Kristus,men da han kom, kunne de ikke kende ham. Ceremoniloven var hellig. Den var det middel, som Jesus Kristus havde givet i samråd med sin Fader som hjælp i frelsesplanen for menneskeslægten. Hele ordningen med det symbolske system var grundlagt på Kristus. Adam så Kristus symboliseret i det uskyldige dyr, der led straffen for hans overtrædelse af Jehovas lov.    
Symbolernes lov rakte frem til Kristus. Alt håb og al tro samlede sig i Kristus, indtil symbolet nåede sit modstykke i hans død. De regler og love, der nærmere angav menneskets pligter overfor dets medmennesker, var fulde af vigtig undervisning, og forklarede og forenklede morallovens principper med det formål for øje at forøge den religiøse forståelse og bevare Guds udvalgte folk tydeligt adskilt og afsondret fra afgudsdyrkende nationer.    
Lovene angående ægteskab arv og streng retfærdighed i omgangen med hinanden var særegen og anderledes end andre nationers skik og brug og var bestemt af Gud for at holde sit folk adskilt fra andre nationer. Det var nødvendigt med dette for at bevare Guds folk fra at komme til at ligne andre nationer. Disse havde ikke kærlighed til Gud eller Gudsfrygt. De samme love,som gjaldt for Israel, gælder i denne fordærvede tidsalder, hvor overtrædelsen af Guds lov tager til,og afgudsdyrkelsen eksisterer i en frygtelig udstrækning. Hvis det gamle Israel behøvede et sådant værn, så behøver vi det endnu mere for at bevare os fra at blive yderligere blandet med Guds lovs overtræder.Menneskenes hjerter er så tilbøjelige til at adskille sig fra gud,at det er nødvendigt med beherskelse og lydighed.    
Den kærlighed, som gud havde til menneske,som han havde skabt i sit eget billede, førte med sig, at han gav sin Søn til at dø for menneskets overtrædelse. Synden tiltog, og for at det ikke skulle lede mennesket til at glemme Gud og den lovede frelse, blev systemet med offergaverne indstiftet for at symbolisere det fuldkomne offer af Guds Søn.    
Kristus var den engel som var bestemt af Gud til at drage foran Moses i ørkenen. Han ledte israelitterne på deres rejse til Kanaens Land. Kristus gav Moses sine særlige bestemmelser,som skulle gives til Israel. "Jeg vil nemlig ikke, brødre, at I skal være uvidende om, at vore fædre alle var under skyen og alle gik gennem havet og alle blev døbt til Moses i skyen og i havet og alle spiste af den samme åndelige mad og alle drak af den samme åndelige drik, thi de drak af en åndelig klippe, som fulgte med, og den klippe var Kristus." (1Kor 10,1-4).    
På den sidste og store højtidsdag stod Jesus frem, råbte og sagde: "Om nogen tørster,han komme til mig og drikke!" Disse ord blev udtalt som vidnesbyrd for en repræsentation af jøder om det vand, der flød fra den stenhårde klippe. Denne erindring om at få vandet til at flyde fra klippen i ørkenen bevæger Guds Søns hjerte til den ømmeste kærlighed til og medfølelse for deres formørkede forståelse. De ville ikke se det lys, som han havde bragt dem. Kristus siger til dem, at han er den klippe. "Jeg er det levende vand, jeres fædre drak af den åndelige klippe, som fulgte dem. Den klippe var mig selv." Det var gennem Kristus alene, at hebræerne blev begunstigede med de særlige velsignelser, som de uafbrudt modtog trods deres knurren og oprør.    
Som følge af fortsat overtrædelse af moralloven blev den gentaget i frygtelig storhed fra Sinaj. Kristus gav Moses religiøse forskrifter, som skulle styre dagligdagens liv. Disse regler blev tydeligt givet for at vogte De ti Bud. De var ikke skyggesymboler, der skulle holde op med Kristi død. De skulle være bindende for mennesket til enhver tid, så lange tiden skulle vare ved. Disse bud blev håndhævet af morallovens kraft, og de forklarede klart og tydeligt denne lov.    
Kristus blev til synd for den faldne slægt ved at tage den fordømmelse på sig, som hvilede på synderen for hans overtrædelse af Guds lov. Kristus stod som overhoved for alle menneskelige familier, som deres repræsentant. Han havde taget verdens synder på sig. I syndigt køds skikkelse fordømte han synden i kødet. Han vedkendte sig den jødiske lovs krav, indtil forbilledet mødte modbilledet i hans død. I det mirakel han udførte med den spedalske, bad han den helbredte om at gå til præsten med et offer i overensstemmelse med Moseloven. Således anerkendte han den lov, der krævede offergaver.    
De kristne, der bekender sig til at studere Bibelen kan mere fuldt ud værdsætte ceremonilovens system, end det gamle Israel gjorde det med det påbud der blev krævet overholdt af den. Hvis de virkelig er kristne, er de forberedt til at kunne anerkende helligheden og skyggeforbilledet, når de nu ser opfyldelsen af de begivenheder, som de repræsenterer. Jesu død giver den kristne en korrekt viden om systemet af ceremonier og forklarer de profetier, som stadig er uklare og dunkle for jøderne. For egen regning udtænkte Moses ingen lov. Kristus den engel, som Gud havde udvalgt til at gå foran sit folk, gav Moses de bud og krav der var nødvendige for en levende religion og for at styre Guds folk. Kristne begår en frygtelig fejltagelse, når de kalder denne lov hård og vilkårlig og så sætter den op som en kontrast til Evangeliet og Kristi mission i hans tjeneste på jorden, som om han stod i modstrid med de retfærdige forskrifter, som de kalder Moseloven.    
Jehovas lov skriver sig tilbage til skabelsen og omfatter de to principper:" Du skal elske Herren din Gud af hele dig hjerteaf hele din sjæl og af hele dit sind. Dette er det største og første bud. Der er et andet, som er dette ligt: Du skal elske din næste som dig selv." (Matt 22,37-39). Disse store principper omfatter de første fire bud og viser mennesket pligter overfor Gud. De sidste seks bud viser menneskets pligt overfor sine medmennesker. Principperne blev tydeligere fastslået overfor mennesket efter faldet og sat i ord for at kunne imødegå menneskers fald. Dette var nødvendigt, som følge af, af menneskenes sind var blevet blændet ved overtrædelse.    
Gud gav nådigt sin lov og skrev den med sin egen finger på sten, idet han lavede en højtidelig overenskomst med sit folk ved Sinaj. Gud anerkendte dem som sin særlige ejendom over alle folk på jorden. Kristus, som gik foran Moses i ørkenen, gjorde moral - og religions principperne mere tydelige gennem særskilte forskrifter, idet han udpenslede menneskets pligter overfor Gud og dets medmennesker. Dette gjorde han for at beskytte livet og vogte Guds hellige lov for at den ikke helt skulle glemmes midt i en afguderisk verden.    
Bekende kristne råber nu: "Kristus! Kristus er vor retfærdighed - men væk med loven." De taler og handler, som om Kristi mission i en falden verden havde det bestemte formål at gøre hans Faders lov til intet. Som om det arbejde ikke lige så godt kunne være gjort uden at Faderens elskede søn kom til denne verden for at udholde kummer, afsavn og den skamfulde død på korset? Præsten prædiker, at sonofferet gav menneskene frihed til at bryde Guds lov og synde og derpå prise den frie nåde og barmhjertighed, som er åbenbaret gennem Kristus i Evangeliet, mens de foragter Guds lov.    
De kaster lovens krav til side og giver løse tøjler til fordærvede lidenskaber og det naturlige hjertes tilskyndelser og triumferer derpå i Evangeliets barmhjertighed og nåde. Kristus siger til sådanne: "Ikke enhver der siger til mig: Herre, Herre! skal komme ind i Himmeriget, men den, der gør min himmelske Faders vilje." (Matt 7,21.) Hvad er Faderens vilje? At vi holder hans bud. For at iværksætte sin Faders vilje blev Kristus ophavsmanden til de bud og love, der blev givet til Guds folk gennem Moses. Kristne som hæver Kristus til skyerne, men stiller sig selv op imod den lov, der leder den jødiske menighed, stiller Kristus op imod Kristus.    
Jesu Kristi død for at frelse mennesket løfter sløret og kaster en flod af lys tilbage over hundreder af år over hele det jødiske religionssystem. Uden Kristi død var hele dette system meningsløst. Jøderne fornægter Jesus og derfor er hele deres religionssystem uklart,uforklarligt og usikkert for dem. De tillægger ceremonier, der allerede har set sit modstykke lige så megen betydning, som de gør til tibudsloven, som ikke var en skyggelov, men en realitet, der vil vare lige så længe som Jehovas trone. Kristi død ophøjer det jødiske system af symboler og forordninger og viser, at de var af guddommelig bestemmelse og havde til hensigt at holde troen i live i folkets hjerter.  

5 07 1875 Review and Herald Et særligt folk    

Herren har sat det gudfrygtige til side til sig selv, og denne helligelse til Gud og adskillels  fra verden erklæres klart og tydeligt  i både det Gamle og Nye testamente. Der er en skillemur som Herren selv har oprettet mellem verdens ting og de ting Han har valgt ud af verden, og helliget sig selv. Guds folks kald og karakter er noget særligt. Deres udsigter er særlige, og disse særheder udskiller dem fra alle folk. Alle Guds folk på jorden er eet legeme, fra begyndelsen til endetiden. De har eet hoved der styrer og regerer legemet. De samme pålæg hviler på Guds folk nu, at være adskildt fra verden, som det påhvilede det gamle Israel. Menighedens store overhoved har ikke forandret sig. De kristnes erfaring i disse sidste dage er meget lig de rejsende i det gamle Israel. Læs venligst 1. Kor 10, især fra det sjette til det femtende vers.     
Derved blev de advarende eksempler for os, for at vi ikke skal få lyst til det onde, sådan som de fik det.  Bliv heller ikke afgudsdyrkere, sådan som nogle af dem blev det - som der står skrevet: Folket satte sig ned og spiste og drak; og de rejste sig for at danse. . . . . Lad os heller ikke udæske Kristus, sådan som nogle af dem gjorde det, og de blev dræbt af slanger. Giv heller ikke ondt af jer, sådan som nogle af dem gjorde det, og de blev dræbt af dødsenglen. Alt dette skete med dem, for at de skulle være advarende eksempler, og det blev skrevet for at vejlede os, til hvem tidernes ende er nået. Derfor skal den, som tror, at han står, se til, at han ikke falder.  De fristelser, der har mødt jer, er kun menneskelige. Og Gud er trofast; han vil ikke tillade, at I fristes over evne, men vil sammen med fristelsen også skabe udvej, så I ikke bukker under. Hold jer derfor fra afgudsdyrkelse, mine kære! Jeg taler til jer som forstandige mennesker. Døm selv om det, jeg siger.    
1 Joh. 3,1: "Se, hvor stor kærlighed Faderen har vist os, at vi kaldes Guds børn, og vi er det! Derfor kender verden ikke os, fordi den ikke kender ham."     
1 Joh. 2,15-17: "Elsk ikke verden og heller ikke det, som er i verden. Hvis nogen elsker verden, er Faderens kærlighed ikke i ham; for alt det, som er i verden, kødets lyst og øjnenes lyst og pral med jordisk gods, er ikke af Faderen, men af verden. Og verden og dens begær går til grunde, men den, der gør Guds vilje, bliver til evig tid."    
2 Pet. 2,20: "Hvis mennesker gennem erkendelsen af vor Herre og frelser, Jesus Kristus, har gjort sig fri af verdens urenhed, men igen lader sig besnære og overvinde af den, er det sidste værre for dem end det første."     
Jakob 4,4: "I utro, ved I ikke, at venskab med verden er fjendskab med Gud? Den, der vil være ven med verden, står som en fjende af Gud."    
Jakob 1,27: "En ren og ægte gudsdyrkelse er, for Gud, vor Fader, at tage sig af faderløse og enker i deres nød og bevare sig selv uplettet af verden."    
Titus 2:12-14: "Og opdrager os til at sige nej til ugudelighed og verdslige lyster og leve besindigt og retskaffent og gudfrygtigt i denne verden, mens vi venter på, at vort salige håb skal opfyldes og vor store Gud og frelser, Jesus Kristus, komme til syne i herlighed."    
Rom. 12:2: "Og tilpas jer ikke denne verden, men lad jer forvandle, ved at sindet fornyes, så I kan skønne, hvad der er Guds vilje: det gode, det som behager ham, det fuldkomne."    
Joh. 17,14. 15. 17: "Jeg har givet dem dit ord; og verden har hadet dem, fordi de ikke er af verden, ligesom jeg ikke er af verden. Jeg beder ikke om, at du skal tage dem ud af verden, men at du vil bevare dem fra det onde. . . . Hellig dem i sandheden; dit ord er sandhed."    
Luk. 6,22. 23: "Salige er I, når mennesker hader jer, forstøder jer og håner jer og afskyr jeres navn som noget ondt for Menneskesønnens skyld. Fryd jer på den dag og spring højt af glæde, for se, jeres løn er stor i himlen; således behandlede deres fædre også profeterne."    
Joh. 15,16-19: "Det er ikke jer, der har udvalgt mig, men mig, der har udvalgt jer og sat jer til at gå ud og bære frugt og blive ved med at bære frugt, så Faderen kan give jer, hvad som helst I beder om i mit navn.  Dette byder jeg jer, at I skal elske hinanden. Når verden hader jer, skal I vide, at den har hadet mig før jer. Var I af verden, ville verden elske jer som sit eget; nu er I ikke af verden, men jeg har udvalgt jer af verden, derfor hader verden jer."    
1 Joh. 2,5. 6: "Men den, der holder fast ved hans ord, i ham er Guds kærlighed i sandhed fuldendt. Deraf ved vi, at vi er i ham. Den, der siger, at han bliver i ham, skylder o så selv at leve sådan, som han levede."    
1 Pet. 2,9: "Men I er en udvalgt slægt, et kongeligt præsteskab, et helligt folk, et ejendomsfolk, for at I skal forkynde hans guddomsmagt, han som kaldte jer ud af mørket til sit underfulde lys."    
Idet vi læser Guds ord, hvor tydeligt at Guds folk er udskilt fra den ikke-troende verden omkring dem. Vort standpunkt er intetressant og frygtindgydende; lever i de sidste dage, hvor vigtigt er det at vi efterligner Kristi eksempel, og vandrer ligesom han vandrede. "Hvis nogen vil følge efter mig, så lad ham fornægte sig selv, og tage sit kors op og følge mig." Menneskers meninger og visdom må ikke vejlede og beherske os. Så vil alt føre bort fra korset.    
Kristi tjeneste har ikke deres hjem eller rigdom her. Om alle disse vil forstå at det kun er Herren som regerer, og vi blot har fået lov at bo i fred iblandt vore fjender. Det er ikke vort priviegium at påberåbe os verdens gunst. Vi må gå med til at blive fattige og foragtet blandt menneskers, indtil krigen er ovre, og sejren er vundet. Kristi medlemmer kaldes til at komme ud og skille sig af med verdens venskab og ånd, og deres styrke og kraft består at de er blevet udvalgt og antaget af Gud. Guds søn var arving til alle ting, og denne verdens rigers herlighed og ære blev lovet ham. Da han viste sig i denne verden var det uden rigdom og glans. Verdens forstod ikke hans enhed med Faderen; og udmærkelsen og herligheden i hans guddommelige karakter blev skjult for dem. Han blev derfor "foragtet og afvist af mennesker," og "vi regnede ham for en, der var ramt, slået og plaget af Gud."    
Ligesom Kristi lemmer var ligeså var han i denne verden. De er Guds sønner og medarvinger sammen med Kristus; og riget og herredømmet tilhører dem. Verden forstår ikke deres karakter og hellige kald. De erkender ikke deres optagelse i Guds familie. Deres enhed og fællesskab med Faderen og Sønnen viser sig ikke i verden, og selv om de ikke ser deres ydmyghed og skam, ser der ikke ud som det burde. De er fremmede. Verden kender dem ikke, og påskønner ikke de motiver som tilskynder dem.    
Verden modnes til udslettelse. Gud kan kun bære over  med synderne lidt tid endnu. De må drikke slurke af hans vredes bæger ublandet med barmhjertighed. Dem som vil være Guds arvinger medarvinger sammen med Jesus Kristus til evig arv, skal være noget særligt, ja så specielle at Gud sætter et mærke på dem som hans, fuldstændig hans. Tro at Gud vil tage imod, vil ære, og anerkende, et folk blandet med verden at de kun skiller sig ud fra dem i navn? Læs Titus 2,13-15 igen. Det vi  snart vides hvem er på Herrens side - hvem der ikke vil skamme sig ved Jesus.  Dem som ikke har moral-mod til, med god samvittighed, at tage stilling over for ikke-troende, og forlader verdens moder, og efterligner Kristi selvfornægtende liv, og skammer sig ikke ved ham, og ikke elsker hans eksempel.<br><i>E. G. W.</i>  

22 07 1875 Review and Herald Lejrmøderne    

Søster Whrite skriver til <i>Signs of the Times </i> som følger om Lejrmøderne som er blevet holdt i denne sæcon i veststaterne:    
Vi ankom til lejrpladsen i Newton, Iowa, d. 4. juni. Møderækken var på een dag. Vore møder var fremragende fra start til slut. Folk lyttede med ærbødig opmærksomhed, og vi kan kun håbe at de sandhedens frø der er sået i mange prædikener, vil finde indpas i manges hjerter, og bære frugt til Guds ære.    
Sabbaten blev markeret på grund af  Guds Ånds særlige manifestation. Efter at have talt til folk i halvanden time indbød vi dem, der følte at de var syndere, og dem som faldt bort fra Gud, at komme frem til de foreste sæder. Omkring halvtreds reagerede på indbydelsen. Nogle kom frem som vi mærkede havde haft en særlige intetesse i nogle år. De var bagud med at tage standpunkt helt på Herrens side på grund af fjendens antydninger, at fremholde de trosbekendendes handlemåde, men fornægter det i deres gerninger. Satans fristelser var der, om de ville bekende at være Kristi efterfølgere og gøre som disse uhellige gjorde, ville de være i en værrere tilstand end de.    
Vi er kede af at tillade nogen der bekender sandheden, som ikke er helliggjort ved sandheden, og disse giver verden et dårligt eksempel, og bringer og den dyrebare sandhed i dårligt ry. Kravene i Guds ord imødekommes kun, når vi elsker Gud af hele hjertet og vor næste som os selv.    
Vi beder dem instændigt som væmmes over de bekendende kristnes optræden, men ikke følger ham, at selv komme over på Herrens side, og vise de halvhjertede og verden en bedre vej, at det der gør træet godt er kun den sikre vej med gode frugter. Hjertet må fornyes før livet kan være korrekt. En bekendelse til Kristus uden indre retskaffenhed er ikke bedre end hvidkalkede grave, smukke men fuld af fordærv inden for.    
Vi mærkede en dyb taknemmelighed til Gud, over at se  at så mange unge mænd komme frem for første gang, og derved viste de fra denne gode dag, at de vil forlade det syndige liv, og vælge et retfærdigt liv, vandre i Jesu fodspor. Flere kom frem som længe havde bekendt sig til det kristne liv, men blev overbevist ved dette møde om at  de overtrådte Guds lov, ved at træde på det fjerde buds sabbat.    
Herrens ånd lod til at  forfatte de bønner der blev sendt, og da de fik lejlighed til at tale som ønskede det, gav næsten alle udtryk for deres følelser. Hvilket sceneri var dette ikke! Hvilken opmuntring til medarbejderne i Herrens vingård! Jesus sagde: "Jeg siger jer: Der vil være større glæde i himlen over een synder der omvender sig, end nioghalvfems retfærdige personer, som ikke behøver anger." Skulle der ikke være mere glæde blandt dem som glæder sig i Herrens kærlighed på jorden?    
Søndag hjalp Herren sine tjenere med at tale til folket. Forsamlingen er opmærksom og lytter respektfuld, og vi håber oprigtigt at deres forståelse må oplyses til at se hvad sandhedens forlanger, og at de må have et hjerte at adlyde.    
Mandag morgen begyndte arbejdet præcis der, hvor det sluttede sabbats aften. Vi indbød atter dem som ønskede at søge Gud, og dem som var faldt fra, at komme frem. Flere reagerede på dette kald end om sabbaten. Denne aktivitet var mere interessant, om muligt, end først, om Guds særlige velsignelse var ved mødet. Vi forlod pladsen meget trætte, men glade i Gud vidende at Jesus faktisk var kommet til festen, og beriget mødet med sin tilstedeværelse.    
Vi tog med alvor imod vore brødres indbydelse i Ladora og omegn at møde dem, og tale til folk onsdag aften. Vi fik et stor behov for hvile, men hvordan får vi et hjerte der afviser disse bønner? Vi følte at dette ikke vil være godt for os, og at  vi ikke fik privilegiet, som mange af vore andre medarbejdere gør når de er på besøg. Efter at mødeaktiviteterne er ovre, kommer der skrifter af vigtige rapporter og vidnesbyrd, som fratager os næsten alle muligheder for samtaler med vore brødre og søstre.    
Efter en lang og interessant mødeaften, red vi fire mil til stationen; og derefter hvilede vi os nogle timer på vattæpper og uldne tæpper, købt af den bror, som tog os til stationen, og som vi bredte ud på stationsgulvet. Således var vi, knapt udhvilede, nød til at rejse det meste af næste dag til vi kom meget trætte frem til    
<b>Illinois lejrmødet</b>. Her, såvel som i Iova, havde bede- og konfensmøderne særlig interessesse. Sabbats eftermiddag nævnte flere de gode ting de havde fået ud af sundhedsreformen. Dr. Pottinger gav et meget interessant vidnesbyrd, som følger: -    
 "Mine brødre kunne have tænkt at de kun mødte en broder på halvvejen, men da de så mig bruge tobak, fandt sandheden mig i rendestenen. Jeg hengav mig til to fatale vaner: drikkeri og tobak. Dette har jeg forladt, og sejret helt over det førstnævnte, og afstår videst mulig fra tobak, kunne jeg afstå fra dette. Men jeg frygter for følgerne på min krop, om jeg bliver disponeret til lammelser, og læger har forsikret mig at aflæggelse af al afholdenhed fra tobak ville koste mit liv. Men jeg er alvorligt intetesseret i at frigøre mig selv for tobak.    
Der er ganske mange af vore franske brødre til stede, og dette øgede intessen for mødet. Disse franske brødre og søstre får en interesse; og hvis de forbliver ydmyge og sande i deres tro, vil Gud bruge dem som instrumenter, og bibringe andre sandhedskundskab. Det er mange hvis liv i virkeligheden er levende breve, kendt og læst af alle mennesker. De viser sandhedens forvandlende kraft på deres daglige liv.    
Det var under meget fortvivlende forhold at Æld. Bourdeau gav deem sandheden under. Modstanden fra fordomsfulde mennesker var meget bitter. Men nogle ærlige sjæle var intetesseret, og da de så tingene i et spejlbillede, og sammenlignede deres liv med Guds lov, blev de dybt overbevist om synd. En bror som nu fryder sig over sandheden, kan sige sammen med Paulus: "Jeg levede engang uden lov, men da budet kom, levede synden op, og jeg døde." da han kom til at se sit liv i lyset af den hellige lov, så han sine synder som overmådelig syndige, at han tænkte at de var for store at tilgive. Han var i stor sindspine. Han sammenkaldte sine naboer og venner, og bekendte sit lkvs synder og fejl for dem, og bad instændigt om tilgivelse. Han prøvede at rette alle fejl. Dette underfulde værk hvor Guds kraft overbeviser synderen, var en så ny ting for hans venner og naboer, at de mente han var ude af sit sind, og var bange for at han ville dø. Flere læger blev konsulteret, og medicinen blev frit udskrevet. Men medicinen, som ikke kan anvendes til at kurrere en syg krop, blev helt kraftløs over for den syndssyge sjæl. Medens han lider de mest intense samvittighedsnag over hans synder, lader Herren ham ikke gå fortabt. Sundhedsreformens lys blev påtvunget hans sind, og han nægtede at tage den ordinerede medicin, for han var stærkt overbevist om at det var gift, og fordærvede hans krop.    
Ældre Bourdeau og hans hustru nærede den dybeste interesse for udfaldet af denne sag. Nogle anklagede ældte B. for at gøre den mand vanvittig. Æld. B's liv var i fare, og hans hustru grad og bad mange medens andre sov. De bad om Gud ville virke på en sådan måde at sandhedens sag blev æret og forherlige hans navn. Den franske broder kom rigtig godt ud af det. Han havde den anger som ikke fortrydes. Han blev faktisk en ny mand.  

14 10 1875 Review and Herald Forældres pligt over for deres børn    

Et af tegnene på de "sidste dage" er børns ulydighed mod deres forældre. 2 Tim. 3,2. Og indrømmer forældre deres ansvar? Mange lader til at miste den årvågenhed af syne som de altid burde have over deres børn, og lader dem give efter for onde lidenskaber, og være ulydig imod dem. De lægger kun lidt mærke til dem indtil deres følelsers er opildnede, og gør dem vrede.    
Mange forældre har et alvorligt regnskab at aflægge til sidst, fordi de har forsømt deres børn. De har opfostret og værnet om deres onde temperament ved at bøje deres ønsker og vilje, når børns ønsker og vilje skulle bøjes til dem. De har pådraget sig, og deres børn Guds rynkende mine for disse ting. Børn overlades til at <i>komme frem</i> i stedet for at <i>blive oplært</i>. De stakkels små børn anses ikke at være vidende eller forstå en rettelse ved ti eller tolv månders alderen, og de begynder at være hårdnakkede som meget unge. Forældre føjer deres onde temperament og lidenskaber uden at undertrykke eller rette dem, og derved beskytte og give næring til disse onde lidenskaber, medens de vokser sig stærkere og stærkere.    
For deres børn står forældre i stedet for Gud, og de har et regnskab at aflægge, om de har været trofast mod det ansvar de er blevet betroet. Forældre, jeg er bange for at I opfostrer jeres børn til at blive udslettet af den udslettende engel, med mindre I hurtig lægger jeres vej om, og bliver dem trofaste. Gud kan ikke dække over syndighed, ejheller hos børn. Han kan ikke elske uregerlige børn der er lidenskablige, og han kan ikke redde dem i trængselstiden. Vil du lade dine børn gå tabt på grund af din forsømmelighed? Upålidelige forældre, deres blod vil være på jer, og er jeres frelse ikke tvivlsom med jeres børns blod på jer? børn om I ikke er blevet frelst, var jeres sted blevet udfyldg, og gjort jeres pligt som trofaste forældre bør.    
Gud siger: "Jeg kender Abraham, så han vil befale over sit hus efter sig," og Gud gav ham æren at blive den trofaste fader. Det er forældres pligt at få  deres børn til at underlægge sig fuldstændig, og få alle deres lidenskaber og onde temperament underkuet.    
Forældre, ret op på jeres børn. Begynd medens de er unge, når det er nemt at gøre indtryk, og deres onde temperament undertrykkes, før de vokser sig store og bliver stærkere.    
I bør rette på jeres børn i kærlighed. Lad dem ikke gå deres egne veje før I bliver vrede, og straf dem så. En sådan rettelse fører kun til ondt, istedet for at afhjælpe det. Efter at I har gjort jeres pligt trofast mod jeres børn, så bring dem til Gud og bed ham hjælpe dig. Fortæl ham at du har gjort din del, og bed ham i tro at gøre hans del det som du ikke kan gøre. Bed ham om at dæmpe hans temperament, og gøre det mildt og venligt ved Helligånden. Han vil høre dig bede. Gennem hans ord har han pålagt dig at rette på dine børn, og "ikke spare dem for deres råb," og hans ord bliver ikke respekteret i dette.    
Forældrene må visselig pådrage sig Guds mishag når de lader ham gøre det som han har pålagt dem at gøre. Gud retter os når vi er ulydige og går på vildspor fra ham; og forældrene er bundet af Guds ord til at rette deres børn når de er dem ulydige, og viser ondt temperament. Brems den allerførste tilkendegivelse af lidenskabelighed. Bryd viljen (men gør det med ømhed, og beslutsomt), og dine børn vil være langt lykkeligere for det, og du vil blive lykkeligere. Dine anstrengelser vil huskes af Gud, og han som er så nøje med en spurv der falder til jorden; han har bemærket og nævnt Abrahams trofasthed, vil ikke lade dine anstrengelser gå forbi. Han som aldrig slumrer eller sover vil være klar til at hjælpe dig med sin Ånd og nåde, og vil belønne dine svage anstrengelser.    
Børn er et let bytte for fjenden, fordi de ikke er nådens undersåtter, har ikke erfaret den rensende kraft i Jesu blod, og de onde engle har adgang til disse børn; og nogle forældre ligeglade og lader dem virke med kun få grænser. Forældre har et stort arbejde at gøre i denne henseende, med at rette og underkue deres børn, og derved bringe dem til Gud og påberåbe deres velsignelse over dem. Ved trofaste og utrættelige anstrengelser hos forældrene, og Guds instændige velsignelse og nåde til børn, vil de onde engles kraft være brudt, en helliggørende indflydelse vil spredes over børnene, og mørkets kræfter vil blive tvuget tilbage.    
Da udslettelsesenglen gik over Ægypten, for at udslette menneskers og dyrs førstefødte, blev Israel befalet at samle deres børn og familier i deres huse sammen med dem, og så markere deres dørstolper med med blod, så udslettelsesenglen går forbi deres boliger, og hvis de ikke har gået igennem denne proces, ville der ikke være forskel mellem dem og ægypterne.    
Udslettelsesenglen kommer snart frem igen, ikke for at udslette de førstefødte alene, men "for at slå unge og gamle helt ihjel, både mænd, kvinder og små børn" som ikke har mærket. Forældre, hvis I ønsker at frelse jeres børn, så skil dem ud af verden, hold dem fra onde børns grupper; for hvis I lader dem gå sammen med onde børn, kan I ikke forhindre dem i at deltage i deres ondskab og blive fordærvet. Det er jeres højtidelige pligt at overvåge jeres børn, at altid vælge deres selskab for dem. Lær jeres børn at adlyde jer, så kan de nemmere adlyde Guds bud, og følge hans bud. Han som sagde: "Lad de små børn komme til mig, og forbyd dem ikke," vil lytte til vore bønner for dem, og de troende forældres segl eller mærke vil dække over derfor børn, hvis de oplæres i Herrens tugt og formaning. - E. G. White, i <i> Signs of the Times </i>  

4 11 1875 Review and Herald En bemærkelsesværdig drøm    

<b>Oakland, Cal., 20. oktober, 1875 </b><br>Flere talere talte til store og opmærksomme forsamlinger ved lejrmødet i  Rome, N. Y., på den første dag 12. september, 1875. Efterfølgende nat drømte jeg at en ung mand med pænt udseende kom ind i værelset hvor jeg var, umiddelbart efter at jeg havde talt. Denne samme person viste sig for mig i en vigtige drømme  for at instruere mig fra gang til gang i de sidste seks og tyve år. Han sagde: du har henledt folks opmærksomhed til vigtige emner, som i stort antal, er fremmede og nye. For nogle er de meget interessante. Medarbejderne i ord og lære har gjort hvad de kunne for at bringe sandheden, som  har rejst spørgsmål hos mennesker og vækket en interesse. Men medmindre der gøres noget mere gennemgribende for at fæstne disse indtryk i sindene, vil dine nuværende anstrengelser vise sig at være næsten frugtesløse. Satan er parat med mange lokkemidler for at splitte sindet; og dette livs sager, og rigdommenes bedrag giver til at sandhedens frø udsået i hjertet kvæles, og bærer i mange tilfælde ikke frugt.    
Med alle de anstrengelser disse gør nu, ville der komme gode resultater ud af jeres arbejde, hvis I gjorde læsematerialet klar til omdeling. Traktater om vigtige sandhedspunkter for den nærværende tid, bør håndteres frit til alle som vil tage imod dem, uden penge og uden pris, som muligvis kan give hundrede gange så meget til administrationskassen. I skal så ved alle vande.    
Trykkeriet er et mægtigt middel til at flytte folks sind og hjerte. Og mænd af denne verden har et trykkeri, og udnytter alle anledninger til at få giftig litteratur ud til folk. Hvis mænd der under verdens og Satans indflydelse, er seriøse for at omdele bøger, traktater og blade af fordærvende natur, bør I være mere alvorlig for at få læsestof af ophøjende og frelsende karakter frem for folk.    
Der bør anstrenges alvorligere for at lette folk på sundhedsreformens store område. Traktater på fire, otte, tolv, seksten og flere sider, med tydelige og velskrevne artikler om dette store spørgsmål, bør spredes som efterårsblade. Små traktater med forskellige bibelsandhedspunkter, der passer til vor tid, bør spredes på forskellige sprog ligesom efterårsblade. Små traktater med forskellige punkter af bibelsandheder, der kan bruges til den nuværende tid, bør trykkes på forskellige sprog og spredes hvor det er muligt at de kan læse det. Gud har stillet trykkeriets fordele til rådighed for sit folk, som, kombineret med andre virkemidler, vil succesrigt, udvide kendskab til sandheden. Traktater, blade og bøger, sådan som sagen kræver, bør omdeles i alle byer og på landet. Her er missionsarbejde til alle.    
Der bør oplæres mænd til denne arbejdsgren som vil være missionærere, og vil omdele publikationer. De bør være mænd med gode talegaver, som ikke vil frastøde andre eller blive frastødt. Dette er et arbejde hvor mennesker vil give hele deres tid og energi eftersom situationen kræver det.    
Dem som i taknemmelighed uddeler traktater burde tage andre publikationer og sælge dem til alle der vil købe dem. Vedholdende anstrengelser vil resultere i meget godt. Rigtig mange sjæle er blevet omvendte til sandheden alene ved at læse blade og traktater, som ikke ville være nået uden disse. Gud har betroet sit folk stort lys. Det er ikke noget de skal nyde alene, men lad dets stråler skinne ud til andre som er i vildfarelsens mørke.    
Som et folk gør I en tyvende del af hvad der kunne gøres for at sprede sandhedskundskaben. En levende prædikant kan udrette meget med  uddeling af blade og traktater, end forkynde ordet alene, uden publikationer. Trykkeriet er et kraftfuldt redskab som Gud har forordnet skal kombineres med den levende forkynder kraft til at bringe sandheden frem for alle folk, stammer, tungemål og folk.    
Mange menneskesind kan ikke nåes på anden måde. Her er det sande missionsarbejde hvori arbejde og midler kan indvisteres med godt udbytte. Der har været for stor fare for at løbe risiko, og bevæge sig i tro, og så ved alle vande. Der er kommet anledninger som ikke er udnyttet og fået det meste ud af. Der var for stor frygt for at driste noget. Sand tro er ikke formastelse, men det driste meget. Der er behov for dyrebar lys og kraftfuld sandhed, for at vore publikationer komme  ud uden tøven. Der er gået meget tabt ved at vente på originalmanuskriftet medens det som er værdifuldt og anvendeligt for denne tid er i trykken. Disse forsinkelser er der for meget risiko ved. Der går anledninger tabt som kunne være udnyttet. Han sagde: din mand og du selv kan gøre meget for at forberede publikationer. I har bedre kendskab til folks behov end mange andre. Gud har bragt jer i tæt forbindelse med sig selv, og har givet jer erfaringer med dette arbejde som ikke er givet til så mange andre.    
Han har forbundet jer med dette kraftfulde redskab - forlagsafdelinger. Andre kan ikke gå i stedet for dette, og gøre det arbejde som Gud har udpeget jer til at gøre. Satan anstrengt sig særlig for at tage modet fra din mand, og kontrollere nogles tanker som burde hjælpe til. De har gemt på fristelser. De har knurret, og blevet skinsyge uden grund. Gud vil ikke efterlade eller svigte sin tjener når han i tro klynger sig til hans visdom og styrke. Han har fremholdt ham ved englens tjeneste som overgår i styrke. Hans styrke kommer ikke af naturlige grunde, men fra Gud. Han vil besættes af fjenden på højre og venstre hånd. Satan vil lede nogles tanker til mistroiske motiver, og til at knurre imod hans planer, når han følger Guds ånds ledelse. Gud må han stole på, for han er hans styrkes kilde. Igennem sine agenter vil fjenden pine og plage hans tålmodighed, for menneskenaturens svagheder er over ham, og han er er ikke ufejlbarlig. Hvis han klynger sig i ydmyg tillid til Gud, og vandrer blidt for ham, vil Gud være en nærværende hjælp i enhver nødssituation.    
Din mand må ikke miste modet når han prøver at opmuntre mennesker til at bliver medarbejdere, og tage ansvar for det vigtige arbejde. Enhver som Gud vil acceptere, vil Satan angribe. Hvis de afbryder forbindelsen fra himlen, og bringer sagen i fare, vil deres fejltagelser ikke tilskrives ham eller jer; men de knurrendes natur, som de ikke vil forstå og overvinde. Disse mænd har Gud prøvet at bruge til at udføre sit arbejde med, og de svigtede, og lagde store byrder på dem som var uselviske og oprigtige, og forhindrede mere og gjorde modløs end alt de gode de har gjort. Og alligevel skal dette ikke forhindre Guds hensigt med at få arbejdet til at vokse, med at bekymre over byrder, fordelt til forskellige grene, og ligge dem på mennesker som gør deres del, og løfte byrder hvor de burde løftes. Disse mænd må være villig til at blive instruerede, og så kan Gud udruste dem og helliggøre dem, og tildele dem den hellige dom, at det de påtager sig kan de fremføre i hans navn.    
Din mand må være ydmyg og tillidsværdig, og vandre omhyggelig og skælvende for Gud, for den grund han træder på er hellig. Gud har styrket ham for store nødssituationer. Han har givet ham styrke, og lys, og kraft som en løbende strøm. Dette er ikke af ham selv men af Gud. Han har en uudtømmelig kilde at drage af. Han må ikke glemme at han er dødelig, og underkastet fristelser, og træt. Hans sind bør have hvileperioder, som vil resultere i store gode resultater for ham selv såvel som for Guds sag som han repræsenterer. Med et opildnet sindelag gør han et større arbejde, end han udrette ved fast arbejde, og have et betynget sind hele tiden.    
Ældre Andrews er Guds udvalgte tjener der udretter et særligt arbejde; men han har gjort noget forkert ved at tilbageholde sabbatshistorien fra folk, for at arbejde fuldstændigt, og lade hans tanker splittes fra det arbejde Gud vil have ham til at gøre. Han burde have givet ham dette vigtige arbejde meget tidligere, og så forbedre det som han burde gøre. Fjenden har fået lov til at rykke langt frem mod os, fordi der har været megen tøven fra vor side. Han vil kaste hindringer på vor sti, og hvis vi forhindres vil han juble. Lange forsinkelser må ikke ske. Satan må imødekommes med hans frække fremstød, og må slås tilbage.    
Ældre Haskell har gjort et godt arbejde med traktat og missionsafdeling;en. Han skal altid være forbundet med himlen, så han kan ledes og lære af Gud. Han har gjort nogle fejltagelser, men ikke forsætligt. Hans iver og koncentrerede anstrengelser i en retning fik ham til at miste andre vigtige overvejelser af syne. Det at give midler har han gået for vidt med. Nogle af de fattige har gjort mere end de burde, medens dem der er betroet store midler som Guds forvaltere, kun har gjort lidt. Guds forvaltere må vælge ud, og arbejde forsigtigt, retfærdigt og altid give de rette råd til gavmilde og samvittighedsfulde sjæle som er fattige. Guds tjenere knytter sig så tæt til ham at de har Kristi sind.<br><i>  Ellen G. White.<br>Oakland, Cal., 20. oktober, 1875 </i>  

2 12 1875 Review and Herald Tøver med lydigheden    

[<i>I efterfølgende bringer vi hovedindholdet af en appel, som Mrs. W. gav, d. 16. april 1875, om det farlige i at forhale lydighed, henvendt til en mand og hans hustru, som hørte forelæsningen og tøvede med at være lydig over for deres egen overbevisning. Og vi er ked af at fortælle at disse personer har gået den vej som de blev advaret imod. Denne appel gives nu til gavn for andre i den samme fare. J. W.</i>]    
Kære bror og søster: Jeg håbede at møde jer igen før vi krydsede veje, men sådan skulle det ikke være. Jeg har tænkt så meget over vor samtale i jeres hjem, og har bedt for at I begge må få styrke til at vandre på lydighedens sti. I har fået lys, men Satan vil ikke lade jer gå på den snævre sti, og blive loyale og oprigtige mod alle Guds krav, uden at kæmper for hver tomme på vejen. Han har sine agenter i mennesker som bekender, ligesom Satan gjorde da han fristede Kristus, til at være retfærdighedens tjenere. De ville forklejne Guds hellige bud i jeres sind. Satan er i krig med den lov, som er fundamentet for Guds regering i himlen og på jorden. Gud har ladet sit lys skinne på jer. Vil I, kære venner, værne om lyset? Mennesker kan komme i hellighedens forklædning, have vildfarelse og sandhed blandet sammen, og mange bedrages. Satan citerede Bibelen for Kristus, viste at han bruger Bibelen til at bedrage menneskenes sind med. Dem som kender deres egne hjerter, ved at det er nødvendigt at være tæt forbundet med Gud, for at få guddommelig visdom til at se Satans list og klynge sig uløselig fast til Jesus.    
Der er ingen afkrog eller hjørne i verden, uanset hvor afsides den måtte være, hvor vildfarelse og synd ikke har fundet vej. Vildfarelse præsenteres ofte i en besnærende forklædning, så at det kræver mere end menneskelig visdom at opdage falskneriet under foregivelse af sandhed. Hvis vildfarelse aldrig blandes med sandhed, vil den ikke være så listig når den påvirker sindet. Hvis vildfarelse stod alene i sin sande, frygtelige form, ville sjæle ikke bedrages. Men der er mange som ser det tiltrækkende i vildfarelse, og vil ivrigt fæstne sig ved den, selv om den forgifter sindet. Vildfarelse skader altid sjælen, og deformerer karakteren. Først kan en vildfarelse se besnærende ud, men den er tilbøjelig til at fordærve hjertet, og omsnære dens bytte. Ofte hører vi der bliver sagt at det ikke betyder noget hvad man tror, vis hans liv bare er godt. Men livet formes af troen. Hvis lys og sandhed, er inden for vor rækkevidde, og vi ikke udnytter vor ret til at høre og se sandhed, forkaster vi den faktisk, og vælger mørke frem for lys. Kristus sagde til jøderne: "I vil ikke komme til mig, så I kan få liv."    
Jeg formaner dig min bror og søster, at forhøre Gud, ligesom dem, der gerne vil kende den rette vej: Hvad er sandhed? Snyd ikke jeres egne sjæle frivilligt, for det lys som I kunne have fået, hvis I ville. Ransag skrifterne dagligt ligesom de ædle folk i Berøra, og se om tingene forholder sig sådan. Og være oprigtig for jeres sandhedsoverbevisning pligtfølelse. Mange hedninge er tvunget til at være sådan, fordi de ikke vil acceptere sandhed, udleve det som kræver et offer fra deres side. Mange som bekender sig til Kristus rådfører sig med bekvemligheden. Der er et ønske om at klatre op af en anden vej - en der kræver mindre ofre.    
Kristus sagde: "Hvis nogen vil gå i mit spor, skal han fornægte sig selv og tage sit kors op og følge mig!" At følge Jesus helt kræver en gennemgribende omvendelse. Halvvejs omvendelse laver halvhjertede kristne. Kristus siger også: "Den, som ikke er med mig, er imod mig; og den, som ikke samler med mig, spreder." De tydelige sandhedsord, vor Frelser sagde, sigtede hans efterfølgere ned til nogle få trofaste, som lagde fundamentet for den kristne menighed. Mange af de velhavende, ærværdige, og ædle i verden blev fortryllet af Kristi lære, og havde et ønske om at følge ham. Men når sandheden i sin praktiske betydning kom i deres hjerter og liv, drog de bort, og vandrede ikke længere med Jesus. Den unge hersker var opsat på at følge Kristus. "Sælg alt hvad du har," sagde Mesteren, "og kom, og følg mig, og du skal få en skat i himlen." Han kunne ikke indvilge i betingelserne. Hans stakkels, selviske hjerte elskede hans ejendomme højere end Guds rige, og han vendte sig fra sin Frelser. Han vendte sig bort fra sin  himmelske rigdom, tilbage til sin afguderiske kærlighed til hans jordiske rigdomme, og mistede de evige rigdomme.    
Jesus forlanger sjælens fulde overgivelse til ham, uden kompromis. Dem som er helt omvendte, vil aldrig være blandt dem, som formastelig beder: "Jeg beder dig hav mig undskyldt." Den levende kristne mand, elsker pligter, og nyder endog den hårdhed som han må klare, hvis han er en soldat af Kristi kors.    
Vi nærer den største bekymring for sjæle som er i afgørelsens dal. Vi har skræk for Satans angreb på disse stakkels sjæle. Han venter en anledning så hans kræfter kan bruges, når han ser at det er muligt at forhindre sjæle i at sætte sig beslutsomt helt over på Herrens side.     
Når Guds Ånd overbeviser de unge om sandheden, så stop ikke op og komme med indvendinger, men tro.  Find ikke fejl, men lyt til beviset. Opgiv jeres stolthed i ydmyghed, og skift jeres fordomme ud med effektiv handling. Rådslå jer ikke med kød og blod, men overgiv alt til Gud. Tag Bibelen som jeres vejleder, og spørg alvorligt: "Herre, hvad vil du have at jeg skal gøre?" Da I tidligere opgav jeres naturlige selvstædighed og egenvilje for en barnlig, underdanig lydighed, og er villig til at lære, vil I høre den sande hyrdes røst sige: "Dette er vejen, gå på den." Kristus ville ikke undervise den selvcenterede og egensindige. Det er kun den sagtmodige som han beder om at vejlede i dommen, og dem han vil undervise i sin metode.     
Hvis I søger efter sandheden, vil lydigheden ikke være vanskelig. Hvis I virkelig ønsker at kende Mesterens vilje, vil I tage imod den med taknemmelighed. Vi er elever i Kristi skole. En ægte kærlighed til Jesus, vil nødvendigvis skabe en kærlighed for sandheden. Samle sandheden i dit hjerte som en skat. Søg kundskab. Gør dette til din daglige bøn: "Af hele mit hjerte søger jeg dig, lad mig ikke fare vild fra dine bud! Oplad mine øjne, at jeg må skue de underfulde ting i din lov." Vi ikke kun sikre når vi former vort daglige liv efter det guddommelige Mønster.    
Jeg beder jer instændigt mine kære vener, at handle vagtsomt; for I træffer beslutninger for evigheden. Vandre i lyset så længe I har lyset. Lad ingen påvirke jer til at vende bort fra sandheden. I kan aldrig helliggøres gennem vildfarelse. Kristus bad til sin Fader for sine disciple: "Hellige dem ved sandheden; dit ord er sandhed." Verden er i en tidsalder hvor vildfarelser er fremhærskende, og næsten alt antages som sandhed. Vildfarelse er ikke mindre vildfarelse fordi det er blevet dryppet ind i tankerne, helt fra ungdommen af. Der undervises i vildfarelse i skolerne, og forkyndes fra talerstolen. Der fremlægges teorier som ikke har fundament i Guds ord.    
Du kom med bemærkningen: "Mine forældre var gudfrygtige, og de holdt søndagen, og vil blive frelst. Hvis jeg holder den dag som de holdt, hvorfor vil jeg så ikke være så sikre som de?" Dine slægtninge og venner kan have levet op til de lys som de havde. De var ikke ansvarlige for det lys som skinner i jeres tid, som de ikke havde. Hvis du har større lys end dine fædre, og du lever lige så trofast op til det lys som dine fædre gjorde til det lys der skinnede på dem, vil du blive frelst ved lydighed, ligesom de vil blive frelst ved lydighed mod det lys som Herren lod skinne på dem. "Og dette, er dommen, at lyset er kommet til verden, og menneskene elskede mørket mere end lyset; thi deres gerninger var onde." "Var jeg ikke kommen og havde talt til dem, havde de ikke synd; men nu har de ingen undskyldning for deres synd." Vi står til ansvar på det lys, som skinner på vor sti. Dette er vor hjemsøgelses dag og vore privilegiers dag. Gud sætter højtidelig sandhed foran os. Vil vi acceptere den? Forkast ikke det nuværende lys, og tag ikke let på Guds nådige chancer.     
Hvis Gud i barmhjertighed har ladet lys skinne ud i mørke, og har fjernet det fra midten af dine øje som har forblindet så længe over for hans hellige lovs krav, beder jeg jer indstændigt om at værne om lyset og vandre i det, så det ikke bliver til mørke. Vi lever i de sidste dages farer. Nu er det ikke sikkert at være ryggesløse og ligegyldige. Vi bør med ydmyge hjerter og fuldkommen underdanighed under Guds vilje, bede alvorligt for at blive holdt borte af vildfarelse og at vi må ledes ind i al sandhed. Sandhed helliggør. Vildfarelse fordærver. Sjælen kan kun holdes ren og styrkes ved at vandre i lyset ligesom Kristus er i lyset.    
Mit hjerte drages i kærlighed til jer. Jeg længes efter at se jer bevæge jer forstandsmæssigt på sandheden, betro jeres sjæles varetægt til Gud. Pres jer i tro igennem vildfarelsens og vantroens mørke, og giv jeres sjæles bedste og helligste hengivenhed til ham. Han har krav på jer som I ikke kan modstå og være uden skyld for. Jeg beder jer indstændigt at overgive jer selv til Gud i tro. Han kan og vil tage imod jer med alle jeres særlige temperamenter, og med alle jeres prøvelser og fristelser, og med alle jeres pligter, og ansvarsbyrder, og vil bære jer og også alle jeres byrder, og vil få alle jeres kræfter under hans nådes kontrol. Gud vil komme jer til hjælp, og vil hjælpe jer i jeres krigsførelse. Hans sandheds og advarselsbudskaber sendes for at frelse jer, og ikke for at smigre og underholde jer. Så længe sandheden behandler dine synder på en skånselsløs måde, har den, den dybeste medfølelse for din sjæl.     
Enhver tung pligt bliver let, og ethvert offer bliver en fornøjelse, for dem som sandheden gør fri. Hvilken sejr vindes når det kødelige liv ophører, og det åndelige liv begynder. Herren vejleder. Herren bevarer. Guds kærlighed, og lydighed mod alle hans bud, bringer alle sjælens kræfter i lydighed mod hans vilje. Hvad kan ikke betvinge hjertet og hengivenheden mere end kærlighed - helliggjort kærlighed. Den kærlighed, som bringer sjælen i forbindelse med himlen, er mere alvorlig og brændende, og udholdende efter jordiske slægtningen end nogen andre. Der er intet i hjertet, der er i konflikt med Guds krav. Det underdanige og lydige sindelag, vil elske at gøre alle hans befalinger. Det onde vil afskyes, og det gode vil vælges. Der vil ikke være nogen selvfornægtelse eller selvopofrelse, som er så hård, for hjertet glæder sig i arbejdet for Kristus, og søger at frelse sjæle fra vildfarelse og fra overtrædelse af Guds hellige lov. Når Gud har kontrol over hengivenheden, vil sindet ikke være selvisk, eller kvie sig ved at give ofre.     
At betro sjælen til Gud er absolut nødvendigt for vor frelse. I kan ikke følge den vej i selv vælger, og være i krig med Guds lov, leve i ulydighed mod hans forlangender, og alligevel være i harmoni med Gud. Fuldstændig lydighed mod Guds vilje vil bringe mod, håb, fred, og lykke, til sjælen. Der vil kunne ses årvågenhed, ihærdighed og bøn, selvfornægtelse, korsfæste selvet og aktiv næstekærlig godgørenhed. Johannes beskriver de trofaste, som han så i et syn på øen Patmos: -    
  "Derefter så jeg, og se, en stor skare, som ingen kunne tælle, af alle folkeslag og stammer og folk og tungemål stod foran tronen og foran Lammet iførte lange, hvide klæder og med palmegrene i hænderne; og de råbte med høj røst og sagde: "Frelsen tilhører vor Gud, som sidder på tronen, og Lammet."    
Og en af de ældste tog til orde og sagde til mig: "De, som er iførte de lange, hvide klæder, hvem er de? og hvorfra er de kommet?" Jeg svarede ham: "Min herre! du ved det." Da sagde han til mig: "Det er dem, som kommer fra den store trængsel, og de har tvættet deres klæder og gjort dem hvide i Lammets blod. Derfor står de nu foran Guds trone og tjener ham dag og nat i hans tempel; og han, som sidder på tronen, skal opslå sit telt over dem. "De skal ikke sulte mere og ikke tørste mere, ikke heller skal sol eller nogen hede stikke dem." Thi Lammet, som står midt for tronen, skal være deres hyrde og lede dem til kilderne med livets vand; og "Gud skal tørre hver tåre af deres øjne."    
Hvilket eksempel har martyrerne for Jesus efterladt os i deres liv af selvfornægtelse og offer! De var trofaste og principfaste. Selvom fængsel, tortur, inkvisition, galge og bålet truede dem, regnede de ikke deres liv for kært. Deres kærlighed til sandheden blev her vist. De valgte at adlyde sandheden på bekostning af stor lidelse. Verden var ikke disse troshelte værdig. De døde for deres tro. Det rene guld blev renset for al slagger gennem prøvelse og lidelse. Når disse går ind gennem herlighedens porte, vil de råbe i triumf: Vi sejrede ved Lammets blod og ved vort vidnesbyrds ord. Vi var trofaste til døden, og nu får vi livets krone. Sejrsråb vil lyde fra læber, som aldrig før triumferede. De, som var for forsagte til at prise Gud med deres stemme, var ikke for forsagte til at dø for deres Herre. De stred og kæmpede troens gode strid. De var trofaste til enden. De vil forene deres glade stemmer i den universelle sejrssang og prise Gud, fordi de blev regnet værdige til at modtage himmelens velsignelse ?Vel gjort" fra Mesteren, som de elskede og for hvem, de led. Hans egen højre hånd vil på deres pander sætte kroner af evig herlighed, som aldrig vil blegne.  

27 04 1876 Review and Herald Minnesota lejrmødet    

Vi burde have været på lejrgrunden i  Eagle Lake, Minnesota, tirsdag aften, 24. juni 1875; men vi har erfaret at der var et ikke-passabelt brud på vejen, der kom af den hårde storm sidste nat, som vil forsinke os fireogtyve timer. Vi tog et værelse i Jewell House, og var trætte nok til at få en grundig nats hvile i Winona.     
Fredag middag tog vi vognene i Winona og rejste omkring fireogtyve kilometer, og kom halvvejs. Vi er informeret om at vi kan ikke gå længere, for da godstoget brød igennem da det kørte over. Vi blev på sporet i seks timer. Med denne forsinkelse kom vi til Eagle Lake klokken tre sabbats morgen. Vi fik en hjertelig modtagelse af vore brødre. Næsten alt på grunden var gennemblødt af an nylig tung regn, men de lod ikke til at have mistet modet. Der var gang i møderne siden tirsdag.    
Sabbats morgen begyndte møderne under teltet med bøn og konferense. Bror Smith kom med passende bemærkninger ved begyndelsen af mødet. Jeg følte mig fri til at tale i femten minutter, beder alle tilstedeværende instændigt om at udnytte anledningen til at søge Herren. Vort første arbejde bør være at ransage vore egne hjerter og bortlægge alt som bedrøver Herrens Ånd. Her ved dette præstemøde var der et godt tidspunkt for alle at at ydmyge vore hjerter, ved at bekende vore synder og fejl, og komme nær til Gud i anger og tro, så vi føler en forsikring for hans kærlighed.    
Vi mangler tro og kærlighed. Vi må udøve tro og kærlighed til Gud og gemme på kærlighed i vore hjerter til ham, kærlighed til sandheden, og kærlighed til hinanden. Dette må vi gøre hvis vi bereder vejen til Helligånden. Så frembar mange vidnesbyrd, indholdet af dette vil jeg bringe sådan som brødre og søstre talte.    
En søster siger at hun er en af de mest trængende. Hun har haft ganske gode erfaringer med arbejdet, men har ikke gjort de fremskridt som hun kunne; føler hun nu at hun må omvende sig helt til Gud.      
En bror siger at han er ikke helt tilfreds før han bliver helt stærk i Jesus og vinder sejr over synd i sit eget hjerte.    
En bror siger at han kom langvejs fra til dette møde, så han kan blive velsignet her; han ønsker ikke at gå skuffet bort. Han føler at han har et personligt arbejde at udrette; han ønsker den krone der gives de trofaste.    
En søster siger at hun elsker Jesus, men føler at hun ikke har bønnens ånd, og dyb forståelse for hans sag, som hun burde have.    
En bror siger at han mangler at gå direkte frem for Gud, og takker ham for det gode han har fået i løbet af mødet. Her erkendte han Guds velsignelse. En anden bror, sagde han var forbavset over at prædikanten ikke kunne udføre det arbejde han skulle. Han måtte gøre det selv; han måtte ydmyge sit hjerte, bekende sine synder, og leve et bedre liv; i modsat har verden er den kold og gysende indflydelse på hans åndelighed.    
I dag ønsker han at blive helliget gennem sandheden. Det er sandheden der gør os frie. En anden bror bevidner at han alvorligt søger efter helligelse gennem sandheden.    
En bror bærer vidnesbyrd om at det er godt at indvolvere sig i Guds arbejde. Han har prøvet at genvinde de fejl han har begået i sit tidligere liv. Ved at ransage sit hjerte, så han bedre forstår sine egne mangler, har han mærket Guds velsignelse. Han ønsker at få alt det gode ud af mødet som han kan.    
En bror glæder sig ved at nærer sult og tørst efter retfærdighed. Han ønsker kristne nådegaver så han hele tiden kan vokse i sin karakter og liv.    
En søster glæder sig ved at møde så mange venner interesseret i sandheden. Hun har anstrenget sig meget for at komme til mødet, og prøvede aat overvinde fjenden og sikre sig riget.    
En bror siger at han blev mindet om den store kommende forsamling ved denne samling, fra øst til vest, fra nord til syd, og skal sidde ned med Abraham, Isak, og Jakob i himmerriget.    
En søster føler sig meget uværdig af alle. Det er det første lejrmøde hun deltager i. Hun takker Gud for det gode hun har fået.    
Hun var til glæde for alle. Det er det første lejrmøde hun deltager i. Hun takker Gud for det gode for et år siden, og besluttede der at leve et bedre liv. Han tror at han har gjort fremskridt og har kæmpet for at få sejr over hans synder. En anden bror kom til mødet, og håbede på at modtage Guds velsignelse, og blev ikke skuffet. Han siger om vi sætter os selv i den rette position over for Gud, må vi få en rig overflod af hans i vore hjerter.    
En bror siger at han søger få sin krop underkastet, så at appetiten og lidenskaben kan være under hans viljes kontrol.    
En bror siger at det er godt for ham at være her. Han fik fremgang for nogle år siden. Hvis vi sætter vor lid til Gud vil han ikke svigte os. Han er blevet velsignet denne morgen. Han ser at han har gjort mange ting som er forkerte; han har føjet appetiten til hans skade; han har brugt tobak; han føler at det er nødvendigt for ham at overvinde denne unaturlige appetit. Han ønsker at tjene Gud med hele sin sjæl, sind og styrke. Herren har et arbejde til ham at udrette, som ingen kan gøre for ham.    
En anden bror siger at Gud har sparet hans liv, og tilstået han hans hjertes ønske der gør det muligt for ham at komme til lejrmødet. Han ønsker at sætte sig selv i vejen for at modtage Guds velsignelse. Han er blevet forpint - kommet nær dødens porte; han har lovet Herren at overgive alt til Kristus. Han har ransaget sit hjerte og finder at han har meget at gøre at udvikle kristen karakter. Han har ransaget hjertet og finder at han har meget at gøre med at udvikle kristen karakter. Han har lidt megen smerte fordi hans kropslove er blevet overtrådt. Han føler at han er blevet taget ind i afklædningsværelset, hvor, selvom det har været en hård proces, herren har fået ham til at se på sig selv, i al hans syndighed. Han må gøre rent bord for evigheden.    
En søster siger at hun er taknemmelig for at Gud har sparet hendes liv, så hun kan nyde dette privilegium. Hun ønsker at være en kristen; hun ved at det er en stor ting at blive ét, for det er at være Kristus lig. Hun ønsker ikke at <i>næsten</i> være en Jesu efterfølger, men en alvorlig, munter disciipel for sin Frelser.    
En anden søster udtrykker stor tak for at hun har privilegiet, at deltage i mødet. Hun har holdt Guds bud.    
En svensk søster ønsker Guds hjælp, så at hun kan udglatte de skarpe og rå punkter af hendes karakter. Hun ønsker at se sin ledsager elske og adlyde Guds lov. En bror siger at hun kom langvejsfra, for at deltage i dette møde, håber på at få flere kræfter og nådegaver; er han ikke blevet skuffet. Han ønsker at leve et trofast kristenliv.    
En anden bror siger at han ønsker at stå som vidne for Gud. Han er kristennavnet uværdig at bære; hans liv har iikke været hans bekendelse til ære; hvis Gud vil være så nådig at spare ham for at møde hans venner et andet år, vil han kunne få et bedre vidnesbyrd at frembære.    
En søster siger at hun vil have skraldet fjernet fra henses hjertes dør, så Jesu ånd kan komme ind. Hendes hjerte har haft trængsler; hun har båret sin byrde til Jesus, og ved at han ikke vil svigte dem der stoler på ham. Hun ønsker at være værdig som kaldet, med sandhed, et Guds barn. Hendes trængsler har været store, men Gud vil ikke kalde hende til at gå større trængsler igennem end han vil give nåde til at hun kan klare.    
En svensk bror siger at han for et år siden lovede at han ville tage hjem fra dette møde og prøve at efterleve sin bekendelse; hans anstrengelser havde en vis success, med når han ser tilbage i dag, og ser hvor mange krogede stier hans fødder har betrådt, føler han sig dybt ydmyget. Han er tilbøjelig til at tale hurtig og utålmodig i sin familie, vil han anstrenge sig alvorligt for at overvinde denne fejl; må han optræde rigtigt i handlinger og eksempel, og han <i>vil være</i> i Guds styrke.    
En søster siger at  hun nu, lige nu, åbner sit hjertes dør, og lader sin frelser komme ind. Hun ønsker at komme Gud nærmere.    
En bror siger at han har besluttet sig for at vandre efter alle Guds Bud. Sidste år hørte han andre bringe deres vidnesbyrd, men han tog ikke sit kors og gjorde heller ikke sin pligt. Lad os alle bekende vore fejl, og bede for hinanden, så vi kan helbredes for vore sygdomme.    
En syvende dags baptist-prædikant siger at kom til dette møde, efter ugers trættende forventningrer, efter at få Guds velsignelse. Denne velsignelse har fået. Han blev dybt påvirket, sagde at han var fremmed for de tilstedeværende, alligevel følte han at han var bragt nærmere sine brødre gennem Jesu Kristi kærlighed. Han kom først og fremmest efter Guds velsignelse. Dernæst for at <i>opservere</i> og <i>høre</i>. Han ville forvisse sig at bekendelsen er større lys og dybere sandhed, bkev ledsaget af en mere fyldestgørende helligelse; hvis vi ikke er bedre end andre folk som ikke vedkender at have fået nyt og større lys, så har vor tro ikke større værdi end deres. Han glædede sig og blev glad for at høre de vidnesbyrd som nåede ind i hjerrtet, søgte et dybere nådesarbejde, lige så vigtigt som, og tilsvarende de store og hellige sandheder, som er bekendende, og søger efter et bedre, højere guddommeligt liv. Hvis <i>dette</i>er jeres mål, sådan som jeg tror det, så lad mig kalde jer brødre, og vi vil forene os, som een. Lad ikke modløsheden afskrække dig; nogle har følt at de næsten opgiver, fordi trængslerne har næsten omringet dem. De bør huske på at disse pinsler er hjælpere i deres åndelige liv, hvis de blot står fast under dem, og binder dem tættere til deres far.    
I går fældede stormen et træ ned over lejrgrunden; dette træ har stået iblandt mange træer, fået ly og blevet beskyttet af dem; var det stået alene, på den åbne plads, og var blæst hid og did, ville dets rødder være slået dybere, og blive fastere etableret i jorden; kunne det modstå stormen, og stået fast under orkanens kval. Når disse store trængsler trykker dig og truer med at knuse dig, så grav dybere, og sæt jeres rødder fast i Guds urokkelige sandhed og visdom, at du må stå og være stærk. Efter at et kvart århundrede er gået med at klare livets konflikter og storme, har han besluttet sig mere end før at gribe fat i håbet, og kæmpe den gode strid til ende.    
En bror siger at han ikke kan lade dette møde gå forbi, og denne dyrebare anledning gå tabt uden at bevidne hvad Gud har gjort for hende. I årevis har han forrsøgt at tjene Gud. Han ser nu, som aldrig før, hvilken langsom fremgang han har gjort. Han er lige begyndt at  se de skarpe og rå kanter i hans karakter; han føler at disse prøvelser bliver hårdere; han har spurgt Gud om at hjælpe sig til at overvinde dem, at bevare ydmygheden og bære korset; men korset har revet ham sønder, at han ikke kan bære det. Guds bud er meget brede; han ønsker at kræve Faderens velsignelse gennem lydighed.    
En søster siger at hun prøve  at holde Guds bud og elske sin Frelser af hele sit hjerte. Andre siger at hun har prøvet at forberede sit hjerte til at få en velsignelse og er blevet betalt overmådeligt.    
En anden søster siger at jo mere og bedre vi elsker Gud, des bedre kan vi se vor skyld, i overtrædelsen af Guds lov. Jo blindere vi er over for vore syndere, des mindre betydning tillægger vi lovens betydning. Jo bedre vi elsker Guds bud, des mere dyrebar vil Jesus være for os, og des alvorligere vil synden se ud.    
En bror siger at hans hjerte har glædet sig siden han kom til grunden; han er glad for at møde gamle fortrolige venner. Fjenden har prøvet hårdt at få ham, men han besluttede sig for at presse sig vej til riget, for at møde sine brødre og søstre der, og glæde sig med dem i den endelige sejr.    
En søster bevidner at hun elsker Jesus og bringer sandheden frem; hun skal gøre et godt offer, men Herren velsigner hende i det. En bror siger at han faktisk er taknemmelig for dette store privilegium.    
En søster har besluttet sig for at presse på og gøre fremskridt mod himlen.    
En bror siger at han for sytten år siden, I New York-staten blev indskrevet i Herrens hær; han havde afguder som han ikke kunne opgive; sandheden tog ikke dyb nok geb i hans hjerte, så han kunne overvinde; havde han modsat sig gaverne, men i fem eller seks måneder holdt han stærkt på Guds lov, og vovede tålmodigt at bryde sine forkerte levevaner. Denne bror kom med de grædende bekendende bitterhedsfølelser han havde over for mig, og de hårde udtalelser han havde givet andre om mig; bad han om min tilgivelse. Jeg fortalte at jeg tilgiver ham lige så frit som Kristus tilgav mig.    
En bror soger at han har holdt Guds bud omkring to år; han føler sig mere hjemme i selskab med     
Guds børn end med sine egne slægtninge som er imod vor tro; han føler at han må fornægte selvet og bære korset.    
En bror ønsker at stå som et vidne for Jesus; han bekender at da han forlod hjemmet, kom han ikke til mødet med rette motiver; ønskede han at se hvad der skal ses, besøge sine venner, og få en "god tid"; men <i>nu</i> føler  han at han må få et arbejde at gøre med sig selv; ønsker han at være stærk i sandheden, i hans bibelstudier og hellige sig selv helt til Guds arbeje.    
En bror siger at han er glad for at han elsker Gud og elsker sit folk. Han har prøvet at holde sabbaten I mere end tyve år; er det hans erfaring at "de som elsker Din lov, har stor fred." Han har en urokkelig tro på Skrifterne; betvivler han slet ikke deres sandhed; men han må have gerninger der følger op på hans tro; for tro uden gerninger er død, om det er alene. Han ønsker at kende Guds vilje og leve i lydighed til den, og blive helliget ved sandheden. Brødre, lad os holde ved Gud og hans løfter, og bede ham instændigt efter styrke til at kæmpe troens gode strid og gribe fat i evigt liv.    
En bror fryder sig over at have et privilegium. Møderne har gjort ham det godt; han ønsker at vokse hen mod himlen; det er godt for ham at høre deres vidnesbyrd som han kendte for flere år siden. Han ønsker at være oprigtig mod sin bekendelse. Han har fået trængsler; nogle gange lod de til at være det mere end han kunne klare; han har kaldet på Gud og lagt sine problemer frem for ham, og han er blevet styrket meget, ved at gøre sådan.    
En bror siger at  han har ujævne veje som han ønsker at udglatte; han må bryde alle ting som forhindrer hans vækst i åndeligt liv; Guds kærlighed burde være det største og han bør være villig til at gøre alt gavnlig for hans sag. Han ønsker at opnå den strålende kyst. Han ønsker at alle hans ord og handlinger skal være i direkte harmoni med Guds vilje.    
En bror siger at han tror de store og herlige evangeliesandheder. Han ønsker at tage til riget. Han mærker uværdighed; han ved at det beror hans handlinger uanset om han går mod himlen eller ej. Han ved at Gud vejer hans handdlinger på vægten, og han ønsker en ren optegnelse i himlen.    
En ssøster siger at hun takker Gud for dette møde, men er ked af at indrømme at hun ikke har tålmodighed, med sin familie; hun ønsker at vi beder særlig for at hun må overvinde denne synd.    
En bror siger at han føler det er nedtrykkende, og mä næsten kæmpe med alle skuffelser. Han har sat afguder op for sig, og det er vanskeligt for ham at ofre dem; han vokser ikke som han burde,  hvis han ikke afskar sig fra disse hindringer; han føler at han må opgive alt som er i vejen for hans åndelige vækst, og er ihærdig for at gøre hans kald og udvælgelse sikker.    
En søster siger at hun er taknemmelig over at hun kom til dette møde. Det så ud som een storm; hun spugte Gud om stormen kunne stilnes. Det så meget mørkt ud hele natten, men regnede ikke, og de startede næste morgen. De kørte et stykke vej i regn, men det tænkte hun ikke over; hun havde fået mange rige velsignelser siden hun kom til pladsen. Hun fik mange prøvelser, men mente de var helt til hendes bedste, og vil stole på Gud, for at Han vil få henne igennem det hele.    
En bror siger at han ønsker at tjene Gud i ånd og sandhed; han ønsker at hans daglige liv skal være antagelig i Guds øjne. Han har kun tjent sandhedens sag i en kort tid, han ønsker at sandhedens principper skal eksemplifiseres i alle hans handlinger, og han har Gudsfrygten foran sig hele tiden.    
Nu rejste fire sig op samtidig. En søster siger at hun er en stor synder og ønsker at blive omvendt.    
En bror siger: "Jeg er taknemmelig over det mine øjne har set,  og mine ører har hørt. Disse glædelige vidnesbyrd har mødt genklang i mit hjerte. Jeg ønsker at være stærk i håbet og have en pålidelig lydighed mod alle Guds bud, og få det evige livs belønning til sidst."    
En metodistsøster siger at Herren er her. Hun er taknemmelig over at han har givet hende nok af     
Sin Ånd så hun kan se Guds kraft og kærlighed manifesteret i dette folks sjæle. Hun er ikke af denne bøjning, men føler at Herren er iblandt dem.    
En søster siger at hun kun gennem Kristus, kan vinde sejr. Hun har fejl som hun må lægge bort. I det sidste års tid, da hun troede hun var stærk, fik hun lov at se sin svaghed. Hun kom til dette møde for at finde Jesus. Hun ønsker at skjule bag den Ven, som søster White har vist os er den eneste gennem Genløserens hjælpene nåde at vi kan overvinde og få evigt liv.    
En søster siger at hun elsker Herren, men hun siger ofte og gør ofte det som er galt; det har forhindret hende i at komme videre. Hun har haft håre konflikter, og gennemgået mange prøvende scenarier; men Herren har støttet hende, og har været en meget nærværende hjælp i trængdlens stund for hende.    
En bror siger at han har lært at det er  godt at tjene Gud. Han har helliget det hele af sig til Herren, og føler at det er for en lille gave at give. Han har besluttet at tjene ham efter bedste evne.    
En bror siger at han har prøvet i mange år at holde Guds bud. Han kan med sandhed sige at det betaler sig at tjene Gud, endog i <i>dette</i> liv. Han vil prøve at tjene ham mere trofast fra i dag af.    
En søster siger at det er godt at være her. Hun takker Gud for at han fandt det rigt at kalde hende til hans tjeneste. Hun ved at hvis hun gør <i>sin</i> del, vil han ikke undlade at gøre sin. Vi må altid stole på ham; for han vil aldrig svigte os.    
En bror siger at han nærer et stort behov for at ydmyge sig selv for Gud. Han har været skyldig i at kværulere og lede efter fejl, han har det som om han beder om hans Guds, og hans brødres og søstres tilgivelse.    
En søser bevidner at Herren har været god mod hende. Hun priser sit navn for Hans Ånd som hun mærkede hun havde i sit hjerte, siden hun kom til dette lejrmøde. Hun føler at hun må give give sig selv og alt hun har i Guds hænder, og stole på at han sørger for det, som hun betror ham.    
En søster siger at hun venter på Jesus; hun ønsker at være iblandt Guds børn, når han viser sig. Hun føler at hun må aflægge sine synder, og adlyde Guds krav, våge, vente og bede, så hun til sidst må blive iblandt dem, der får vasket sine klæder hvide i lammets blod.    
En bror siger at han føler sig lykkelig i Herren, selv om han anser sig selv som en uværdig efterfølger uværdig til at lyde hans bud. Han har haft en vanskelig tid komme videre, men han mister ikke, men vil presse på til han får hans løn som vinder sejr.    
En dansk bror siger at han mærker at den sandhed han har hørt, prøver hans hjerte. Han ved at han må komme nærmere Gud. Det er et indivduelt arbejde som må gøres, i hvert hjerte, og hans eneste mulighed er at klynge sig til Faderen.    
Hans hjerte slår i samklang med hans brødres hjerter, og hans sjæl råber: "Din Gud er min Gud, og dit folk er mit folk." Hvis han ikke kan leve i fred og harmoni med sine brødre i <i>denne</i> verden, kan han visselig ikke være det i den kommende verden.    
En normand siger at han ønsker at søge Herren og vinde fuldstændig sejr. Han siger at Herren har været meget god ved ham, og meget nådig i sin behandling af ham. Han har ikke det mindste at beklage sig over.    
Fire for deres fødder straks. En bror siger at det er godt for ham at være her. Han er glad for at høre disse gode og opmuntrende vidnesbyrd. Han prøver at søge Gud, såy han får en korrekt forståelse af hans vilje, og gør det arbejde som Gud har givet ham at gøre. Han føler at det er en vigtig tid i det hele taget. Vi må ikke forsømme Guds arbejde, og vore sjæle bør være frugtbare i kundskaben om hans vilje.    
En søster siger at hun glæder sig over de gode bønner og vidnesbyrd som hun har hørt: de har gjort noget godt for hende. Hun ønsker en ny omvendelse til Gud og mod hans tjeneste.    
En bror kom frem med et ønske og forventning om at få en stor velsignelse på denne lejrgund. Han tror det er nødvendigt for ham at ydmyge sit hjerte over for Gud, før han kan gå ind i arbejdet med fornyet iver. Han føler at han må have Kristi tålmodighed, sagtmodighed og ydmyghed. Han har besluttet sig for at  være en bedre mand, ved Guds nåde, så hans arbejde er acceptabel over for Gud. Han ønsker at være en trofast Kristi tjener, så han kan kan dele den herlige løn, der er lovet dem der forbliver tro til enden.<br><i> - fortsættes</i>  

4 05 1876 Review and Herald Lejrmødet i Eagle Lake (fortsat)    

Sabbat eftermiddag d. 26. Juni, fik jeg frihed til at tale til folk fra Lukas 19, 41.42. Det efterlod et højtideligt indtryk på tilhørerne.    
Vi indbød dem som følte at de ikke havde det godt med Gud, og dem som aldrig havde bekendt vor tro, og dem som var faldet fra Gud, at komme frem. Omkring et hundrede svarede straks på kaldet. Alle, som nærede en byrde fik anledning til at lette deres følelser ved at sige nogle få ord til temaet.    
En søster sagde at hun følte hun behøvede Guds folks bønner. Hun havde bedt Herren åbne vejen for hende og komme til dette møde, så hun søger Gud her af hele hendes hjerte. Der var en meget ømvindig ånd i forsamlien.    
En bror sagde at han var bange for at vi ikke kan indse det hellige arbejde som vi er eageret i, og ser ikke det nødvendige i arbejdet for evigt liv. Sandheden har aldrig set så klart ud som i dag.    
En søster sagde at hun må få et stærkere greb i Gud. Hun har ført et liv i bøn, men har ikke haft det godt. Hendes liv har ikke været kristennavnet værdigt.    
En søster sagde at hun havde handlet forkert. Intet af det hun nu ser nu, har været godt og rigtigt i hendes liv. Hun ønsker sit hjerte renset. Hun har levet i tvivl og frygt, og ved at hun ikke kan ære Gud ved et sådant liv.    
En bror sagde at han arbejdede på at finde hvile til sin sjæl, men han føler sig ikke fri. Han sagde at han nærede en antipati for en vis bror. Han tiggede sin bror om at give ham sin hånd og tilgive ham for hans følelser. Denne bekendelse var meget tårevædet.    
En søster sagde at hun ønsker en helligelse til Gud. Hun havde ikke helliget sig tid, til at studere bibelen, og tog sig ikke tid til sine børns uddannelse. Der var ikke en dag hvor hun ikke havde sagt noget, eller gjort noget, som hun senere har fortrudt. Det var som om hun var overvundet, og faldt på sine knæ for Gud, grad, bekendte og bad om tilgivelse for sine synder. Hun bekendte at hun nogle gange var for utålmodig med sin familie, kværulerde over sine brødre og søstre.    
En søster sagde at hun ønskede at være et Guds barn. Hun følte sig nogle gange Gud taknemmelig for hans barmhjertighed, men hun længtes efter at komme Gud nærmere, og ville godt være mere bekymret for hendes børn. Hun ønskede en omvendelse som ville få hende til at elske syndere mere. Hun mente at hvis hun kom frem og bad om Guds tjeneres bønner, ville han skabe et dybere arbejde i hendes hjerte, og hun vil få kraft til at gøre de pligter som Gud har givet hende at gøre.    
En dansk søster sagde at hun havde prøvet at tjene Herren, og ønskede mere af Guds Ånd.    
En bror bekendte at han var en synder, idet han kom frem til disse stole. Han ønsker et dybere Guds arbejde i sit hjerte. Han kom frem for at ydmyge sig selv for Gud. Han følte at upålidelighed stod skrevet på alle hans gerninger. Han følte at han måtte få en ren samvittighed; for dr rene alene skal se Gud.    
En bror sagde at det kun var tre måneder siden han begyndte at tjene Gud, og adlyde hans bud. Han ønskede at overgive alt til Gud, og elske ham af hele hans hjerte.    
En bror sagde at han bekender sig til sandheden, men han har aldrig følt sig tilfreds med sit standpunkt. Han føler at han må have et dybere nådesarbejde i sit hjerte. Han ønskede at komme på det rette her ved dette møde. Han må arbejde helt fra grunden af. Fundamentet må være sundt. Han må grave dybt og sætte det fast på klippen. Hvis Guds lov ikke var skrevet  i hans hjerte, følte han at han aldrig ville kunne frelses, og høre fra Kristi læber: "Vel gjort, du gode og tro tjener,  gå ind til din Herres glæde."    
En bror havde elsket Kristus et år, og han følte at Faderens bud er hellige, retfærdige og gode. Han følte at han var det mest syndige menneske. Der var meget der forhindrede ham. Han ønskede at opgive alle sine synder. I de sidste få uger var han dybt overbevist om synd. Han følte med den broder, som havde talt lige før ham at han må grave dybt, komme helt ned til syndighedens bund, og rykke alt ondt op med rode. Han vidste at det var en prøvetid og et vendepunkt i hans liv og erfaringer. Guds lov er meget bred. Herrens lov omvender sjælen fuldstændig. Den omvendelse må han erfare i hans liv.    
En dansker talte i sit eget tungemål. Br. Nelson oversatte hans ord. Broderen sagde at han havde gjort mange forkerte ting i sit liv, som han var hjertelig ked af. Han angrede sine synder, og ønskede at elske Jesus med udelt kærlighed og adlyde Guds bud.    
En søster sagde at hun havde været en kristendomsbekender i mange år, men hun er blevet overbevist af det hun havde hørt ved dette møde, at hun må have et dybere nådesarbejde i sit hjerte. Hun kom er, så hun kunne få sine kræfter fornyet. Hun aflagde bekendelse for sine brødre og søstre at hun havde forsømt sin pligt.    
Hun ønsker at være en helhjertet kristen, hver dag. Hun ønskede et grundigt nådesarbejde i sit hjerte, så hun kan være til velsignelse for andre.    
En søstre sagde at hun kom til dette møde for at få Guds velsignelse. Hun var overbevist om synd, og overbevist om at hun har levet langt fra Gud. Hun har frygtet Kristi kors. Hun elskede Herrens folk og disse sandheder. Fra barn af havde hun en kærlighed for sandheden. Guds bud og troen på Jesus er dyrebare for hende. Hun ønsker at være en helhjertet kristen og ære sin Genløser.    
En bror sagde at han indrømmede at han var i nærheden af den altseende Gud. Han kender alle ting. Han kender vore hjerter bedre end vi selv kender dem. Hvis han skulle bedrage mennesker vidste han at det var umuligt for ham at bedrage Gud. Han havde ikke bevidst fejlet for sin næste. Han ønskede at se kende Guds krav på ham, og elske Gud med hele sit hjerte, og sin næste som sig selv. Han var taknemmelig for at kunne komme til dette møde. Hvis han ikke hør amdre ord blive sagt, kan jan ikke sige at han er fuldt dækket ind. Han sagde at han var opsat på at leve mete helliget til Gud.    
En søster bad om at Guds tjenere ville bede for sin mand. Han kom til mødet, men måtte gå igen på grund af høj fugtighed og væde. Han led meget af nervesmerter. Hun følte at hun måtte give sig selv på ny til Gud, og hele tiden håbe på sin frelse.    
En bror sagde at han i to år bekendte at holde Guds bud. Han bekendte at ikke havde levet helt op til sin hellige bekendelse. Hans venner sagde at han var dum at tro at disse ting. Han var kommet til mødet for at se hvad der var.   Han takkede Gud for det han havde følt. Han ønskede at grave dybere om sit eget hjerte. Han ønskede at hans liv skulle spares lidt længere, så han kan komme på ret køl. Han håbede at alle hans venner ville tilgive for det han havde gjort forket. Oh! sagde han, hvad skal vi tro når Guds lov holdes af bekendelse for at finde ud af at vi overtræder hans lov? Han sagde at han var overbevist om at han var en synder ved Gud lov.    
En søster sagde at hun har fået nogle tegn fra Gud på at hin faktisk er et barn af ham.    
En bror sagde at han kom frem for at bekende sine synder. Han var overbevist om at han var en lovovertræder. Han føler at han uden tøven må identificere sig selv med Guds lovlydige folk. Hans venner er forbavssede over at han skulle begynde at holde sabbat. Han føler sig taknemmelig over traktatpublikationerne og især for Sandhedsrøsten.    
En bror føler sig skyldig over for at han ikke har levet op til lyset, og vil prøve at vandre i lyser fremover sådan som Kristus er i lyset.    
En bror tror at nogen ser på den bevægelsen for hans fremkomst, som en besynderlig ting, efter at have været kristendomsbekender i fyrre år. Men han har lovet at korsfæste det gamle menneske med sine gerninger. Hans børn blev draget til ansvar, og han følte at han måtte angre for Gud, at han ikke havde sat det eksempel for dem som han burde. Han ønskede at vide dag for dag at han gør Guds vilje, og leve således for sin familie og verden at de ved at han er én af Guds familie.    
En søster at hun en gang havde nydt Guds velsignelse, men hun var blevet irriteret på sin familie. Hun ønskede at gøre sin pligt mod sine to små drenge, så de kan se at deres mor har sand kærlighed mod dem. Hun ønskede at blive styrket for Gud, så hun kan gøre sin pligt for sin familie og for verden. Tiden er kort, og hun føler at vi må gå dybt til roden for arbejdet. Hun spørger efter sine venners tilgivelse, at hun ikke har givet dem et bedre eksempel i sit liv. Hun bad til Gud om at tilgive hende for hendes manglende kærlighed til ham.    
En søster sagde hun manglende at komme nærmere til Gud. Hun ønskede ikke at være der hvor hun elskede denne verdens mode.    
En dansk søster sagde at der var mange ting som hun måtte af med i sit hjerte. Hun ønskede ikke at bekende sandheden og fornægte den i sit liv. Hun spurgte efter tilgivelse, at hun havde syndet ved sin kolde opførsel. Hun spurgte efter tilgivelse, at hun havde syndet ved sin kulde. Hun ønskede at mærke Guds ånd forenet i sit hjerte, at hun dagligt kunne få bevis for at hun faktisk var et Guds barn. Hun følte ikke at hun i dag kunne sige at hun var et Guds barn.    
En bror sagde at han ønskede at være dybt interesseret i frelsesarbejdet. Den nærværende sandhed, havde ransaget hans hjerte. Han følte at han måtte have Guds nåde  i sit hjerte. Han var metodist i fyrre år. For et år siden da han begyndte at holde Guds bud, faldt der anklager over ham, og han blev smidt ud af kirken. Han følte at han gerne ville være en helt omvendt mand. Han vidste ikke hvor hurtig at hans sag bliver gennemset af Gud. Han må have et lydefrit liv, en fejlfri karakter.    
En bror sagde at han havde holdt Guds bud i seks måneder. Han følte at han behøvede et dybere nådesarbejde i sit hjerte. Sandheden er faktisk dyrebar for ham; han havde aldrig indrømmet syndigheden før han fik lyset om Guds lov at se.    
En norsk søster sagde at hun lige var kommet i gang med at holde Guds bud. Nogle få adlyder sandheden. De har møder, og Herren mødes med dem. Hun ønskede mere af Guds nåde - til at komme ham nærværende og være ydmyg. Hvis hun sårede nogle af hendes brødre på grund af hendes opførsel, så bad hun om tilgivelse. Hun ønsker ikke blot at være rigtig, men hel rigtig.    
En bror var på det forkerte spor for halvandet år siden. Han skammede sig over at sige at han var sabbatsbryder, men nu ønskede han at være en kristen lovlydig.    
En bror sagde at han ikke var tilfreds med sin tilstand. At være kristen  er at være Kristus lig. Vi må være helt rigtigt helliggjort gennem sandheden. En kristen vil bære åndens frugter, kærlighed, glæde og fred. Han vandt ofte sejr over en utålmodig ånd. Han følte at han måtte overvinde dette; for han troede ikke at en klynkende kristen ville komme i himlen. Han gav Gud højtidelige løfter før han kom til lejrgrunden. Han følte at han måtte bede meget. Vi er er enden alt for nær til at vi kan spøge med evige interesser. Den rene af hjertet alene skal se Gud. Han må være en bibelsk kristen.    
En bror sagde at han ønskede at være helt rigtig. Han følte at dette var frelsens dag og time. I tyve år har han holdt sabbat, han har dog ikke været tilfreds med sine nuværende mål. Han ønskede fuldkommen sejr over enhver synd som krænker Herren.    
Et lille barn sagde hun ønskede at være god og komme til himlen.    
En søster bekendte at det er meget ydmygende at indrømme at da hun at leve et kristent liv, havde hun ikke gået foran sin familie som hun burde. Nogle gange har hun været utålmodig, og var bange for at synd vil udelukke hende af himlen. Hun ønskede at være en sejrvinder. Hun vidste at hendes forsætlige synd er utålmodighed. Dette sårer Guds Ånd og bringer mørke over hendes sjæl.    
En bror sagde at han for nogle få uger siden besluttede at holde alle Guds bud. Han ønskede at gribe fat i arbejdet på ny og begynde fra grunden af. Hvis han havde fejlet over for nogen bad han om tilgivelse.    
En bror havde bestræbt sig for holde Guds bud i et års tid. Han ønskede at være en fuldstændig sejrherre.    
En bror sagde at ha mærkede behovet for et et dybere nådesarbejde, så han kan udvikle en kristen karakter og vandre for hans familie og for Gud med accept.    
En bror sagde at han havde fulgt Herren et år. Fra det tidspunkt ønsdkede han at kæmpe mere alvorligt for evigt liv.    
En søster sagde at det var kun fire måneder siden at hun begyndte at holde alle Guds bud. Hun takkede Gud.    
En bror ønsdkede et dybere nådesarbejde i sit hjerte.    
Han bekendte at tjene Gud, og kom til sandheden for et år siden, men han var ikke villig opgive alt. Han ønsdkede at overgive alt til Gud på lejrpladsen.    
En bror sagde at han var irriteret af naturen, og han havde været sådan i sin familie. Han ønskede at sætte et bedre eksempel for sin familie, så de kan bringes til sandheden.    
En søster spurgte om vi ikke kan sætte et rigtigt eksempel for vore børn, ville de vokse op i Herrens tugt og formaning.    
En søster sagde at hun selv følte hun var en stor synder. Hun var ikke tålmodig mod sine børn. Hun føltre at store ansvar hvilete på forældrene. Vore børns blod vil kræves af vore hænder med mindre vi er mere trofaste i vor pligt, over for dem.    
En bror sagde at han ikke var medlem af vort samfund. Han havde ikke været medlem af noget samfund. Han havde drevet rundt i mindst tyve år, følt sig fuldstændig sikke  indtil for tre måneder siden. Han havde læst vore publikationer, og undersøgt. Han havde aldrig hørt en prædiken før i går. Han ransagede sig selv. Siden dette møde, ser han tingene i et andet lys. Han ønskede sandhed. Han mente at han havde ret til at vide noget om sig selv. Han rejste over hundrede kilometer for at blive kendt med dette folk. Han ønskede at vide hvad han er, og hvad han han måtte være for at blive frelst. Han skulle ikke have rejst over hundrede kilometer hvis han ikke havde interesse for at få lys og sandhed. Han troede at han havde hørt sandheden, og han ville gribe fat i den, og vandre i dets lys.    
En bror sagde at hans vej gik fremad. Han ønsdkede at glæde sig over Guds nærvær, han ønsdkede at være med i arbejdet. Han glædede sig lidt før han kom til dette møde. Han fandt at der var sabbatsholdere blot syv kilometer fra ham, som har holdt sabbat i to måneder. Han var et års tid forud for dem. Han håbede at se skønnere dage.    
En søster sagde at hun havde fem børn i graven. Hun ønske at leve et helliggjort liv for Gud, og vinde himlen.    
En bror sagde at han elskede Jesus, han elskede den salige sandhed. Han blev meget velsignet siden han kom til lejrmødet.    
En bror sagde at han skammede sig over at sidde på en syndets stol, efter at bekende at følge Jesus i seksogtyve år. Han burde kunne tælle sin sejre. Han kom til lejrmødet opsat på at søge Gud af hele sit hjerte. I en tid havde han drevet bort fra Gud, og han var ikke blevet forvisset om at han var accepteret af Gud. Han er blevet velsignet siden han kom til lejrgrunden.    
En bror takkede Gud for det privilegium han fik ved at  deltage i dette møde. Han vil bestræbe sig på at leve nær Gud. Han har overhovedet ikke været tilfreds med sig selv. Han må drage nær til Gud, og få mere kærlighed i sit hjerte.    
En bror sagde at han havde praktiseret selvfornægtelse. Han ønskede at tale men mærkede en stor ulyst. Han mente han burde elske sin næste som sig selv. Han har været et medlem af i metodistkirken fire år. Han har været troene i adventtroen i ti år, og holdt sabbaten et års tid. Han havde et ønske om at holde alle Guds bud. Han kunne ikke sige at hans liv var Gud antagelig. Han følte sig ikke modløs og prøvede at give sig selv helt væk til Gud i dag, stole på hans barmhjertighed. Siden 1844 havde han ikke mærket at den sidste dag var langt borte, som mange i kirken havde gjort. I sin ungdom plejede metodisterne at forkynde Kristi nære komme, men disse dage er forbi i de populære kirker. Råbet var gået ud: "Gør jer rede." Det var ikke jordens klogeste eller støtste mænd som Jesus kaldte som sine medarbejdere, men fattige fiskere. Han skjulte disse ting for vise og kloge, og åbenbarede det for de små. Han øinskede Guds tjenerres bønner for sin familie. De modsatte sig ham ikke, men havde dog ikke grebet sandheden endnu. Han ville glæde sig ovrer at møde dem i riget.    
En bror følte at han drev bort fra Herren. Han ønskede at  komme der hvor Herren ønsdkede ham, og hvor han kan nyde det daglige fællesskab med ham.    
En søster der for seks år siden begyndte at holde sabbaten, har ingen fortrolighed eller kendskab til sandheden. Hun har mærket Guds velsignelse, men af en eller anden grund kom mørke over hende, og hun vidste knapt nok hvilken vej hun skulle gå. Hun ved hvad kærlighed til Gud i hjertet er, og ønsker at indse han kærlighed igen.    
En bror ønsker at vise sin villighed ved at få Guds folk til at bede for sig. Mørke er kommet over ham og han er bedrøvet på grund af ham. Han må få mørket drevet bort. Hans synder er store, og han er gået så vidt det er muligt for ham at gå. Han ønsker at indrømme det salige håb, som er skildret for ham. Hans synder er store, og han er gået så langt så muligt. Han ønsker at erkende det salige håb som blev skildret for ham i dag. Han ønsker at være sejrherre.    
En bror lovede at hvis Herren ville velsigne ham, så ville han leve et bedre kristenliv. Han føler at han må tage korset op. Han beder sine brødre om at våge og se om han holder sit løfte, og beder for ham, så han kan få kræfter til at udføre hele sin plligt.      
En bror siger at han priser Herrens navn over at han blev velsignet på lejrpladsen.    
En svensk søster ønsker at preesse sig fremad. Hun ønsker at få sine synder tilgivet. Hun ønskede Guds nåde, for at leve et helligt liv fremover.    
En bror siger at han har forsømt bønnen på grund af modløshed. Han har forsømt pligterne og manglet tro på Gud. Idet han rykker fremad har skyen løftet sig og han mærker det nødvendige i at hans hjerte gøres ren over for Gud. Han føler det som en begyndelse på ny for at tjene Gud.    
En bror har halvandet år holdt Guds bud. Han har fundet det godt at adlyde Herrens bud. "Salige er de der gør hans bud, at de må få ret til livets træ, og må gå ind gennem stadens porte." Han vil aldrig vende tilbage. Han ved at der er en stor chance for at blive bedre. Han ved at der er stor chance for at blive bedre. Han må have Guds nåde i sit hjerte, og modsætte sig den lunkenhed der tynger ham.    
En søster der græd bitterligt, siger at hun ønsker sine synder tilgivet.    
En svensk søster siger at Herren har været meget god mod hende. Hun elsker Jesus. Hun elsker Guds lov; ved at holde hans bud, har hun fundet stor fred.    
En bror har været tolv år i babtistkirken. For tre år siden begyndte han at læse sin bibel og studere den, og Gud gav ham lys. Han så sabbaten i Guds ord, og begyndte at holde den; han fandt hvile og fred i Kristi kærlighed og i lydighed til Guds lov.    
Så talte min mand nogle få ord til dem som søgte Herren. Han sagde at var blevet modløse af de synspunkter der var om Gud. De søgte ham af tvivl og frygt. Deres hjerter knurrer: "Jeg er ikke sikker på at han vil tilgive mig." De ser på Gud Faderen som en hård majestæt og dommer, blottet for sympati og kærlighed. "Han som ikke sparede sin egen søn, men opgav ham for os alle, hvordan vil han da ikke, sammen med ham, give os alle ting frit?" "For således elskede Gud verden, at han gav sin enbårne søn, at enhver som tror på ham ikke fortabes, men for evigt liv." Er Kristi gave ikke pantet på faderens kærlighed til syndere? Jeg vil sige til jer som kom frem til mig her: Faderen elsker jer.    
I de populære menigheder hører vi næsten ikke andet end, "Elsker du Jesus?" Faderens kærlighed nævnes kun lidt; det er kUn Kristus, Kristus. Gud fader har givet mennesker den største gave himlen har fremholdt. "Se hvilken kærlighed Faderen har til os at vi kan kaldes Guds sønner." Jeg tror at den store Guds hjerte er berørt og bevæget af nutidens syndige mennesker vilkår, idet han gav sin søn til døden for verdens synder. Kristus siger: "Jeg og min far er ét." Syndere og frafaldne: Det er jeres pligt at tro at Gud elsker jer i dag, og at Kristus elsker jer. Verdens genløser gjorde et stort offer for at købe det evige liv til jer. Kan du sige:<br>"Her på mit hjerte ligger byrden,<br>Og de tidligere krænkelser sårer mine øjne?"    
Faderen har givet et løfte til syndere, i dette har han     
ikke holdt sin dyrebare søn tilbage, men gav ham som et offer for dem. Kristus har givet pantet på sin kærlighed til syndere, idet han gav sit liv for at frelse dem. Hvis Faderen har vist sin kærlighed til syndere, ved at give sin eneste søn, vil han så ikke give al barmhjertighed og nåde helt frit? På grund af sygdom eller nedslående omgivelser drives nogle ud i fortvivelse, og tungsindighed overskygger dem. I dette kan de finde den fuldstændige frihed, og få håb igen og forvente en sejr. Tanken at Jesus elsker dem, rene engle elsker dem, og vor nådige himmelske fader elsker, ynkes og ønsker at frelse dem, bør inspiere dem med tro, og tillid til Gud. Faderen har ikke behag i synderens død, men han ønske  at han angrer sine synder og vender sig til retfærdighed og bliver frelst. Når synderen ønsker Herrens anerkendelse mere end noget andet, og er villig til at gøre et hvilket som helst offer for Jesu kærlighed, må han have på sinde at, hvis han holder ud, vil han til sidst stå i Guds stad, på de guldbelagte gader.    
Gå frem i tro, dig som har taget plads på disse sæder foran, og anerkender derved at du ønsker at tjene din himmelske Fader. Forvent at du <i> vil blive frelst</i>, hvis du indvilger i betingelserne der er nedlagt i Guds ord. Gå fremad i tro. Anstreng dig i og gennem Jesus, stole på hans fortjenester fra hans blod.  I må være angergivende over for Gud, fordi det er faderens lov som I har overtrådt; og I må udvise en tro på vor Herre og Frelser Jesus Kristus som synderens advokat, for at bede for hans skyld. Kom synder, til Faderen og sønnen. Hele himlen indbyder jer til at komme og opnå evigt liv.    
Jesus ønsker at du skal komme. Hvis du snubler igen og igen, så opgiv ikke i fortvivelse. Hvis du kommer ud i prøvelser, hvis du overvindes og fejler, så fortryd oprigtigt over for Gud, men fortvivl ikke. Prøv igen, grib fat i Kristi fortjenester og styrke. Når syndige mennesker ikke har anden retfærdighed at stole på end sin egen, så bliver Kristus til hans retfærdighed. Når han mærker at han ikke har noget kræfter, belejliger Kriistus til at lægge sin arm under ham. Synderen kan faktisk sige: Kristus døde for mig, og hans blod renser mig for al synd. Jeg ved hvem jeg har troet på; ham får jeg kræfter fra, til dagliglivets slid og prøvelser for at modstå Satans stærke fristelser.    
Da vor søn Henry døde, var det som om han var insspireret. Han fik nogle ord for det der passer enhver situation. Med Guds Ånd hvilende på sig, sagde han til sin næst yngste bror: "Giv ikke op, prøv at gøre det rigtige." Hvor mange vil synke ned fordi de begår nogle fejl?! De bør aldrig miste modet, men prøve igen. Mange mister troen under prøvelser og modløshed. Jesus prøver at frelse dem. Han rækker sine arme ud for at tage imod dem, og og alle deres byrder hvis de vil komme. Vi håber at jeres hjerter vil gå ud til Jesus i elskelig tillid. Så vil han forene dit hjerte med hans, ved mystiske skjulte kæder, der forbinder din sjæl med hans. "Han som bliver i mig, og jeg i ham, den samme frembringer megen frugt."    
Så gik vi sammen i alvorlig bøn til Gud for hans Ånd og hans tilgivende kærlighed der blev den gang. Vi fik forsikring om at vore bønner var blevet hørt. Den lifligste himmelske fred hvilede over de tilstedeværende, og mange glædede sig over beviset, at Jesus faktisk havde talt fred til deres hjerter.<br>(<i>Konkluderes næste uge</i>)  

11 05 1876 Review and Herald Lejrmødet i Eagle Lake (konkluderet)    

Søndag morgen d. 27. juni, kl. 8, talte jeg på opfordring i omkring en time til vore svenske, danske og norske såvel som til vore amerikanske brødre, om det arbejde Herren gør i Europa, at føre den nærværende sandhed ud til andre tungemål. Det blev oversat til dem. Det var en opmuntring til vore brødre og søstre med andre sprog, og også til amerikanske brødre. Søndag kl 10 om formiddagen talte min mand fra ståstedet med stor frihed med stor frihed og kraft, og gav årsagerne til vor tro. Forsamlingen lyttede meget opmærksomt. Vi håbede at den gode sæd Vil spire frem og bære frugt til Guds ære.    
Kl. 14.30, talte jeg til folk i halvanden time om Peters  helliggørelsesstige der består af otte trin. Jeg dvælede ved afholdenhed og det vigtige i at forældre underviser deres børn i selvfornægtelse og selvkontrol, vogte appetitten og smagen, fra at føje sig, på bekostning af mental, moralsk og fysiske kræfter.    
Man skal modtage lektier om selvkontrol og selvfornægtelse igennem opdragelsen, i barndommen og i ungdommen. Appetitten skal tøjles og uddannes, og dette er det ansvarsbetyngede arbejde der påligger forældrene. De tidligere yngre generationer har været nombærende for samfundet.    
Hvis forældre havde gjort deres pligt og serveret sund mad, hvor pirrende og stimulerende ting var udelukket, og samtidig havde lært deres børn at beherske sig og opdraget dem til at udvikle en stærk moralsk karakter, så ville vi nu ikke have haft alkoholismens kæmpe at slås med. Når man først har vænnet sig til afholdenhed og disse vaner tiltager med årene og bliver stærkere med tiden, hvor svært er det da ikke for dem, der ikke har fået den rette opdragelse som børn, at bryde med deres dårlige vaner og lære at beherske sig selv og deres unaturlige appetit. Når de er blevet voksne, har de vanskeligt ved at lære og indse nødvendigheden af kristelig afholdenhed. Undervisning i afholdenhed bør begynde med barnet i vuggen. "Den hånd der vugger vuggen, er den hånd der vugger verden."     
Svenskerne og danskerne bad mig om at skrive om emnet, sådan som jeg bragte det frem for folk, og få det oversat til forskellige sprog. Dette lovede jeg nå jeg fik en god anledning. Bror Smith talte til folk den aften.    
Mandag morgen kl 5 blev der holdt et forretningsmøde. Kl 8 talte min mand fra ståstedet til folk, om sagens nuværende tilstand. Jeg talte til folk mandag kl 10.30, med stor frihed. Det lod til at falde i min lod at tale om eftermiddagen også. Herren velsignede og styrkede mig stærkt. Jeg talte i over en time. Jeg mærkede Guds særlige kraft over mig, medens jeg talte. Bror Smith talte om aftenen med hans sædvanlige klarhed. Disse prædikener fra bror Smith var en fest for mange, som kunne værdsætte den klare argumentering for vort standpunkt.    
Tirsdag morgen d. 29. Juni, kl. 8, talte min mand til folk fra talestedet, om dåben. Han havde stor frihed og kraft. Jeg talte til folk kl. 10.30 ud fra Jak.1,22.25: "Vær ordets gørere, ikke blot dets hørere, ellers bedrager I jer selv. . . Men den, der fordyber sig i frihedens fuldkomne lov og bliv er ved den og ikke er en glemsom hører, men en gerningens gører, han skal være salig ved det, han gør."    
Herren velsignede det talte ord. Der blev sendt indbydelser ud til enhver der ønskede at være Guds børn, dem der var faldet bort fra Gud, og dem som blev overbevist for første gang om at de havde levet i overtræderne af Guds lov, ville komme frem. Omkring fyrre reagerede på kaldet.    
Enhver som ønskede at lette deres tanker fik frihed til det, og frembar deres vidnesbyrd. En ældre søster kom frem for at modtage Guds tjeneres bønner. Hun bekendte at være kristen i årevis, men siden disse møder begyndte blev hun overbevist om at hun havde brudt Guds lov, og fra den tid af, tog hun standpunkt med dette folk om at holde alle Guds bud. Guds lov har overbevist hende som en synder. Hun mærkede at Guds Ånd var med dette folk. Da hun på et tidligere tidspunkt blev indbudt til at komme frem, så tog hun ikke imod indbydelsen og missede anledningen. Hun mærkede at hun havde gjort noget forkert. Hun var ked af at have overtrådt Guds lov. Hendes gode og nådige hinanden fader, som er overmådelig i barmhjertighed og elskelig venlighed, har ikke efterladt hende i hendes blindhed. Hun ønsker at blive renset fra al synd. (Denne søster var et godt medlem af metodistkirken.)    
En bror mente han ikke blev opmuntret ved at komme frem ved dette møde, men han havde fået meget godt, og takkede Gud for dette dyrebare privilegium.    
En dansk bror sagde at han glædede sig til disse sandheder. Han tænkte at den sandhed som var så klar for ham ville kunne ses og forstås af alle med en god fornærmelse, når det blev præsenteret for dem, men han blev frygtelig skuffet. Dem som så det, som ikke anerkender lyset, og han kan ikke få mange til at se sandhedens beviser som var så tydelig for ham.    
Bror L. sagde: "Nogle af jer vil blive overrasket over at se mig komme frem til bøn, iblandt syndere og frafaldne. " Han sagde at han havde fundet et skriftsted der gjaldt til hans sag. 4. Mos. 11,1. "Engang gav folket ondt af sig, og det hørte Herren. Da han hørte det, flammede hans vrede op, og Herrens ild brød løs blandt dem og begyndte at fortære i udkanten af lejren." Han ønskede at være helt ens og harmonisk med sine amerikanske brødre. Han er vokset op uden for adventisternes rækker. Omstændigheder havde gjort at han hele tiden var på vagt og hårdt fristet mod amerikanernes følelser over for sine svenske brødre. Da hans øjne hvilede på ovennævnte passage om dem der knurrede, indgød Herren disse ord i hans sind. Han følte sig irettesat af Herren for at være i den yderste del af lejeren. Dette var et forkert standpunkt at indtage for at få kræfter. Fra det tidspunkt af vil han tage ståsted iblandt sine brødre. Han vil være mere fornuftig.    
Måtte Gud velsigne mine brødre," sagde han. "Jeg ønsker at bruge alle mine kræfter i dette store arbejde. Jeg glæder mig i Herren når jeg ser et halvt dusin af mine landsmænd, som kap kan forstå engelsk komme frem til bøn." Det mindede ham om den blinde mand, der famlede sig vej til Jesus. Han talte på en rørende møde på svensk til dem der kom   frem. Guds ånds ransagelse var ved dette møde; hans blødgørende kraft var over manges hjerter. Bror L fortsatte: "Måtte Herren velsigne jer alle, og tilstå at vi alle må forenes omkring tronen for at prise hans navn."    
En ung søster mærker at Herren er meget nær hende. Hun ønsker at forlade verdens forfængeligheder og følge hendes selvfornægtende Genløser.    
Vi begav os til vandet, omkring fem kilometer væk på ujævn vej. Atten blev begravet med Kristus i dåben. Denne dåbsceremoni var ganske interessant. Atten blev begravet med Kristus i dåben. Dette dåbesceneri var en interessant begivenhed. Børn gik så ganske stille i vandet, med lys og fred over deres ansigter. Herrens velsignelse hvilede over kandidaterne, forretterne, og de interesserede tilskuere.    
Om aftenen talte jeg til folk med den største frihed. Jeg bød syndere og frafaldne frem til bøn. Et stort antal besvarede. Vi gav dem en god anledning til at tale ud om deres følelser.    
En mand rejste sig og sagde at der muligvis ikke var en person på pladsen som havde gennemgået de samme trængsler som ham selv. Han var ved indianermasakren. Han fik flere kugler på sig. Han så sin familie blive massekreret. Han ville ikke opholde folk med at fortælle sin oplevelse. Han ønskede at stoppe nu ved dette møde for at tjene Gud, og gøre det bedste han kan for at frelse sin sjæl. Hvis Job og Daniel var i landet, kunne de kun befri deres egne sjæle. De kunne ikke redde søn eller datter.    
En bror siger at han er religionen uværdig. Han har været baptist af bekendende. I mange år har han elsket Guds folk. Han pegede syndige mennesker til Guds Lam, men havde i lang tid været ved Babylons strømme. Han havde ikke givet rigtigt eksempel for sine venner og naboer. Han er ikke uden prøvelser. Han ønsker at være en kristen. Han føler ikke den kærlighed, som han tidligere mærkede, og at hjælpen tidligere kom fra himlens sale. Han sagde at han var glad for at komme til adventistlejrmødet. Han havde fået ideer om dette møde, som var helt nye for ham. Han havde noget hårdt og bittert i hans hjerte imod mrs. Whites syner. Han havde sagt mange forkerte om hende, som han nu skammede sig over.    
Han tro på bønnerne fra Guds børn. Han anmoder dem om at bede for at han må tænke og handle rigtigt, og se alle ting klart ligesom vi ser dem. Han ser ikke alle punkter som dette folk ser dem, men håber at være helt med os, også i troen.    
En bror siger at han finder sig selv langt bagud. Han ønsker at bekende sin ondskab for alle tilstedeværende. Han ønsker at overgive sig helt til Gud.    
En anden bror siger at det kun er nogle få måneder siden at han blev oplyst om sandheden ved at læse et Review-blad. Han modtog også Signs of the Times; og blev overbevist ved at læse disse blade, at lørdag var Herrens sabbat. Han følte at han må have noget mere end blot lys over sabbaten. Han ønskede at kende nogle ting for sig selv, som aldrig et blevet fortalt ham. Han sendte sin første bøn tres kilometer hjemmefra, i lejeren. Han søgte Herren her og der, og kom til dette møde for at få mere lys og følge det. Denne bror mod dåbens forordning, og identificerede sig selv med dette folk.    
Så rejste en bror sig og sagde at han der lige havde talt, påbegyndte sin sag ganske præcis. Sandhedens stemme havde overbevist ham. Han så at dette folk havde sandheden.    
En dansker sagde at hendes mor havde levet et kristenliv og undervist hende. Hun prøvede også at være en kristen. Hun havde gået mange krogede stier. Hun hade faldet fra og ønskede at starte på ny. Hun  ønskede bønner fra Guds tjenere, om hun måtte få Guds nåde til at arbejde for sin næste at de måtte føres til sandheden. Hun har lært mange gode ting om adventisterne.    
En bror finder ud af at ved at se gennem briller som søster White siger det, var der en mangel. Han havde ikke Guds kærlighed i sit hjerte som han skulle have det. Han ønskede ikke at glemme hvilket slags menneske han var. Han ønskede at se sine fejl afsløret for sig i Guds lov.    
En ung søster siger at hun ikke vil lade sin krone gå. Hun ønsker at få himlen. Hun vil våge og bede så at ingen tager hendes krone. Hun er opsat på at stå fast og hellige sit liv helt til Gud.    
En bror siger at der ikke er nogen tvivl om at mange er overraskede over at se ham rejse sig til bøn. Han havde ført en religion efter bekendelse i lang tid, tilsluttet sig baptistkirken, forenet sig med dem af vor tro i Illinois, kommet til Minnesota; og siden den gang blevet temmelig kold. Han var faldet fra og følt at han skulle gøre mere end han gjorde den gang. Han havde modsat sig Guds Ånds dragen. Han ønskede at hellige alt til Kristi vilje. Hvis det var hans pligt at frembære budskabet, ville han gøre det. Hans hustru har sat sige ved siden af ham for at søge Gud, så de bedre kender og gør hans vilje af hjertet.    
30. juni. Sidste morgen på lejrpladsen. Samlet i teltet da klokken ringede omkring kl. fem.    
Mødet åbnede med sang og bøn. Bror Smith kom Med nogle vigtige bemærkninger, andre fulgte op med deres vidnesbyrd.    
En søster indrømmer sin svaghed, men glæder sig over at hun har en Frelser til at hjælpe dem, der sætter deres lid til ham. Hun ønsker at oplære sine børn rigtigt, så de kan få riget til sidst. Hun takker Gud for det han har gjort hende. Han har givet hendes mand som en ledsager på denne gode vej.    
En bror glæder sig over Guds godhed mod ham siden han var til dette møde. Han har ikke mærket at Gud har accepteret ham for en stund, som han ønskede; men siden disse møder har han haft glæde af Guds velsignelse, og han ønsker at beholde denne dyrebare velsignelse under alle omstændigheder.    
En bror siger at han aldrig har været så taknemmelig over for Gud som denne morgen. Han har et meget alvorligt ønske for at følge ham og være bedre forberedt på at bo i hans rige. Han blev meget påvirket.    
En bror glæder sig over den velsignelse han fik ved dette møde. Han ønsker ikke at glemme de sandhedens, advarslers og opmuntrende ord der kom her.    
En anden bror siger at han er blevet velsignet ved at deltage i lejrmødet. Han føler at Guds og himlens Ånd er  kommet nær til os. Han ønsker at komme hjem og leve bedre i den kommende tid end han har gjort, så lysstrålerne  går fra ham til andre, så de ved at han har fået lærdom af Jesus. Hvis han ikke gør hurtige fremskridt, er han bange for at budskabet vil gå ham forbi, og han bliver bagud.    
En søster siger at hun har besluttet at tage til Zions bjerg, lægge alt på alteret, og bestræbe sig alvorligt på at følge sin Herres påbud.    
En bror siger at han er glad for at Gud har et ønske lagt sit hjerte, for at være en korsets soldat, og bære dette kors med glæde, indtil han skifter den ud med en krone.    
En dansk søster siger at hun er taknemmelig for den undervisning hun fik ved mødet. Hun ønsker at gennemføre de ting hun har hørt. Hun ønsker at samle sammen med Kristus i alle livets tilskikkelser. Mister vi påvirkningen fra disse møder, vil det være et stort tab for os.    
En søster føler at hun er blevet velsignet meget, ved at deltage ved disse møder. Hun har været meget modløs. Det var som om at hun aldrig ville komme sig over det, at hendes krig var ved afslutningen. Hun tænkte at hun aldrig kunne adlyde sandheden, hendes vilje var ikke nok til at hun kunne gøre sådan. Men nu nærer hun et større håb, og er nu villig til at gribe fat på ny og arbejde på at overvinde, og forsøge at arbejde på det rette punkt i alle hendes livs tilskikkelser, uanset hendes omgivelser og omstændigheder. Hun ønsker at leve retsindigt over for Herren. Hun anmoder sine brødre og søstre at fortælle hende lige ud om hun er borte fra vejen, og hun vil tage venligt imod det, og elske dem for det. Hun ønsker at huske det hun har hørt, og de gode belærende ord, som hun har fået ved dette møde, og udføre det i praksis når hun kommer hjem.    
En bror kom frem her for at få en velsignelse. Han havde været syg, og var nød til at forlade pladsen. Han fik lov at være til sidste dags møde.  Herren velsignede ham; selv om han havde pine, ville han sætte lid til Gud, og vil prise ham så længe han lever.    
En bror siger at han ikke har holdt på sit sæde, fordi han intet har at sige, eller ikke har interesse for arbejdet. "Mit hjerte, hos dig, elsker Gud. Han har mange ting at overvinde, og er blevet styrket, og opmuntret.    
En søster siger at hun har besluttet sig for at holde Guds lov, og at elske sandheden.    
En anden søster siger at hun takker Gud for dette store privilegium. Hun tænker at få udbytte af det. Herren er villig til at vise os vore fejl, lige så hurtigt som vi vil lægge dem bort og overvinde dem. Hun formanede sine brødre at være trofaste, og ikke gøre noget for at bringe skam over Guds dyrebare sag.    
En bror takker Gud for privilegiet at kunne være her, og få del i den gode sag. Han elsker Guds folk mere end før. Han har mere tillid til dette arbejde end han nogen sinde havde.    
En bror har kun været nogle få måneder i sandheden. Ved dette lejrmøde har han nydt en fest med de fede ting. Medens de store briller er blevet holdt op for ham, har han set ufuldkommenheden i hans karakter. Han føler at han må være seriøs for at fjerne pletter og fejlfarver, ellers kan han aldrig komme ind i himlens rene rige.    
En søster siger at hun er taknemmelig for dette privilegium. Det lys der er kommet har vist hendes synder. Hun ønsker at gøre Guds vilje daglig og overvinde alle fejl i hendes liv, og samle med Kristus.    
En søster siger at hun fået god undervisning ved dette møde. Hun kunne ikke være der indtil i går morges på grund af dårligt helbred; men hun er blevet betalt rigt af det hun har modtaget, og ønsker sin hånd og hjerte i Guds sandhed og arbejde, vokse sig stærkere for hver dag.    
En svensk bror er taknemmelig for retten til at sige nogle få ord. Han føler sig meget lykkelig. Han har nydt Guds velsignelse. Hvis han gik glip af dette lejrmøde ville det være et stort tab for ham. Han skulle forlade sin far og venner. Han har haft en erfaring med at forlade forældrene for sandhedens og Kristi skyld. Han håbede på at se dem og de vendte sig til sandheden. "Lad os instruere vore børn i livets Vej, så de ikke ledes på vildspor af kætteri, men frelses sammen med Guds folk. Lad os, mine svenske brødre, forenes med Guds folk, så ingen af os ledes bort fra hjorten. Hvor bedrøvede burde vi ikke være hvis der ikke er nogen som møder os der, når de lydige får deres løn."    
En bror siger at han har større tillid til budskabet i dag end nogen sinde før. Han er blevet styrket på lejrpladsen. Ved dette møde fik han en erfaring der var værd at have.    
En søster er blevet ledt ved dette møde til at mærke nødvendigheden af større helligelse til Gud.    
En søster sagde at hun fik en dyrebar stund i Guds nåde. Hun ønskede en andel i Riget sammen med de genløste.    
En anden søster talte på vegne af en søster der blev døbt i Wasioja. Hun er nu i Canada, og har gennemgået mange prøver, men hun kan nu glæde sig i Gud, fordi hendes mand har taget imod samtalen. Hun er meget fattig men hun sendte femogtyve britiske cents til hjælp til at publicere de sandheder hun værdsætter så højt. Hun sagde at hun for sin egen skyld hørte sandheden ved dette møde som en smag af liv til liv for hende og hendes familie. Hun håbede at de ville være en samlet familie i Guds rige.    
En søster sagde at hun er Gud taknemmelig for privilegiet og undervisningen hun havde fået, og besluttede sig for at lære Herren at kende.    
En bror havde et meget stort ønske for at få åndelig styrke. Han var opmuntret og styrket meget ved disse møder.    
En bror sagde at han var taknemmelig over at få den velsignelse han ønsdkede til dette møde.    
En søster forsøgte at følge Frelseren. Hun modtog dåbensforordningen i går. Hun blev velsignet stærkt efter at være kommet op af vandet.    
En søster sagde at herren havde velsignet hende rigt. I går kom et lysglimt over hende op fra himlen og skinnede på hende, idet hun kom op af vandet.    
Hvis herefter samler sig over hendes sjæl, vil hun prøve at huske at solen skinner bag ved skyen. Hun takker Gud for de velsignede resultater af mødet.    
En bror sagde at han var blevet velsignet meget af dette møde. Hans tro voksede og var blevet styrket meget.    
En anden bror takkede Gud for det han havde gjort for hans sjæl ved dette møde. Han var opsat på at leve nærmere til Jesus og tjene ham bedre. Han ønsdkede at overvinde alt det der bestatte ham. Da sandheden kom til ham første gang, var han på vej nedad. Han så at han overtrådte Guds lov, og han prøvede at vende sig fra sine synder og vælge den sti der fører til himlen.    
En søter talte for sin aldrende søster Gibbons skyld, som ikke kunne komme til mødet. Hun er firs år gammel, og dette er det første lejrmøde hun mistede af dem i denne stat. Hun græd fordi hun ikke var stærk nok til at komme til mødet. Hun elsker sandheden. Hun ønsdkede sine brødres og søstes bønner som kom til mødet.    
En bror var blevet opmuntret ved dette møde til at presse på, og være et trofast til at sætte et rigtigt eksempel.    
En bror sagde at han var glad for dette møde. Han ønsdkede at leve nærmere Gud. Han var lige begynt at tjene ham.    
En bror sagde at hans hjerter var fuld af taknemmelighed til Gud for de velsignelser han gav ham til dette møde. Han var opsat på at spænde rustningen på, på ny og ikke tage den af før hans mester beder ham om det.    
En søster sagde at hun havde kærlighed til Jesus. Hun takkede Gud for alle gode ting, end også for armod, for det var iblandt alt, som skal virke sammen til deres gode, der elsker Gud.    
En søster sagde at hun kunne sige, som aldrig før: Min Herre og min Gud." Jesus  ønsdkede at frelse hende. Herren ønskede at frelse hende, og Guds engle ønsdkede at frelse, og hvorfor skulle hun da ikke tro?    
En bror havde set frem med store forventningrer til dette møde. Han var meget glad for det. Af en eller anden grund havde en sky forstyrret hans sind de sidste to dage. Ligesom Peter følte han at Satan ville sigte ham som hvede. Han ønsdkede at gå ind Guds rige. Han ønskede at gå bedre forberedt ind Guds arbejde. Han lod sin ledsager foran til hans arbejdsmark.    
En bror Spicer sagde at han endnu ikke var gået ned af hårdnakkede principper. Gud havde prøvet ham, så han kunne se hans klare måde at arbejde for ham på. Han ønsdkede at være seriøs, så budskabet ikke gik ham forbi. For to hundrede år siden planterede Herren sabbatsholdere i Amerika.    
For en tid fik de fremgang, så var det som om det trak ud. Gud oprejste et folk til at føre værket. Vi ser hvad vi gør i denne tid. Det er taget velsignelser fra dem, som viser sig uværdige, og de er givet til andre som er mere tro over for deres betroelse. Hvis vi ikke er trofaste over for det budskab vi har foran os, vil vi få fjernet velsignelsen, og den gives til andre. Vi har det som om vi siger til jer, der er med til dette møde, at vi presser på og beder jer instændigt at være trofaste , være sande, og ikke vende tilbage. Løftet er til dem der holder ud til enden.    
Min mand svarede og fremlagde bror og søster Spicers sag,at de blev medlemmer af konferensen. Valget var for, og ikke nedstemt.    
Så sluttede vort sidste møde på pladsen.  

18 05 1876 Review and Herald Sparta lejrmødet    

Vi kom til lejrpladsen ved 7-tiden onsdag aften, den 30. Juni, 1875. Vi fandt mødet på et meget behageligt sted. Elleve telte var allerede oppe. De fleste af disse telte, var sædvanligvis store. Det var stadig tidligt, og der ventes en stor samling af vore folk. Vore brødre i Monroe havde venligst udstyret vort telt, blev hurigt rejst og udstyret, og vi var igen hjemme i vort bomuldshjem.    
Vort arbejde sluttede i Minnesota onsdag morgen. Efter at have rejst fra 9 om morgen til 7 aften, var vi igen på lejrpladsen. Vi tog en nats hvile i vort telt, og torsdag morgen kl 10.30 begyndte vort arbejde. Om onsdagen da vi rejste med toget, fik vi ikke anledning til at hvile.    
Ældre Smith, min mand og jeg selv, var i gang med at skrive vigtige ting ned medens toget bevægede sig hurtig fremad. Når vi deltager i lejrmøder hver uge får vi ikke fritid til hvile og nye kræfter. Uanset hvor trætte vi er, er vi ved godt mod, og Gud har velsignet os meget med godt helbred, hvilket vi er vor himmelske far dybt taknemmelige for.    
Bror Smith talte fra talerstolen kl. 10 formiddag, og gav en prædiken der var passende.    
Kl. 2 om eftermiddagen læste jeg Mattæus kapitel 18. Jeg dvælede specielt ved nødvendigheden i at ydmyge sig selv over for Gud, og få vore tanker bort fra selvet, i sympati kærligheden til andre. Vi bør engagere os for dem uden for Kristus. Når selvet skal underlægges Kristus, så vandrer vi i sindets ydmyghed, enkelt, og uselvisk gøre andre godt. Det kræver gennemgribende omvendelse at følge Jesus tæt, et enkelt mål for øje, af rent motiv.    
Fredag d. 2. Juli, havde vi et konferensemøde under telt. Efter bøn og sang, frembar bror Sanborn et kort vidnesbyrd. Han sagde: "Jeg elsker den dyrebare sandhed, og det berdelsesarbejde, der er nødvendig for at sikre sig evigt liv. Jeg er kommet til dette møde for at blive rustet op, en fornyelse af Guds nåde, så jeg kan udføre hans arbejde på en antagelig måde. Jeg søger selv Herren, og jeg ønsker at hjælpe andre til at søge ham."    
En bror siger: "Jeg har fred og glæde i min sjæl. Jeg kom til lejrmødet for at få mere af Guds kærlighed. Jeg glæder mig over at se mine brødre og søstre glæde sig over sandheden og bane sig vej til himmelens lykke. For de sjæle der spørger ud om vor tro, føler jeg bestemt at ønsker de virkelig lyset, hvorved sandheden kan ses, og de selv forstår den, kan de tage imod den, og blive helliggjort igennem den."    
En bror siger: "Jeg er taknemmelig for dette privilegium. Også jeg søger Herren. Jeg har fået meget godt siden jeg kom til  dette møde."    
En svensk bror siger: Jeg er virkelig blevet fornyet siden jeg kom her. Jeg føler mig stærk i troen. Jesus har betalt mig for at komme, og give mig fred og kærlighed. Jeg ønsker at være en ydmyg Kristi efterfølger. Jeg ønsker Guds seglmærke på min pande."    
En bror siger sønderbrudt: Jeg glæder mig over at se så mange af vor tro, bevidne Guds godhed. Jeg mærker Guds velsignelse i mit hjerte. Jeg ønsker at forherlige min Gennemed at gøre godt mod andre."    
En bror siger: "Jeg mærke  Guds tilstedeværelse ved mødet. Jeg prøver at gøre min Faders vilje, og overgiver mig gladelig til forpligtelserne i hans lov. Jeg sætter lid til at Kristi blods fortjenester vil frelse mig fra al synd."    
En bror siger at han kun har fået lov til at deltage i to af vore årlige samlinger. Han prøver at vinde sejr, så han kan få del sammenpresning med Guds børn. Han vil leve et gudfrygtigt liv over for verden.    
En bror siger at det faktisk er et velsignet privilegium at glæde sig over sandhedens lys. Han har rejst en lang vej for at deltage i dette møde, og ønsker at tage sin velsignede mesters ånd til sig.    
Være her. Han har grund til at være taknemmelig over at Gud har sparet hans liv, så han kan møde sine brødre. Tak hans hellige navn for at han fandt det rigtigt at vise ham hvor han stod, og ikke pege ham til livets vej. Herefter vil han leve tæt til Kristus hans Frelser.    
En bror siger at han er dybt taknemmelig over at han er på Herrens side. Det er ved at gøre Guds vilje at vi får styrke; han er blevet velsignet lige så meget som hans møje. Der er velsignelser i vente for hver af os; for alt det han har ofret for at gøre Guds vilje, har han erkendt Ved hans anerkendende smil. Dette møde vil være en stor velsignelse for folk der er samlet her, hvis de vil hellige sig selv til Gud, uden forbehold. Han er taknemmelig for Guds nåd som han mærkede ved dette møde; han ønskede at være sagtmodig, og brødebetynget og ydmyg af ånden, ligesom hans frelser. Han føler at han selv er ingenting over for Gud; i et øjeblik kunne Gud udslette ham fra jordens overflade; alligevel lader han ham leve og have glæde af hans nådesgaver. Han ønsker at forherlige Gud og drage nær til den velsignede frelser, altid drikke af hans kærlighed. I seksogtyve år har han rejst, og tre gange har han været verden rundt. Han har beskuet mange af Guds forunderlige værker til lands og til vands. Herren har udfriet ham fra mange farer på de store vande. Han vil elske Gud; han vil håbe på hans store barmhjertighed; han gør krav på velsignede Jesus som sin frelser.    
Han vil arbejde så længe dagen varer. Herren er velsignet. Hans hjerte er fyldt med kærlighed der flyder over. Han har fået en stor velsignelse da han søgte  Gud, og bede til ham i det skjulte. Han er indstillet på at tage sig I agt for hans veje og ikke slægge på sin iver og alvor. Velsign Herren, oh min sjæl, og alt hvad er inden i mig." "Pris Herren for hans underfulde gerninger for menneskebørnene."    
En bror priser Gud for de løfter han har givet ham. Han har set lyset fra den dyrebare sandhed. Han har fuld tillid til Gud.    
En søster siger at det er Herrens værk. Hun ved det af egen erfaring. Gud har været med hende, i prøvelserne og fristelserne; har styrket hende på alle måder. Hun er blevet ledt til at elske Gud og hans hellige bud, og hele hendes sjæl velsigner hans hellige navn. <br> Så blev den behørige salme afsunget: - - <br>"Kom til de levende vande, kom.<br>Adlyd din mesters kald, <br>Vend I trætte vandringsmænd tilbage,<br>Min nåde er fri for alle."    
Vor andet konferensemøde begyndte tirsdag kl ni om formiddagen. Da regnen faldt blidt, samledes vi under teltdugen. Efter at have sunget og bedt flere bønner, lyttede vi med dyb interesse til mange fremragende og glædelige vidnesbyrd.    
Bror Decker sagde at han ønskede mødet skulle fortsætte det, hvor vi slap formiddagen før. Han håbede at de unge nyomvendte til sandheden ville føle sig fri til at frembære deres vidnesbyrd. Han mærkede Guds rige velsignelse i sit hjerte. Han nød gædens fylde i Jesus sådan, at han blev blød. Han håbede at alle tilstedeværende ville trofaste under hele mødet, og at dens indflydelse ville kunne mærkes længe efter. Han stolede på at ingen længere ville mærke et tab, af at ikke gøre sin pligt.    
En bror sagde at han mærkede Guds kraft over sig. Han havde brugt tobak i årevis, havde prøvet at overvinde vanen i årevis, men lykkes ikke for han. Han vidste knapt nok hvilken vej han skulle gå; til sidst bragte han sin byrde til Herren i bøn. Jesus har szgt: "Min nåde er dig nok," fandt han disse ord for sande; sejrede han, i Jesu styrke og navn. Kampen var hård, men sejren fuldstændig. <i>Nu</i> følet han sig klædt på og i rette sindelag. Gamle ting var gået bort og alt var blevet nyt. Han følte at han blev vasket ren i sin Genløsers blod, og at Guds kærlighed var i hans hjerte.    
En bror sagde at han ønskede at blive stærk i sin Mesters tjeneste; hver dag i hans liv ønskede han at mærke hans anerkendelse. Tiden er kort og den prøvetid vi har fået tilstået her, bør udnyttes til det yderste. Han var ked af at han ikke havde sat et bedre eksempel for sine omgangsfæller.    
En bror sagde: "Jeg er oppe i årerne, men jeg er nyomvendt i til denne tro. Jeg var ikke enig i dette folks synspunkter før jeg læste deres publukationer, sammenlignede deres lære med bibelens lære. Jeg undersøgte sagen nøje, med ønske om at selv kende sandheden; Herren    
Åbnede mine øjne for hans ords lys. Nu kan jeg påskønne Guds kærlighed; jeg vil altid adlyde sandheden, og gøre alt hvad jeg kan for sagen, hvis til sidst kan blive arving til himlen."    
En søster sagde at hun var taknemmelig over lejrmødet; hun ønskede Guds velsignelse, så hun kan udleve sandheden.    
En bror sagde at han for nylig var kommet til troen; lyset var kommet ind i hans hjerte; han forstod den tredje engels budskab klart. Han var fuld af pris til Gud for hans godhed; han havde fået en stor velsignelse på lejrpladsen.    
En søster sagde at hun længe havde set frem til mødet; hun var ikke kommet uden hensigter; hun søgte alvorligt efter fuld overgivelse til Guds vilje. Hun ønskede sindets sagtmodighed og ydmyghed, så hun kan gøre et acceptabelt arbejde for sin Skaber.    
En søster sagde at hun havde holdt Guds bud i halvandet år. Det gjorde hendes hjerte godt at at nyde dettes mødes velsignelser. Hun ønskede at være en kristen leve rigtigt for Gud <i>der hjemme</i>, så når Jesus kommer må hun møde ham i sejr.    
En bror siger: "Jeg er taknemmelig over privilegiet at kunne bo på grunden. Jeg mærke en god grad af ånden til disse møder. Jeg ønsker mit hjerte bliver døbt at Helligånden; jeg ønsker at adlyde Guds forskrifter og trofast adlyde læren i den tredje engels budskab, udføre mine daglige pligter, og prøve at hjælpe andre på livets vej. Jeg ønsker lyset fra himlen skinner i mit eget hjerte, og fra mig for at spreddes blandt dem jeg omgås. Jeg ønsker at elske Gud helt og uforbeholdent."    
En søster sagde at hun glædede sig over Herrens store godhed. Hun elsker sandheden og Guds sag. Hans Ånd har vist sig tydelig ved dette møde. Hun er hjulpet meget af dette.    
En bror sagde at han ønskede at bevidne Guds godhed. Dette var det første lejrmøde han nogen sinde havde deltaget i. Han havde ikke nydt Guds fred før han kom til dette møde. Han var ked af at hans ledsager ikke var med ham. Velsign Gud for lyset i den tredje engels budskab; ham selv og mange andre ville være i fuldstændig mørke, uvidende om den store sandhed, men Gud havde sendt dem til Sine tjenere for at undervise i det store nådesbudskab, kan han nu arbejde forstandigt og i Jesu kraft,og vandre forstandsmæssigt over for ham.    
En søster var Gud dybt taknemmelig for privilegiet til dette møde. Her havde hun samlet kræfter til at føre lyset frem for venner og naboer. Hun vidste at hun forsømte pligten på mange måder. Hun så sine synder som hun aldrig havde set dem før. Hun var glad for at mærke Guds Ånd her. Sandheden var dyrebar for hendes sjæl; den havde ledt hende til at ære Jesus efter eget ønske. Gud kaldte på hende. Han havde bragt hende ud af mørker til lys. I en uge havde hun været væk fra sine fire små børn, de var hur igt kommet hende af øjesyn; hun havde været væk fra dem i åndspinsler. Forsynet havde fået hende væk fra hendes hedenskab; hun fik sig selv til at se sig som en synder imod loven. Før hun kunne Kristus, var hun <i>nu</i> en fast troende i denne gode tro.    
En anden søster sagde at hun mærkede at Herrens ånd var ved dette møde. Hun vidste selv at Gud belønner alle som søger ham flittigt.    
En bror sagde at dette var et godt sted at være. Han mærkede en glæde da han lyttede tiil de glade vidnesbyrd der kom ved dette møde. Dette var faktisk en fest for hans sjæl. Han ønskede at være et vidne for Jealous, et levende vidne for sandheden. Han ønskede et hjem i himmelen, hvor de genløste skal vende tilbage til Zion med glæde og evig sejr.    
En søster sagde at Herren helt sikkert er hos os; hun havde aldrig mærket så meget af hans ånd før. Hun fik hjælp ved Lodi-lejrmødet sidste år. Hun kunne godt have draget nær til Gud siden mødet sidste år. Hun prøvede i frygt for Herren at at at underlægge sin vilje under hans; hun havde fundet en velsignelse, og hun havde fred som en flod. Hun ønsdkede at Jesus og sandheden var det største i hendes tanker. Hun ønskede at være     
Være tilfreds med sin lod og udføre alle de pligter som pålagde hende, så hun til sidst måtte leve med Jesus for altid.    
En bror siger: "Jeg mærker at Herren er god og stor at lovprise. Hans nådegaver varer så langt som evigheden. Hvis vi findes til sidst som Guds børn, hvilken ære og hvilket privilegium vil det så ikke være at få i den glade samling der oppe, hvor der ikke er partier, der aldrig siges farvel. Pris Gud for det gode og store arbejde han gør, at få sjæle ud til sandhedens lys. Min bøn er at Gud vil flytte det herlige arbejde fremad.    
En søster sagde at hun virkelig var godt for hende at være her. Herrens Ånd var ved mødet. Hun ønsdkede at overvinde alle hendes karaktermangler og møde ren og saliggjort i herlighedens rige.    
En bror sagde at Herren har gjort en hel del for ham, men han har gjort meget lidt for Herren. Han har kun lidt erfaring med dette store arbejde. Han ønskede at vandre ydmygt, og nøje følge hans Genløser.    
En bror sagde at han følte sig taknemmelig over dette møde. Han havde allerede fået rigeligt i gengæld. Han lyttede med dyb interesse den sandhed der blev udtalt. Han så fejl hos sig selv han aldrig før havde set, og det var det han ønskede, at kende sine fejl så han kunne rette dem før det var for sent. Han ønskede at elske Gud mere, og efterligne Jesu selvfornægtelse, og vinde fuldkommen sejr i hans navn.    
En bror sagde at han var Gud taknemmelig at han var en bønhørende og bønnebesvarende Gud. Han vidste at hans ånd var her. Han glædede sig over hans kærlighed. Han glædede sig over at Jesus lever; han har sagt: "Jeg vil bede til Faderen for dig." Han bad: "Hellige dem gennem din sandhed; dit ord er sagde." han glædede sig ved den sandheds lys. Han ønskede at lære sin Genløsermere fuldt ud at kende, al hans styrkes kilde og hans overmådlige store belønning. Han rejste firs kilometer for at være med til dette møde, og har fået mange gange igen for at komme. Den forkyndelse han har hørt har lagt nyt liv i ham. Han glædede sig over sandheden; han ønskede en mere fuldstændig forståelse af den, så han kan udføre sin pligt der hjemme og blandt sine naboer.    
En søster sagde at hun takkede sin kære Frelser for lyset hun fik ved dette møde. Hun forstod hvordan hun skulle leve et kristenliv.  Hun ønskede at holde alle Guds bud og leve i Jesu tro.    
En bror sagde at han ønskede at blive sejrherre. Han ønskede at tilbede Gud i ånd og sandhed, og leve i lydighed mod alle Guds bud. Han ønskede at blive helliggjort i sandheden. Han har haft stor afstand fra Gud; hans forsætlige synder har adskildt ham fra hans Genløser. Han ønskede at bortlægge sig alle disse synder. Idet han drages nærmere Jesus, mærkede Jesu ånd reagere på hans møje. Pris hans dyrebare navn.    
En søster sagde at hun mærkede den velsignede frelser var meget nær hende. Hun var meget taknemmelig over privilegierne ved dette mødet. Hun elskede Herren og elskede sandhed. Hun må være en helliget efterfølger af den sagtmodige og ydmyg Jesus.    
Et ungt menneske sagde: "Jeg ønsker at være et Guds barn; bed for mig, bed for vor familie, at vi må få et hjem i himlen."    
En ældre bror sagde: "Min elskede moder og mine brødre, hvis Jesu små børn er her, så er de mine slægtninge. En mand sagde til Jesus for længe siden: Din moder og brødre ønsker at tale med dig.' Jesus så omkring på sine disciple, og sagde: 'se  min moder og mine brødre.' Frelseren taler til os og siger: 'Mine små, overhold Faderens bud: tag korset op og følg hvor jeg leder.' Jeg beder jer instændigt, mine brødre, at at være fast grundfæstede i troen. Agrippa sagde til Paulus: "Det er lige ved, at du overtaler <i>mig</i> til at blive kristen."  <i>Næsten</i> vil aldrig frelse nogen af os. Dem som ikke kun tror men <i>adlyder</i> Guds bud, og stoler på Kristi blods fortjenester, vil møde ham med glæde og sejr, når han kommer i Himlens skyer."    
En søster sagde grædende: "Jeg har to børn; jeg ønsker at give deres hjerter til Jesus ved dette møde. Bror White sagde: Forældre, kom og tag jeres børn med jer! Jeg har taget mine med mig, og jeg siger jer at deres hjerter må overbevises og omvendes til sandheden."    
En søster sagde at hun var meget taknemmelig over dette salige privilegium. Herren er god. Han velsigner hende. Hun ønsker at ydmyge sig selv under Guds hånd, så hun kan ophøjes i rette tid.    
En anden søster sagde at hun stadig er stærk i sandheden, bestræber sig ved Guds nåde at overvinde sine synder og opnå evigt liv, hvis det sker på bekostning af alle andre ting.    
En anden søster sagde at hun bestræbte sig på at være en kristen. Hun havde ikke ønske om at komme tilbage, men ønskede at følge sin Frelser, ydmygt og helt.    
En anden søster sagde: "Jeg er taknemmelig over hvad mine ører hører og mit hjerte føler. Guds barmhjertighed er faktisk stor. Jeg har været syg og nær døden. Jeg har set frem til lejrmødet og bedt: Herre lad mig tage af sted! Men gør dog med mig hvad det behager dig; jeg blev styrket med Guds nåde; og jeg klarede den over hundrede kilometer lange rejse, og fik kræfter hele vejen. Jeg har være ude til alle møder og blevet stærkt velsignet. Vi har hørt dyrebare sandheder; de er blevet betroet til os, og vi bør have gavn af dem. Jeg håber at jeg er forberedt til et mere ydmygt liv og er nidkær for Guds sag. Når jeg hører fra de unge i troen, mærker jeg dybt min uværdighed, at jeg er en så fattig Jesu efterfølger. Men Herren har gjort store ting for os, hvorfor vi har glade hjerter. Pris hans hellige navn!"    
En søster sagde: "Jeg ønsker at få følelse og tro til andre, jeg ønsker at hjælpe mine venner og naboer på den rigtige måde. Jeg elsker at høre deres vidnesbyrd, som har gebet sandheden for nylig; jeg er glad for det dyrebare lys som fyldte mit hjerte med håb og mod. Siden er jeg kommet hos dette folk, er jeg blevet stærkt velsignet. Den sandhed jeg har hørt fra talerstolen har gjort meget godt for mig. Jeg ønsker at mine børn omvendes: for de holder sabbat formelt, men ikke i ånd. Bed for dem."    
En søster sagde: "Jeg er Herrens. Jeg elsker den kære Frelser. Jeg blev velsignet ved dette møde. Jeg ønsker at mine veje skal være rette for Gud. Jeg ønsker en andel i hans rige."    
En søster sagde: Jeg fristes ikke til at opgive sandheden. Jeg kom til dette møde for at få åndelig styrke. Tak Gud, jeg er kommet ud af mørket til hans forunderlige lys. Sandheden er dyrebar for min sjæl."    
En søster sagde: "Jeg føler det er min pligt at anerkende dette som dyrebart privilegium for mig. Jeg føler at jeg må komme til dette møde, og få undervisning i livets vej. Jeg sakte bagud. Jeg må have interesse i opstandelsen. Jeg ønsker mit navn indskrevet i livets bog."    
En søster sagde: "Jeg er glad for at finde et folk der holder budene, i tro. Jeg ønsker at være en af dem, og møde Herren i tro.    
En søster sagde: "Dette er det andet lejrmøde jeg deltager i; jeg føler mig taknemmelig over at jeg har modtaget Guds velsignelse, siden jeg kom her. Jeg takker Herren for at min mands liv er sparet. Dette er en hjerteransagelsens tid.  Jeg plejede at tro at jeg var sikret Himmerriget, men siden jeg hørte den tredje engels budskab, ser jeg en sandhed hvor jeg stod. Jeg føler mig som intet i Herrens øjne. Jeg glæder mig over at jeg har budskabets lys. Jeg mærker at jeg må have håb og tro, og stole helt på min Genløser, som kan frelse til de yderste."<br> <i>Fortsættes</i>  

25 05 1876 Review and Herald Spartalejrmødet (fortsat)    

Ved sabbatens begyndelse, mødtes vi under det store telt til bøn og konferens. Mødet åbnedes med sang og bøn. Så rejste en bror sig op og sagde: "Jeg elsker Herren. Jeg har rejst så lang en vej for at tilbede ham, og jeg ønsker at gøre alle pligter. Jeg ønser at mit lys skal skinne ud til andre."    
Min mand sagde: "Hvilken interessant stund er dette. Solen, Guds store tidsvogter, tæller ned. Ugens arbejdsdage er på det sidste. Sabbaten nærmer sig. I Europa er vore sabbatsholdende venner nede i midnatssøvnen.    
På en eller to timer, lukker det Californiske Tidernes tegn-forlag i Oakland ned og vore folk forbereder sig til at holde en hellige sabbat, Jehovas hviledag. Bror Bourdeau, som arbejder på den franske mission, er nu i konference med sine brødre i Illiois. Mange små grupper samler sig for at tilbede Gud.    
Med hensyn til kampagnen til sommer er der en stor mark til medarbejderne. Mange små grupper er ved at gå i gang med værket. Vi må spejde til øst, vest, nord,  og syd, og sikre os at der er hjerter der, der banker sammen med vore. Vi har aldrig mærket en sådan enstemmighed, som her ved alle lejrmøderne i denne sæcon. Vi har aldrig læst om en så fuldstændig enighed, undtagen under forfølgelserne, når almindelig lidelse vil binde alle hjerter sammen i ømmste forståelse.    
 "Sandhedens kraft tager fat i alle menneskers sind, og slår dybt i mange menneskers hjerter. Sidste vinter rejste en fransk dame, i Illinois regelmæssigt, adskellige mil,  for at deltage i disse små samlinger om sabbaten, selv om hun ikke kunne forstå noget af det der blev sagt, ikke kendte til det engelske sprog. Hendes søster spurgte hvorfor hun gjorde så meget ud af at komme til møderne, når hun ikke forstod hvad der blev sagt?! Hun svarede at hun var så ked af at hun ikke forstod hvad der blev <i>sagt</i>, men hin <i>mærkede</i> velsignelsen, og hendes hjerte blev så styrket og opmuntret at hun kunne mærke det ugen igennem. Det gjorde så godt på hende at hun mærkede et stort tab at ikke være ved mødet. Jeg er så glad i Gud at jeg oprøres i hjertet når jeg ser mennesker berøres sådan og omfavne sandheden. Men kun få vender tilbage; næsten alle holder ved, trofaste og oprigtige.    
 "Jeg tror ikke at vi kan tilbringe sabbatens begyndelses time bedre end at være bøjet for Gud, i højtidelig og taknemmelig bøn; lad os især takke Gud for, værkets fremgang ved stillehavskysten."    
Efter en dyrebar bedestund, blev salmen "Stå op og velsign Herren" afsunget."    
Min mand fortsatte da med sine bemærkninger, og da han talte blev han velsignet meget. Himlens lys og herlighed spejlede igen fra hans ansigt, idet udråbte høj pris til Gud. Det var som om at himlen var meget nær. Idet den nedgående sols gyldne stråler genspejlede og lundens glimtende blade, Retfærdighedens stråler glimter på de forsamlede i Gudstilbedelsen; deres ansigter skinnede med    
 Genskinnet af himmelsk lys. Det var den helligste stund, der huskes længe.    
Taleren sagde: "Der var en stund hvor en mand havde flere kræfter end alle de mægtige på hele jordens overflade havde. Han bad i tro, og hans bøn åbnede himlen op, og jorden fik hverken dug eller regn i mere end tre år. Den tids krigsmænd, filosoffer og store fyrster, kunne ikke få en dråbe regn ned på den afsvedede jord, eller forhindre den mand i at indstemme sin tro med den Almægtige. Herren er god. Han er stor. Han kan sprede det mørke, der trykker sindet. Mere tro, brødre: vi <i>må</i> have mere tro, for at komme nærmere til Gud. Bøn ændrer ikke på vor Himmelske Fader, men bøn forandrer vort forhold til ham. Derved kommer vi nær til Gud, og kan forene vor begrænsede styrke med hans uendelige kraft. Gud tilstår det vi, i enkel tro, griber fat i hans kraftige og barmhjertige arm, og modtager hans største velsignelser. Han er al det godes kilde."    
Bror Decker sagde: "Jeg mærker Guds velsignelse over mig i stort mål. Jeg er fyldt med hans kærlighed. Jeg har ikke ord for mine følelser. Hans tilstedeværelse har overvællet mig med en sådan glæde at jeg ikke kan udtrykke mine følelser."    
En bror sagde: "Jeg føler at det er godt at være her. Herren har givet os Hans Ånds tilstedeværelse i aften. Jeg ønsker at arbejde til Guds ære. Tiden er kort. Herren forbereder et folk til sit rige, og jeg ønsker at være blandt disse."    
En bror sagde: "Jeg mærker Herrens Ånds liflige indflydelse her. Den stille røst lille stemme har talt til mit hjerte. Jeg ønsker at min vilje vil opsluges i Guds vije. Jeg ser hen  på den hellige lov, som jeg har overtrådt, og beskue Kristi uforlignlige kærlighed, idet han bliver min forsvarer i himlens retssal. Jeg glæder mig over Guds lov. Al modstand kan ikke et øjeblik trække den hellige lov ned. Den er evig og uforgængelig, ligesom Guds trone. Jeg prøver at vandre ydmygt, prøver at være sagtmodig og elskelig. Jeg mærker Guds Ånd i mit hjerte, bevidner med min ånd at jeg er et Guds barn."    
En søster sagde: "Jeg føler det er min pligt at tale til fordel for Jesus. Jeg elsker den dyrebare sandhed, og har i sinde at følge min Frelser. Jeg har fået meget hjælp af dette møde, at jeg frygter jeg ikke er det halve taknemmelig for Guds godhed mod mig. Mit hjerte roser ham hele tiden."    
En bror sagde: "Jeg takker Herren for det mine øjne har set i dag, for Guds godhed og visdom. Jeg ønsker at sejre fuldstændigt og modtage en glædens krone ved Mesterens hånd."    
En bror sagde: "Jeg er Gud taknemmelig for dette dyrebare møde. Jeg kom ikke her forat høre ørkesløs skuespiller. Jeg kom for at få Guds velsignelse. Jeg stoler på Herren, og han udgyder sin velsignelse over mig.    
En bror sagde: "Tak Gud at denne herlige sandhed kom over mig. Mit hjerte er for fyldt til at tale. 'Jesus af Nazareth gik forbi.' Jeg må være hos ham på hans trone."    
En søster sagde: "Pris Gud for min dybere frelsers kærlighed. Han har tilgivet mine synder. Jeg har beviser for hans kærlighed. Djævelen har forlokket mig til at tro at Jesus ikke vil tilgive mine forfærdelige synder; men hvilke velsignelser har jeg ikke fået dette sted! Nu kender jeg Herrens vej fuldt ud. Han åbenbarer vore hjerter; han læser vore tanker. Jeg vil have tillid til hans barmhjertighed, så længe jeg leve ."    
En bror sagde: "Pris Herren; jeg ønsker at det hele af mig skal prise ham. Han er god mod mig. Jeg elsker ham! Jeg elsker ham!"    
En søster sagde: "Dette er en dyrebar ret, som jeg nyder. Dette er det bedste lejrmøde jeg nogen sinde har deltaget i. Jeg har aldrig hørt så mange opmuntrende vidnesbyrd før.    
En bror sagde: "Det er pinsetide for min sjæl, og for hele lejren; det er på tide underfuld nåde og kraft. Om det så skulle være ti gange så vanskeligt ville jeg, om nødvendigt, komme til et møde som dette. Jeg har fået rigeligt igen. Jeg kan ikke gå tilbage fra den gode vej jeg har valgt, men jeg vil presse mig frem til sejr."    
En bror sagde: "Jeg mærker Guds velsignelse flyde i min sjæl. Jeg ønsker altid at glæde mig i Gud, presse fremad og opad, højere og højere, indtil arbejdet afsluttes.    
En søster sagde: "Jeg mærker Guds velsignelse ove  mig. Der engle der svæver omkring. Den himmelske atmosfære af fred  og glæde er her."    
En bror sagde: "Jeg har tjent Herren i enogtyve år. Jeg har deltaget i femten lejrmøder. Jeg har aldrig været til et adventistlejrmøde før. Jeg ser en stor fordkel; her udvises der en kærlighedånd, som jeg aldrig har mødt før."    
En bror sagde: "Jeg tror sandheden. Jeg har ikke været så trofast som jeg burde have været. Jeg må komme nærmere til min Gud og få hans kærlighed i mit hjerte. Nu har jeg begyndt livet; jeg vil leve hver dag til Guds ære."    
En bror sagde: "Jeg ønsker en andel sammen med Guds folk. Jeg er blevet så meget velsignet ved dette møde. Jeg nærer stadig behov for mere nåde. Jeg ønsker at leve i trofast lydighed til alle Guds bud, og modtage den himmelske sammen med mine brødre i Herren."    
En bror sagde: "Pris Herren! Jeg ønsker at mase mig fremad, og have fred med den tredje engels budskab. Hvis vi er uforsigtige og forsømmer vor pligt, mister vi det arbejde af syne, som Gud gør i disse sidste dage. Vi må daglig værne om vor tak til Gud, for vore nuværende privilegier og velsignelser."    
En søster sagde: "Pris Gud hvorfra alle velsignelser flyder." Jeg er blevet velsignet i aften. Herren har indhegnet os med sandhed.    
Uanset alle Satans fristelser, er der et tårn af styrke som vi klynger os til. Ære til Gud. Han er barmhjertig; for han har givet sin dyrebare søn I døden på grund af mig, en synder. Dyebare Jesus vil lede mig, selvom jeg er uværdig, og føre mig til himlens hvile til sidst, hvis jeg er ydmyg nok til at følge."    
En bror sagde: "Gud ønsker ingen krystere i hans sag. Jeg ønsker mod og styrke til at følge min Genløser på selvfornægtelsens og selvopofrelsens sti. Jeg har været for svag, men jeg har vokset mig stærkere under dette møde."    
En bror sagde: "Jeg ønsker en andel af Guds folk. Herren har holdt mig fra at bryde ned. Han sendte sin dyrebare og herlige sandhed som lys for min sti. Jeg glæder mig i Guds godhed og barmhjertighed. Jeg føler mig opmuntret af rapporter om sandhedens fremmarch på stillehavskysten. Jeg ønsker at få del i arbejdet her på jorden, og del hos de genløste i Himmelen."    
En søster sagde: "Jeg takker Gud for denne anledning til at mødes med hans folk. Mit hjerte glæder sig oprigtigt i Gud min Frelser. I halvtreds år har jeg prøvet at leve et kristenliv. Jeg priser hans hellige navn, at han har sparet mig, at jeg oplever denne salige dag. Jeg er taknemmelig over Guds elskelige godhed mod mig. Jeg ønsker at udleve sandheden dagligt, så andre kan se det lys, der er så dyrebart for mig."    
En søster sagde: " jeg er så taknemmelig for dette privilegium. Jeg blev meget modløs, men min tro mit håb og mod er nu fornyet.    
En bror sagde: "Tak Gud for bønnesvar. I enhver nødssituation, er der hjælp og lindring. Jeg ønsker at elske Gud og holde hans bud. Gud har besvaret mine bønner, endog mine. Jesus har stor magt. Da han var på Jorden helbredte han den syge. Han vil visselig høre troens bøn, hvis vi kommer frem for ham i oprigtighed og ydmyghed. Jeg ønsker at være fuldstændig kristen, afholden i alle mine levevaner. Jeg ønsker at lægge alt til side som er skadeligt for helbredet eller er demoraliserende. Jeg har brugt tobak fra barn af.     
En bror sagde: "Tak Gud for bønnesvar. I enhver nødssituation, er der hjælp og lindring. Jeg ønsker at elske Gud og holde hans bud. Gud har besvaret mine bønner, endog mine. Jesus har stor magt. Da han var på Jorden helbredte han den syge. Han vil visselig høre troens bøn, hvis vi kommer frem for ham i oprigtighed og ydmyghed. Jeg ønsker at være fuldstændig kristen, afholden i alle mine levevaner. Jeg ønsker at lægge alt til side som er skadeligt for helbredet eller er demoraliserende. Jeg har brugt tobak fra barn af. Jeg har prøvet at aflægge denne skadelige vane, men det virker umuligt. Lægerne har sagt at det vil dræbe mig. Jeg ved at jeg ikke kan gøre dette i egen kraft, men Gud vil hjælpe mig, og ham stoler jeg på. Her forsvinder min afgud, tobak! [Så kaster han en stor pakke tobak til jorden.] Nu håber jeg at blive værdigere til at tilbede en ren og hellig Gud! Min Frelser, bevar mig fra denne nedværdigende appetit! Rens mig fra denne urene vane. Støttet af jeres bønner, brødre, og klynger mig selv til Gud, ved tro, skal jeg blive til sejrherrer. Brødre glem ikke at bede for mig."    
Før dette mødes vidnesbyrd blev aflagt, vil jeg sige at vi efterfølgende gik til det telt hvor denne bror Strong, havde sit hjem. Vi fandt teltets gruppe bedende. Vi hjemsøgte Gud alvorligt for vor brors skyld, at han måtte få styrke og nåde, gennem Jesu navn, at kunne overvinde denne stærke lyst til tobak. Vi mærkede en forvisning om at det vil ske. Herrens velsignelse hvilede over os medens vi bad. Den 17. august fortalte bror Jordan at bror Strong, var befæstnet i sandheden. Han har ikke haft lyst til tobak siden vi gik sammen i bøn til Gud for ham. Han glædede sig i Herren, og mærkede at han vandt stor sejr gennem Jesu almægtige hjælp, til at overvinde hans appetit til tobak. Han er en lykkelig mand. Nu vil vi vende tilbage til mødet.    
En søster fulgte denne bror og sagde: Jeg ikke sidde stille længere. Jeg ønsker at sige at jeg er så besluttet på at udleve sandheden hver dag i mit liv."    
En anden søster sagde: "Jeg kan ikke længere blive sidende. Herren har velsignet mig. Pris hans store og hellige navn. Han vil frelse alle til det yderste som kommer til ham.    
En bror sagde: "Tak Gud for hans Helligånds indflydelse! Himlens frelse er her! Jeg ønsker at være ren i hjertet, så jeg kan modtages i Guds rige, og få en livets krone!"    
En svensk søster sagde at hun ikke har ord for sine følelser. Hun var taknemmelig over at Jesus gav sit kære liv, så hun kunne frelses. I syvogtyve år har hun bekendt sig at elske Jesus, men har ikke vandret så tæt til Gud, som hun burde. Hun takkede Gud for sabbaten. Nyt lys skinner på Guds dyrebare ord.    
En anden svensk sagde: "Jeg ønsker en ydmyg andel i Guds værk. Jeg kan ikke forsømme pligten. Jeg vendte fra mørke til lyset for tyve år siden. Ofte har jeg studeret og overvejet det fjerde bud. Gud gav mig lys over bibelen for tretten år siden. Jeg er Herren  taknemmelig for privilegiet at være til dette møde. Dette er det første lejrmøde jeg har deltaget i. Når Herren skal samle sine juveler op, ønsker jeg at være iblandt dem."    
En søster sagde: "Jeg er meget forbavset over at se mennesker, fremmede over for hinanden fra alle landets egne, og udtrykke enighed, følelsesmæssugt og synsmæssigt - alle af samme sind, alle dømmer det samme, fuldstændig kærlighed af hjertet. Jesus har gjort alt for mig. Jeg har næsten ikke gjort noget for ham. Jeg ønsker at arbejde for dem som ikke har håb i Kristus. Lad os bede for dem. Der er meget af dette arbejde der skal gøres. Guds Ånd vil hjælpe os i vor møje, hvis vi arbejder i tro og kærlighed. Hvis vi er midlet til een sjæls frelse, hvilken glæde vil der så ikKe være i Guds rige. Oh, om Herren vil hellige hele lejren."    
Mødet lukkede nu, og alle mærkeede at det var en velsignet stund i Guds nærvær.    
Søndag morgen var der et andet bede- og lejrmøde. Min mand sagde: "Dette møde er meget højtideligt for mig. Jeg har mærket Guds tilstedeværelse på en speciel måde. Herrens ånd forbliver over denne forsamling, og der er slet ikke noget element af fanatisme her. Alt gøres sømmeligt og i orden, for Gudstilbedelsen. Her er  orden i himlen, og det burde være orden på jorden, særlig når det gælder Gudstilbedelsen. Alt i denne forbindelse bør udrettes højtideligt og præcist. Profetens sprog er: 'Oh jord, jord, jord, hør Herrens ord. Jeg er glad for at Herrens ord er et sprog der kan forstås. Vi har fået bibelsandheden for at studere den. Her er en rig mængde af inspiration for gamle og unge. Her er de skrifter der gør gennem forskellige trossamfund, og for at fordstå deres betydning må vi blive bibelstuderende, og søge under bøn og kritisk efter det lys i det åbenbarede ord. Der er uudtømmelige af lys til at belønne de størst tænkende mennesker med. Bibelen er Gud udtryk til mennesker, i et simpelt og enkelt sprog der kan forstås. Mennesker fik seks arbejdsdage, men den syvende dag satte Gud til side til sig selv. Hvis mennesker ville tage bibelen, præcis som den læses, ville de ikke gå fejl af den sande Jehovas sabbat. Spørgsmålet for alle burde være: "Hvad er sandhed?"    
Herefter følger vidnesbyrdene fra de tilstedeværende. En norsk bror sagde: "Jeg er glad for Guds nådegaver omkring  os. Jeg ønsker at gå ind i Herrens arbejde. Så længe Gud har ledt os til sandhedskundskab, har han givet os en erfaring i hans arbejde. Vi behøver alle at ransage vore hjerter bønneligt og strengt, så at ien synd får lov at lure der. Vi behøver at grave dybt og lægge vort fundament sikkert. Jeg er virkelig taknemmelig for hvad Herren har gjort for os. Jeg råber stadig ud af min sjæl: 'Nærmere min Gud til dig, nærmere dig!"    
En søster sagde: "De, der frygter Herren, talte dengang med hinanden, og Herren lyttede opmærksomt. Der blev skrevet en bog, for at Herren skulle erindre dem, der frygter ham og agter hans navn. Den jeg griber ind, siger Hærskarers Herre, skal de være min ejendom; jeg vil skåne dem, som en far skåner den søn, der tjener ham."    
En søster sagde: "Jeg er taknemmelig over at få lov at deltage i lejrmødet. Min sjæl er fornyet. Jeg er blevet draget nærmere til Gud, og alligevel er mit hjertes sprog: 'Nærmere Gud til dig.' Jeg har modtaget lyset siden jeg kom her. Jeg ønsker at forstå dybderne og breden af fuldkommen kærlighed."    
En søster sagde: Jeg  kom her for at tilbede Gud. Her ønsker jeg at bortlægge mine synder, og lægge mig selv i Guds hænder for at formes som han vil. Jeg ønsker at ydmyge mig selv ved korsets fødder, og ophøje min Frelser, når jeg korsfæster selvet."    
En bror sagde: "Jeg velsigner Gud for sandheden. Jeg er fremmed for de fleste af jer, alligevel føler jeg at I er mine brødre; for denne formiddag siger mit hjerte: Velsign Gud for sabbaten! Jeg elsker at møde Herrens børn på denne hellige dag. Der hvor jeg bor er jeg alene om at holde sabbat. Jeg savner venner der følger sandheden. Jeg velsigner Gud for at beskytte Guds folks møde, hvor der ikke længere skal være splid."    
En søster sagde: "Jeg er taknemmelig for dette privilegium. Jeg kom her for at få fornyet min sjæl. Herren har draget nær til mig. Han vil aldrig forlade eller svigte dem, der stoler på ham. Jeg ønsker at kende længden, højden og dybden af Guds kærlighed."    
En bror sagde: "Tak Gud for sandhedens lys. Jeg elsker min Frelser fordi han først elskede mig. 'Af hjertet tror mennesker på retfærdighed, og gør mundtlig bekendelse for frelse.' jeg føler en hellig pligt at bevidne Kristi Jesu frelsende magt."    
En søster sagde: "Jeg har holdt sabbaten i tyve måneder. Jeg har fået Guds hjælp til at krydse mit ny liv. Jeg har nydt mere af Herrens Ånd, disse sidste få måneder, en i hele mit tidligere religiøse bekendelse i de sidste fireogtyve år. Sandhedens kraft har åbnet sig op for mig med en klarhed og skønhed som jeg ikke har kunne forstå før, og jeg kan sige sandeligt at min sjæl er fæstnet i Guds ords sandhed. Jeg takker Gud at jeg har accepteret sandheden når jeg hører den. Jeg har i sinde at være trofast over for alle mine pligter. Jeg ønsker at undgå dyrets mærke gennem lydighed mod alle Guds bud."    
En bror sagde: "Jeg ønsker at forenes med  dette folk i at søge Herren. Jeg ønsker modtage den velsignelse som jeg kom her for at få."    
En søster sagde: "Pris Gud for hans godhed. Jeg er blevet stærkt velsignet ved at komme til dette møde. Jeg har længe set frem til dette salige privilegium. Jeg kom langvejs fra. Jeg ønsker Guds velsignelse. Jeg havde meget store fordomme mod lejrmøder, men dette har jeg fået meget ud af. Jeg ønsker at tage hjem og leve et sandt kristenliv, hele tiden ledes af Guds Ånd til bibelens sande lære. Vi har sandheden! lad os leve i dens lys. Jo nærmere vi lever Gud, des mere indflydelse vil vi have over dem som ikke vandrer i sandhedens lys. Gud vil gøre os til redskaber, der bringer andre til at forstå hans ord og dele hans frelse.    
En bror sagde: Jeg ønsker at få del i Guds folk. Jeg forventer behag i at deltage i dette lejrmøde af to årsager: For det første fordi mine forældre boede på dette sted. og for det andet, fordi jeg ønsdkede at få åndelig styrke har jeg gennemgået en hård kamp med mine forældre. De er venlige og hengivne, men har ingen interesse for den sandhed der er så dyrebar for mig. Min hengivenhed er stærk. Jeg føler at ikke kan opgive dem og har arbejdet og bedt for deres skyld. Jeg ønsker at leve for himlen og adlyde sandheden, og hvis dette fører til adskillelse, måtte Gud give mig nåde og mod til at bære det. Jeg må elske og tjene Gud koste hvad det vil."    
En bror sagde: "Jeg ønsker at leve et liv i ydmyg lydighed. Jesus er min styrkes kilde. Disse årlige samlinger er en stor velsignelse for mig og mine, Jesus kommer snart. Jeg ønsker at gå på de gyldne gader i Guds stad.    
En bror sagde: "Tak Gud for dette privilegium. Guds fred har hvilet over mig. Jeg ønsker at synke dybere og dybere ned i Herrens vilje."    
En søster sagde: "Herren nådigt sparet mit liv for at mødes med hans folk på hans hellige sabbat og til disse frie møder. Jeg priser hans hellige navn for dette dyrebare privilegium. Jeg mærker Guds kærlighed i mit hjerte. Jeg styrkes til at gøre hans vilje, og er opsat på at være mere trofast fremover.    
En bror sagde: "Jeg er taknemmelig over at være hos dig. For omkring fire år siden begyndte jeg at holde sabbat med min familie. Vi holder stadig fast ved troen. Det kræver mod at udleve den nærværende sandhed, over for verden. Jeg ønsker at tage hjem med sind og hjerte fyldt af Guds velsignelse."    
En svensk bror sagde: "Pris Gud for hans godhed mod mig! Dette er det første lejrmøde jeg nogen sinde deltager i. Jeg elsker Gud. Jeg elsker sandheden. Mit hjerte glæder sig i min Frelser. Jeg ønsker at vinde fuldstændig sejr.    
En bror sagde: "Jeg mærker at denne lejrgrund er hellig grund. En hellig indflydelse omgiver os. Mit hjerte ønsker at blive helliget af guddommelig sandhed, så jeg kan leve et kristenliv, vokse i nåde og i sandhedskundskab, afslutte min kristne krig med sejr, og modtage sejrskronen."    
En søster sagde: "Mit hjerte er glad for dette privilegium. Jeg har sjældent mulighed for at mødes med venner på Guds hellige dag. Jeg er alene, dog <i>ikke</i> alene; for Jesus er med mig, og engle hjælp mig i kærlighed til sandheden. Jeg glæder mig over at jeg har spist den manna der støtter mig i min ensomhed og store trængsel."    
En bror sagde: "Herrens kærlighed flyder i mit hjerte. Jeg har været skeptisk om sandheden. Jeg ønsker at arbejde for min velsignede mester. Jeg har aldrig haft en så perfekt tro som nu. Jeg har aldrig set Guds ånd manifesteret som jeg har set det her. Jeg har aldrig kendt en sådan kraft som jeg har været vidne til og mærket her. Jeg har en    
Mor i Pennsylvania. Jeg sender vore sandhedspublikationer til hende, beder for at Gud måtte åbne hendes øjne for at se, de forunderlige ting i hans lov. Mit svulmer af glæde over udsigten til evigt liv, som de trofaste får."    
En søster sagde: "Jeg er taknemmelig ove  Guds godhed. Jeg er blevet velsignet ved dette møde. Jeg vil starte på ny med at tjene Gud."    
En søster sagde: "Jeg er ked af at jeg ikke havde stærkere tro. Jeg må være nærmere Gud. Hele mit hjerte må arbejde. "Hvad er et menneske at du kommer ham i hu?!" Jeg føler at jeg må lægge al frygt for verden til side, og tjene min Mester trofast. Det er det første møde af den slags jeg har deltaget i, og jeg er blevet rigeligt belønnet."    
En bror sagde: "Jeg er kommet for at opsøge Jesus. Idet jeg lytter til vidnesbyrdene, vokser mit hjerte i taknemmelighed til Gud, at han har oplyst min forståelse, så at jeg ksn se den nærværende sandhed. Øjeblikkene er gyldne. Vi må udnytte dem i Jesu arbejde. Snart vil disse dyrebare privilegier være omme. Dem som kommer for at få velsignelsen, får den ved at udbede den. Hele lejrpladsen oplyses af Guds tilsedeværelse."<br><i>Konkluderes næste uge</i>  

1 06 1876 Review and Herald Sparta lejrmødet (konkluderet)    

Klokken 8 sabbats morgen begyndte bøn og konferensmødet.    
En bror sagde: "Min løbebane går fremad og opad. Jeg er blevet hjulpet siden jeg kom her. Hvis vi har en byrde af synder, må vi tage dem til Jesus, og han vil give os fred og hvile."    
En bror sagde: "Jeg er taknemmelig over dette privilegium. Herren er god mod mig. Han styrker mig i at gøre min pligt. Jeg indser Guds godhed imod mig mere til fulde, end jeg gjorde tidligere.     
En søster sagde: jeg føler mig uværdig til dette privilegium. Siden jeg har grebet sandheden, har Herrens Ånd kæmpet med mig, indprentet mig med en tro om at jeg burde fortælle mine svenske brødre om disse store sandheder. Jeg er bange for at Herren vil borttage sin velsignelse til mig hvis jeg modsætter hans kraft og forsømmer hans stemme."    
En søster sagde: "Jeg er taknemmelig over dette privilegium.     
En søster sagde: "Jeg er taknemmelig for dette privilegium. Jeg føler mig opmuntret når jeg hører vidnesbyrdene fra Guds lovlydige folk. Jeg ønsker fred med Guds sandhed."    
En søster sagde: "Det er et stort kors for mig at tale her. Jeg elsker sandheden. Jeg har ikke betvivlet den siden jeg greb den første gang. Hvis vort fællesskab her nede er så lifligt, hvilke højder begejstringen får ser vi hvornår vi mødes omkring den store hvide trone for at prise Gud og lammet for altid."    
En søster sagde: "Jeg priser Gud for den velsignelse jeg mærkede ved dette møde. Jeg ønskede et dybt nådearbejde i mit hjerte, og leve rigtigt i Herrens øjne hver dag."    
En bror sagde:  "Herren er god. Jeg mærker en stor interesse for arbejdet. Jeg er ikke kun ivrig efter en lykkerus, men jeg ønsker en alvorlig fornemmelse af dette arbejdes vigtighed.    
En søster sagde: "Jeg føler mig svag og uuværdig; jeg ønsker at være stærk og overvinde alle mine karaktermangler. På trods af min svaghed og uværdighed, tror jeg at Jesus elsker mig og vil hjælpe mig til at leve rigtigt."    
En ung søster sagde: "Jeg er besluttet på at overvinde mine synder og møde dig på Zions bjerg."    
En søster sagde: "Jeg er taknemmelig for privilegiet af dette møde; jeg ønsker at vinde sejr og dele den sikre løn til sidst. Jeg priser min himmelske far for sandhedens lys. Jeg ønsker at vandre ydmygt for Gud, gøre alle pligter.    
En søster sagde: "Jeg føler at det er mit privilegium at kræve flere velsignelser fra Herren. Jeg kan og må træde ud i tro til klarere kendskab til sandheden og dybere Guds kærlighed.    
En bror sagde: "Dette er det første lejrmøde jeg har deltaget i. Jeg har set hen til dette velsignede privilegium i flere uger, og har været glad ved komme her at mødes med Herrens folk. Jeg føler mig taknemmelig over den velsignelse som blev udgydt over folk.     
Jeg har set hen til dette saglige privilegium i flere uger, og har følt stor glæde ved at komme her og mødes med Herrens folk. Jeg er taknemmelig over den velsignelse der er udgydt over dette folk. Jeg ønsker at råbe ære når jeg skal se Herren komme med kraft og majestæt i himlens skyer."    
En bror sagde: "Jeg glæder mig til Guds dag at han har ladet mig se sandhedens lys. Det har kun været i en lille tid at jeg har holdt Guds bud. Jeg har ikke et øjeblik betvivlet sandheden."    
En søster sagde: "Jeg er taknemmelig over at Gud har sendt sandheden til mig. Jeg har besluttet at vinde sejr ved Guds nåde og få et hjem i riget"    
En søster sagde: "Pris Herren! Jeg ønsker at være en sagtmodig efterfølger for min frelser, og vide for mig selv hvordan alle pligter udføres. Jesus elsker mig. Jeg elsker sandheden. Gennem nåden ønsker jeg at overvinde alle mine synder og være rigtig hos Gud, og få livets krone."    
En bror sagde: "Jeg er strejfet væk fra min himmelske Fader og ønsker alvorligt at vende tilbage og overvinde mine onde veje."    
En søster sagde: Jeg takker Gud for at jeg ser så mange vidner for sandheden. Jeg elsker jer alle. Jeg elsker sandheden. Jeg elsker min himmelske far. Pris hans hellige navn! 'Pris Herren, O min sjæl, og glem ikke alle hans gaver."    
En bror sagde: "Jeg kom til dette møde med forventning om at få en stor velsignelse. Den anden prædiken jeg hørte her følge gjaldt mig. Jeg kunne ikke undgå at få indtryk. Jeg bad til Herren i lunden og fandt lindring. Intet har glædet mig så meget som disse møder. Mine brødres vidnesbyrd har styrket mig. Jeg føler mig lykkelig denne formiddag. Gud har hørt og besvaret mine bønner."    
En søster sagde: "Jeg er virkelig taknemmelig over sandheden. Det har gjort et stort arbejde for mig."    
En søster sagde: Jeg føler at jeg vil prise Gud, se på Jesus som er vor tros ophavsmand og fuldender. Vi behøver et velsignet, helligt og rensende arbejde i Guds hænder. Dyrebar nøde er altid parat til os, når vi virkelig ønsker at den skal hjælpe os i vort arbejde."    
En bror sagde: "Nogle gange føler jeg mig næsten modløs, men jeg er overbevist om at hvis jeg går til Gud i tro og beder ham hjælpe mig, vil han ikke afvise. Jeg er denne morgen sikker på Guds Ånd i mit hjerte. Jeg har ikke følt så dybt i årevis. Gode engle er omkring os nu. Medens vi er her ved dette møde, løber strømmen jævnt, men når vi tager hjem, og igen tager vort daglige arbejde op, må vi ro imod strømmen. Vi må tage meget af Guds Ånd og føre den med os og hjælpe den på vor vej. Vi ved at Jesus elsker os og vil assistere os hver dag. Våg og bed. Enhver handling bør udføres med øjnene rettet på Guds ære.    
En søster sagde: "Jeg føler mig meget taknemmelig for privilegiet ved dette møde. Jeg har ikke holdt sabbat længe. Jeg har modtaget lys om sundhedsreformen, som jeg priser Gud for.     
En søster sagde: "Pris Gud denne formiddag for den dyrebare sandhed! Jeg håber at altid være standhaftig, klynge mig til Guds uforanderlige ord. Jeg ønsker at udvikle en hellig karakter, og vejledes af Guds Helligånd. Jeg føler at engle er omkring os. Gud har velsignet os. Jeg elsker at være hos dette dyrebare folk, genopfrisket med dem af nåderegn."    
En bror sagde: "Jeg kan visselig sige at mit hjerte fryder sig i Gud. Jeg er skrevet op til en god sag. Jeg stoler på min frelser. Tak Gud at han har fået mig til at se sandhedens lys og skønhed. I dag er det Herrens hellige sabbat. Det er klærer Guds ord tydeligt. Jeg ønsker at give verden et strålende eksempel ved at udleve sandheden hver dag."    
En søster sagde: "Vi er alene i Kilbourn, men vi ønsker at bevogte og udøve en rigtig indflydelse så andre kan få kendskab til os, at vor daglige vandring går i samklang med vor bekendelse."    
En bror sagde: "Jeg er taknemmelig over Guds godhed; jeg har taget imod en velsignelse på denne lejrgrund. Jeg har ment det var unødvendigt at prøve at komme, men jeg vovede at ikke opgive dennt møje. Nu er jeg opsat på at tjene Herren, og vil våge og bede så jeg må modstå fjendens fristelser."    
En søster sagde: "Den første prædiken jeg hørte af bror Smith, mærkede jeg at det nu var på tide at vågne op af søvne. Denne første prædiken vækkede mig og gjorde godt for min sjæl. Den anden hørte jeg fra søster White, var fra teksten: 'Hvis I ikke omvendes, og bliver som små børn, skal I ikke komme ind i himmelen.' Denne prædiken virkede til at gælde mig. Jeg behøvede det, og jeg prøver at forbedre mig efter dets forskrifter, ved at ydmyge mit hjerte for Gud."    
En søster sagde: "Dette er et saligt privilegium for mig. Jeg har været blandt de ensomme i fjorten år, prøvet at gøre min pligt uden at indblande mig med Guds folk. Jeg har aldrig hørt sandheden blive forkyndt før. Jeg gælder mig over at til sidst have hørt dette salige budskab. Herren har velsignet mig overmådelig. Jeg ønsker at gøre hans vilje, vinde sejr, og til sidst bære det evige livs krone."    
En søster sagde: "Jeg er virkelig taknemmelig over dette salige privilegium. For et år siden sendte Herren sin dyrebare sandhed til mig. Jeg priser hans navn at jeg nogensinde modtog dette lys. Jeg ønsker at være trofast i alle pligter og modtage lønnen til sidst."    
Endnu en anden søster sagde: "Jeg er Gud taknemmelig for sandhedens lys og hans tilstedeværelse her. Jeg føler at min visdom er al svaghed, men jeg beder Gud om at gøre min indflydelse sådan at det vil lede andre til sandhedskundskab. Herren har velsignet mig med sin Helligånd, og mit hjerte glæder sig ved løftet om evigt liv."    
En tysk bror sagde: "Jeg er taknemmelig for dette dyrebare privilegium at mødes med Guds folk. Jeg ønsker at være en ordets gører og ikke kun hører. Jeg føler mig lykkelig i Guds kærlighed og kendskaben tila t Jesus også beder for en uværdig som mig. Hvis jeg skulle bevare min plads, ikke afgive mit vidnesbyrd her, føler jeg at jeg skullle fornægte Kristus, og ikke bruge muligheden til at tale om hans nådegaver mod mig. Min bror kan ikke gøre min pligt for mig. <i>Jeg</i> må anerkende sandheden for min skyld, og Guds godhed til mit bedste. Jeg kan ikke udtrykke mine følelser som nogle kan, men Gud kender mit hjerte og vil acceptere mine ydmyge anstrengelser hvis jeg gør det bedste jeg kan i hans tjeneste. For nogle få år siden mødtes et hundrede sabbatsholdere i Battle Creek. I dag er jeg forbavset over denne sags fremgang. Vi ser en stor skare omkring os gribe fat i sandheden. Jeg ønsker at arbejde for mine landsmænd. Jeg ønsker at gøre noget for denne herlige sag som Gud vil værdsætte og acceptere."    
En søster sagde: "Jeg glæder mig over at se Guds frelsende Ånd ved dette møde. Jeg er glad for denne anledning. Mit livs sand løber ud. Jeg tænkte at jeg måtte leve til Kristus kom i himlens skyer. Det kan være at jeg stadig lever og kan se den dag; for jeg tror på verdens Frelsers snarlige genkomst. Jeg er erfaret meget slid og smerte og sorger i mit liv, men det salige håb om et fremtidigt liv har støttet mig gennem alle mine trængsler. Ved Guds nåde håber jeg at synge en ny lovprisnings- og befrielsessang over til den anden bred."    
En bror sagde: Mit har i en tid været over denne verdens ting; men jeg føler at dette vil jeg ikke gøre, at jeg derved bringer min chance for evigt liv i fare, og jeg er opsat på at være nidkær for Herrens tjeneste. Jeg priser Gud for den store velsignelse som er blevet givet mig ved dette møde. Jeg føler mig uværdig til et så stort privilegium. Pris Herren for hans nådegave mod mig!"    
En anden bror sagde: "Det er opmuntrende at høre hvad Herren gør for sit folk. Jeg kom ud fra den lidende verden og omfavnede denne dyrebare sandhed, og har aldrig haft grund til at fortryde; for jeg har fundet stor fred og lykke på stien til evigt liv."    
Endnu en anden siger: "Jeg er Gud taknemmelig for hans mange velsignelser. Jeg prøver at overvinde, så jeg kan møde Guds hellige i hans evige rige."    
Endnu en anden sagde: "Jeg glæder mig over at se å mange af Guds folk adlyde hans sandhed. Herren ser ned på sine børn og elsker dem. Han bekymrer sig for sit folk og vil skærme dem fra ulykke. Lad os udvirke vor frelse med frygt og bæven, se fremad til den trofastes løn."    
En søster sagde: "Jeg elsker Gud. Han har gjort store ting for mig. Kristus har gjort mig bekendt med min pligt. For to år siden følte jeg at jeg burde skifte min levemåde og prøve at underlægge mit hårdnakkede hjerte, men jeg ville ikke give efter i adlydelse for sandheden, indtil for et år siden hvor jeg begyndte at leve et kristenliv. De bønner der blev sendt op for min skyld blev besvaret. Tak Gud, at jeg ikke længere skal være hårdnakket. Jeg har i lang tid været en sørgelig anstødssten på min mands vej, men jeg stoler nu på at kunne hjælpe og trøste ham."    
En bror sagde: "Tak Gud for hans velsignelse som glæder mit hjerte. De gode vidnesbyrd som frembæres her har styrket og opmuntret mig. Pris Gud for hans kærlighed og gunst! For fire år siden begyndte jeg at holde sabbat. Jeg troede på min Frelsers snarlige komme. Jeg ønsker ikke se tilbage med fremad mod evigt liv. Mellem tredive og fyrre år siden begyndte min mor at overholde det fjerde bud, og har holdt det siden den gang og vil bevare det så længe hun lever."    
En søstre sagde: "Jeg ønsker at overvinde enhver synd i mig selv, og prøve ved min samtale og eksempel at lede syndere til Gud."    
En bror sagde: "Jeg takker Gud for dette privilegium. Jeg glæder mig i Guds tilgivende nåde. Jeg har bedt til Herren i lunden, og jeg er blevet stærkt velsignet. Jeg har prøvet at tjene Gud i femogtredive år, men jeg har været ryggesløs over for hans ord, og har ikke set sabbaten og ovreholdt den. For at undgå det der ser ondt ud, har jeg holdt søndagen som Herrens dag. Med hensyn til det fjerde buds sabbat tænker jeg sammen med Paulus: "Altså er loven vel hellig, og budet helligt og retfærdigt og godt." Jeg begyndte at søge i Guds ord for at se sabbatens beviser for mig selv, ikke for at modsætte sig noget trosdoktrin, men for at samle kendsgerningerne. Som følge af dette alvorlige studium, blev jeg overbevist om sabbatsspørgsmålet, og nu holder jeg Guds Guds bud, og min sjæl er lykkelig. Jeg føler at jeg har vundet en stor sejr, og jeg priser Herren for hans nåde, som har ladet mig se og forstå sandheden."  

21 09 1876 Review and Herald Guds befalinger kræver fuldkommen lydighed    

Da herlighedens Herre forlod sin høje rang og blev et sorgernes menneske og kendte til synd, accepterede forsmædelig og dø for at udfri mennesker fra konsekvenserne fra deres ulydighed, så tog han ikke hensyn til sin egen bekvemmelighed eller behag. Jesus døde, ikke for at frelse mennesker <i>i</i> deres synder, men <i>fra</i> deres synder. De skal vildfarelsen i deres veje, og følge Kristi eksempel, tage sit kors op og følge ham, fornægte selvet, og adlyde Gud for enhver pris.    
Jesus sagde: "Intet menneske kan tjene to herrer, enten hader han den ene, og elsker den anden, eller han vil ikke holde på den ene, og foragte den anden. Han kan ikke tjene Gud og mammon."    
Hvis vi er Guds sande tjenere, bør der ikke være tvivl i vore sind, om vi bør adlyde hans bud eller søge vor egne timelige interesser.    
Hvis ham der tror sandheden ikke understøttes af deres tro i disse forholdsvis fredelige dage, hvad vil så holde dem oppe når den stor prøve kommer, og dekretet udgår imod alle der ikke vil tilbede dyrets billede, og tage dets mærke på deres pander eller deres hoveder. Denne alvorlige periode er ikke så langt væk. I stedet for at blive svag ubeslutsom, så bør Guds folk samle styrke og mod til trængslens tid.    
Jesus, vort store eksempel, med sit liv og død, lærte den strengeste lydighed. Han døde, den retfærdige for den uretfærdige, den uskyldige for den skyldige, så æren ved Guds lov kan bevares og mennesker ikke alligevel går helt tabt. Synd er overtrædelse af loven. Hvis Adams synd bringer en så uudsigelig ulykke, der røver Guds dyrebare Søn ofret, hvordan vil så ikke deres straf være, som ser sandhedens lys, og gør Herrens fjerde bud værdiløst?    
Omstændighederne vil ikke retfærdiggøre nogen at arbejde om sabbaten for at få verdslig vinding. Hvis Gud undskylder en mand, kan han undskylde alle. Men nogen siger, hvorfor kan et fattigt menneske ikke arbejde om sabbaten for at tjene til livets ophold, når han derved gør bedre i at underholde sin familie? Hvorfor kan andre brødre ikke, eller os alle holde sabbaten, kun når det er bekvemt at gøre dette? Røsten fra Sinaj svarer: "I seks dage skal du arbejde, og gøre al din gerning, men på den syvende dag er Herren din Guds sabbat."    
Lyt til dette højtidelige løfte som gælder alle: "Varer du din fod på sabbatten, så du ej driver handel på min helligdag, kalder du sabbatten en fryd, Herrens helligdag ærværdig, ærer den ved ikke at arbejde, holder dig fra handel og unyttig snak, da skal du frydes over Herren; jeg lader dig færdes over landets høje og nyde din fader Jakobs eje. Thi Herrens mund har talet."    
Gud vil hjemsøge dem med domme som bekender at tjene ham, men <i>i virkeligheden</i> tjener mammon. De som ignorer Herrens udtrykte formaning for at fremhjælpe sig selv, samler ve over sig selv. Guds folk bør undersøge nøje om de ikke har, ligesom Jøderne, gjort Guds tempel til et kræmmermarked. Kristus sagt: Min faders hus skal kaldes et bedehus, men i har gjort det til en røverkule.     
Falder mange af vore folk ikke i opofrelsessynden af deres religionen for verdslig vindings skyld; bevarer en form for medynk, alligevel hengiver de hele sindet til timelige jagen. Guds lov må betragtes først af alt, og adlydes i ånd og i bogstav. Hvis der tages let på Guds ord, som blev udtalt i ærbødig højtidelighed fra det hellige bjerg, hvordan vil hans Ånds vidnesbyrd så ikke modtages? Menneskesind som er så formørkede at de ikke anerkender autoriteten i Herrens bud, der gives direkte til mennesker, kan få lidt godt fra et svagt instrument som han har valg at instruere sit folk med.    
Alder er ingen undskyldning for at adlyde de guddommelige bud. Abraham blev prøvet smerteligt i sin høje alder. Herrens ord virkede frygtelige og uigenkaldelige for den slåede gamle mand; alligevel betvivlede han aldrig deres retfærdighed eller tøvede med sin lydighed. Han kunne have tryglet om at han var gammel og svag, og kunne ikke ofre den søn som var hans livs glæde. Han kunne have mindet Herren om at hans befaling var i modstrid med de løfter der var blevet givet om hans søn. Men Abrahams lydighed var uden knurren eller bebrejdelse. Han stolede ubetinget på Gud.    
Abrahams tro bør være vort eksempel; alligevel er der kun få der kan klare en simpel irettesættelse af de synder, som bringer deres evige lykke i fare. Hvor få bliver dadlet i ydmyghed, og får gavn af det. Gud gør krav på vor tro, på vor tjeneste, på vor hengivenhed, om vi møder et glædeligt svar. Vi står i ubegrænset gæld til Herren, og bør indvilge uden tøven i de mindste af hans forlangender. Når man er lovbryder er det ikke nødvendigt at træde på hele den moralske kode. Hvis et af budene ignoreres, er vi overtrædere af den hellige lov. Og hvis vi vil være sande lovlydige mennesker, bør vi overholde alle forlangender nøje, som Gud har pålagt os.    
Gud lod sin egen søn lægge i døden for at besvare straffen for at overtræde loven; hvordan vil han da behandle dem, som i lyset af denne klare kendsgerning, drister sig ud på ulydighedens sti, og har modtaget sandhedens lys? Mennesker har ikke ret til at betvivle sin samvittighed eller ønsker i denne sag. Gud vil sørge for ham, han som gav Elias mad ved bække, gjorde en ravn til hans budbringer, vil ikke lade sine trofaste lide mangel på mad.    
Frelseren spurgte sine disciple som var presset i armod, hvorfor de var så bekymrede og betrængte om hvad de skal spise eller hvad de skal klæde sig i: "Se til himmelens fugle; de sår ikke og høster ikke og samler ikke i lade, og dog giver jeres himmelske Fader dem føden; er I ikke meget mere værd end de?" Han pegede på de elskelige blomster, formet og farvet af en guddommelig hånd, og sagde: "Og hvorfor er I bekymrede for klæder? Læg mærke til liljerne på marken, hvorledes de vokser; de arbejder ikke og spinder ikke; men jeg siger jer, at end ikke Salomon i al sin pragt var klædt som en af dem. Klæder da Gud således græsset på marken, som står i dag og i morgen kastes i ovnen, skulle han så ikke meget snarere klæde jer, I lidettroende?"  

26 10 1876 Review and Herald Hvordan den fejlende vindes tilbage (Vidns. Nr. 15, s. 40, 41)    

Hvis du ikke bedrøves fordi dine naboer eller venner handler forkert til deres egen skade, hvis de gribes i at lave fejl, så følg bibelreglerne: "Sæt ham i rette under fire øjne." Idet du går til ham som du mener begår fejl, sørg for at du taler til ham i sagtmodighed og ydmyghed; for menneskets vrede bearbejder ikke Guds retfærdighed. De fejlende kan ikke rettes på nogen anden måde end ved sagtmodighed, mildhed og øm kærlighed. Vær forsigtig i dine metoder. Undgå hvad som helst i udseende, fakter og ordenes betoning der smager af stolthed og selvtilstrækkelighed. Vogt dig selv mod ord og øjne som vil ophøje dig selv og sætte din godhed og retskaffenhed i modsætning til deres fejl. Vogt dig mod den fjerneste trang, til at underkue eller foragte. Undgå med omhu enhvert udtryk af vrede; og selvom du taler tydelig, så lad det ikke være nogen bebrejdelse, ingen udskældende anklage, ingen tegn på heftighed men på alvorlig kærlighed.    
Frem for alt, lad der ikke være nogen form for skygge af had eller dårlig vilje, ingen udtryk af bitterhed eller surhed. Intet uden venlighed og mildhed kan flyde fra et kærlighedens hjerte. Alligevel bør disse dyrebare frugter ikke hindre dig fra at tale på den alvorligste og højtidligeste måde, som om engle havde rettet deres øjne på dig og du arbejdede med henblik på den (53) kommende dom. Hav i tanke at resultatet af irettesættelser er stærkt afhængig af den måde de gives på. Forsøm ikke alvorlig bøn så du kan have et ydmygt sind og så Guds engle kan gå foran dig og arbejde på de hjerter du prøver at nå og blødgøre dem ved himmelske indtryk så dine anstrengelser kan nytte. Hvis der bliver gjort noget godt så giv ikke dig selv æren. Gud har gjort det hele    
Du undskylder dig selv for at tale ondt om din bror eller søster eller næste over for andre, før du går til ham og tager de skridt som Gud så absolut har befalet. Du siger: "Hvorfor, jeg taler ikke til nogen før jeg er så bebyrdet at jeg ikke kan lade være." Hvad bebyrder dig? Var det ikke en klar forsømmelse af et "så siger Herren"? Du var under syndens skyld, fordi du ikke gik hen og fortalte synderen sin fejl mellem dig og ham alene. Hvis du ikke gør dette, hvis du ikke adlyder Gud, hvordan kunne du ellers overbebyrdes, hvis ikke dit hjerte var forhærdet, medens du trådte Guds bud under fode og i dit hjerte hadede din bror og næste? Og hvilken måde har du fundet på at aflaste dine byrder? Gud irettesætte dig for ikke at fortælle din bror hans fejl og du undskylder og trøster dig selv med en synd mod din pligt ved at fortælle din brors fejl til en anden person! Er dette den rette måde at få frisag? ved at begå synd?    
Alle dine anstrengelser for at redde den fejlende kan være frugtesløse. De kan give ondt igen for godt. De kan snarere ophidses end blive overbevist. Hvad om de ikke lytter til nogen gode hensigter og fortsætter den kurs de har begyndt. Dette vil ofte forekomme. Nogen gange vil den mildeste og ømmeste irettesættelse ikke have nogen god effekt. I det tilfælde at den velsignelse du ønsker at andre skal modtage ved af tilstræbe en retfærdighedens kurs, ophøre med at gøre ondt og lære at gøre godt, vil den vende sig til dit eget bryst. Hvis de vildfarende vedholder at være i synd, behandl dem så venligt og efterlad dem sammen med din himmelske Fader. Du har befriet din sjæl; deres synd hviler ikke længere på dig; du tager ikke længere del i deres synd. Men hvis de går tabt, er deres blod på deres egne hoveder. - <i>Vidnesbyrd nr. 15,</i> s. 40 og 41.  

21 06 1877 Review and Herald Kristus, en opdrager.*    

Det menneskelige Sind er modtageligt for den højeste Udvikling. Et Liv, der er helliget til Gud, skulle ikke være et Liv i Uvidenhed. Mange taler imod Uddannelse, fordi Jesus valgte ulærde Fiskere til at forkynde Evangeliet. De hævder, at han foretrak de ulærde. Mange lærde og ærede Mænd troede på hans Lære. Hvis disse uden Frygt havde adlydt deres Samvittigheds Overbevisning, vilde de have fulgt ham. Deres Evner vilde være blevet antaget og benyttet i Kristi Tjeneste, dersom de havde overladt dem til ham. Men de havde ikke moralsk Kraft til over for de truende Præster og mistænksomme Herskere at bekende sig til Kristus og sætte deres Anseelse på Spil ved at slutte sig til den ydmyge Galilæer.    
Han, som kendte alles Hjerter, forstod dette. Hvis de, der havde Uddannelse og Anseelse ikke vilde udføre det Arbejde, de var skikket til, vilde Kristus vælge Mænd, der vilde være lydige og trofaste i at gøre hans Vilje. Han valgte ydmyge Mænd og knyttede dem til sig, for at han kunne uddanne dem til at føre det store Værk på Jorden fremad, når han skulle forlade den.     
Kristus var Verdens Lys. Han var Kilden til al Kundskab. Han var i Stand til at uddanne de ulærde Fiskere til at modtage det ophøjede Hverv, han vilde give dem. De Sandhedens Lærdomme, der blev givet til disse uanselige Mænd, blev af mægtig Betydning. De skulle sætte Verden i Bevægelse. Det syntes kun at være en ringe Ting for Jesus at knytte disse ydmyge Personer til sig; men det var en Begivenhed, der havde forbavsende Følger. Deres Ord og deres Arbejde skulle revolutionere Verden.    
Den højeste Udvikling af Sindet modtager, hvis den er helliget gennem Gudsfrygt og Kærlighed, hans fulde Bifald. De ydmyge Mænd, Kristus valgte, var sammen med ham i 3 år underkastet den himmelske Majestæts forældende Indflydelse. Kristus var den største Lærer, Verden nogen Sinde har kendt.    
Gud vil tage mod de unge med deres Evner og hele deres Rigdom af Hengivenhed, hvis de vil vie sig til ham. De kan nå op til intellektuel Storheds højeste Tinde; og hvis de forener det med religiøse Principper, kan de udføre det Værk, som Kristus kom fra Himlen for at udføre, og ved at gøre det blive Mesterens Medarbejdere.    
Eleverne ved vore Skoler har værdifulde Forrettigheder, idet de ikke alene opnår Kundskab i videnskabelig Retning, men også lærer, hvorledes de skal udvikle og efterleve Dyder, som vil give dem en fast Karakter. De er Guds ansvarlige Redskaber. Talenter som Rigdom, Stilling og Forstand er betroet Mennesket af Gud for at blive benyttet i hans Tjeneste på en forstandig Måde. Disse forskellige Talenter har han fordelt i Forhold til sine Tjeneres Kræfter og Ydeevner enhver har fået sin Gerning.      
Giveren forventer noget tilbage der svarer til gaverne. Den ydmygeste gave skal ikke foragtes eller efterlades passiv. Den lille bæk siger ikke, at jeg ikke vil løbe langs min smalle kanal fordi jeg ikke er en mægtig flod. Græsspirerne nægter ikke at vokse fordi de ikke er skovtræer. Lampen vil ikke sprede sit lille lysskær fordi den ikke er en stjerne. Månen og stjernerne vil ikke skinne fordi de ikke har så strålende lys som skolen. Enhver person har sit eget særlige virkefelt eller profession. Dem som gør det meste ud af deres Gudsgivne anledninger vil vende tilbage til Giveren, med deres fremskridt, en rente der svarer til den anbragte kapitel.    
Herren lønner ikke den store mængde arbejde. Han betragter ikke arbejdets storhed så meget som den troskab det er gjort med. De <i>gode</i> og <i>trofaste</i> tjenere belønnes. Idet vi opelsker Guds de kræfter Gud har givet os her, skal vi vokse i kundskab og erkendelse, og være i stand til at fatte værdien af evigt liv. Dem som har misbrugt deres gudsgivne privilegier i dette liv, og har været tilfreds med at være ligeglad, optaget helt med emner af triviel værdi for dem selv eller andre, vil ikke forstå det personlige ansvar, undertrykke onde tendenser, og styrke de højere beslutninger til et renere, højere og helligere liv.    
De unge bør være elever for den næste verden. Udholdenhed til at skaffe sig kundskaber, kontrolleret af Guds frygt og kærlighed, vil give dem større magt for det gode i dette liv, og dem som udnytter deres privilegier godt medens de er her, til at få de højere talenter, vil tage disse værdifulde erhvervelser med sig i det fremtidige liv. De har søgt og opnået det som er uforgængeligt. Evnerne til at værdsætte den herlig som "intet øje har set, eller intet øre har hørt," vil stå i forhold til de erhvervede færdigheder, ved at udvikle evnerne i dette liv.    
Dem som vil tømme deres hjerter for forfængelighed og skammel, gennem Guds nåde, kan rense sindets kamre, og gøre det til lagersted for kundskab, renhed og sandhed. Og det vil stadig nå udover verdslig tankegangs snævre grænser, til den Uendeliges umådelighed. Guds retfærdighed og barmhjertighed vil være foldet ud for den moralske begrebsopfattelse. Syndens frygtelige karakter, med dens resultater, vil kunne ses. Guds karakter, hans kærlighed manifesteret ved at han gav sin Søn at dø for verden, og hellighedens skønhed, er ophøjede temaer for betragtning. Dette vil styrke forstanden, og bringe mennesket i tæt samfund med den uendelige.  

23 08 1877 Review and Herald Indiana lejrmødet    

Kokomo, Ind., 14. aug.<br>Dette møde var en af de største og mest succesrige der nogen sinde er blevet holdt i denne stat. Der var seksogtyve telte på grunden, og tre hundrede brødre og søstre var samlet sammen. Lejren var godt placeret i en bøgelund, helt åben på grunden, med grene der dannede et naturligt tag af blade, så tæt at en let regn, gik igennem, og der blev ikke rejst en parasol eller paraply blev rejst under den skinnende sol. Vejret var generelt godt, undtagen om sabbaten hvor en tung regnstorm afbrød Pastor S. H. Lane, om formiddagen, og afbrød mødet for en stund. Om eftermiddagen samledes folk under det store telt, og vi talte til dem om Peters helliggørelses stige, og gjorde afholdsspørgsmålet til fremtrædende punkt under prædikenen. Vi fik den allerbedste opmærksomhed igennem. Teltet var flydt, og ganske mange kom fra Kokomo by.    
Da vi så på de folk der havde samlet sig i lejren, huskede vi det første lejrmøde som vi deltog i Indiana, kunne vi ikke lade være med at sige: "Hvad har Herren udrettet?" Det var en meget lille gruppe der samledes sig den gang, der ikke talte mere end halvtreds troende; det så ikke opmuntrende ud for missionsarbejdet på den mark. Men nu glæder vi os over at se over tre hundrede troende slået lejr må grunden; og vi har ikke mødt mere intelligente, forstandige og sandhedselskende folk på nogen af vore lejrmøder end i Indiana. Mange af dem er udannede og indflydelsesrige personer.    
Sandheden blev håndteret med succes her, demonstrerede hvad der kan gøres gennem guddommelig hjælp, og ved alvorligt og udholdende anstrengelse. Den forfinende indflydelse som sandheden har på deres liv og karakter som modtager den, var der et meget stærkt eksempel på her. Under foredraget anmodede vi sådanne om at rejse sig, som havde været hengivne til brugen af tobak, men helt havde sluttet med at bruge det, fordi de var blevet oplyst ved sandheden. En femogtredive-fyrretyve stykker rejste sig, og af disse var en ti-tolv stykker kvinder. Derpå bad vi dem rejse sig, som læger havde frarådet at ophøre med at bruge tobak, fordi det kunne blive skæbnesvangert for dem, eftersom de var blevet så vant til denne falske stimulans, at de ikke ville kunne leve uden den. Som svar rejste otte personer sig op, hvis ansigter vidnede om, at de var sunde både i sjæl og legeme.    
Hvor forunderlig er ikke den helliggørende indflydelse som denne sandhed har på menneskelivet, og gør mennesker afholdne, som har hensvæver sig i tobak, vin og andre moderne udsvævelser. Her så vi unge mænd give deres hjer til Gud og bliver bekendt med sandheder som er åbenbaret i hans Ord. Mange unge mænd i denne konferense vil være medarbejdere i Guds sag. Vi stiftede behageligt bekendtskab med dr Hill og hans hustru. Sidstnævnte var aktiv medarbejder i Kvinders Afholdsunion i Rochester. De accepterede begge sandheden, og var til det første lejrmøde, som blev holdt for atten år siden.    
Konferensemøderne var fortræffelige. Brødre og søstre satte hurtig tid af til det. Det var ikke nødvendigt at tilskynde til den trofaste fremførelse af vidnesbyrd. Ofte stod to til fire op på samme tid. Der var ikke skygge af beklagelser, men næsten alle udtrykte taknemmelighed og glæde at de havde fået mulighed for at høre og tage imod sandheden. Vidnesbyrdene var korte, fulde af liv, og glade håb, og var opbyggende for alle der hørte dem. Indflydelsen fra Guds Ånd var til stede, og manges tårefyldte øjne og sønderbrudte udsagn indikerede dens blødgørende virkning på deres hjerter.    
Redaktøren af Kokomo Dispatch var på stedet om sabbatten. Bagefter skrev han nogle notitser om, at vi skulle tale til forsamlingen på lejrpladsen søndag eftermiddag over emnet Kristelig afholdenhed, på lejrpladsen søndag eftermiddag. Det var en behagelig dag, og pladsen var fri for støv, fordi det havde regnet foregående dag. Pastor Waggoner talte med stor frihed om formiddagen til en god forsamling, om sabbats-emnet. Tre udflugtstog læssede deres levende last af. Folk her på egnen er meget begejstrede for afholdssagen. Kl. 14.30 talte vi til ca. 8000 mennesker om afholdenhed set fra et moralsk og kristent synspunkt. Vi blev velsignet med at kunne tale tydeligt og utvungent og blev påhørt med den største opmærksomhed af den vældige forsamling.    
Vi forlod den populære foredragsholders slagne vej og sporede oprindelsen til den herskende drikfældighed til hjemmet, spisebordet og eftergivenhed for barnets appetit. En pirrende kost skaber trang til endnu stærkere stimulanser. Drengen, som således får sin smag ødelagt, og som ikke lærer at beherske sig, bliver drankeren eller tobaksslaven som ældre. Emnet blev taget op på bred basis, og det blev påpeget, at forældre havde pligt til at opdrage deres børn til at have et ret syn på livet og dets forpligtelser, og til at give dem en god grundvold for en retskaffen kristen karakter. Skal det store arbejde med afholdsreformen virkelig lykkes, må det begynde i hjemmet.    
Om aften talte ældre Waggoner om bladet Signs of the Times, til en stor opmærksom tilhørskare. Mange kom med bemærkninger til denne prædiken, og hans prædiken om sabbaten, havde vækket nye tanker i deres sind, og de var besluttet på at undersøge disse emner.    
Om mandagen var møderne af dyb interesse. Vi led af lungebetændelse, på grund af den strenge kulde, og var bange for at blive skadet af at holde taler, men medens vi talte til folk om de prøvelser og vanskeligheder som apostlene udholdt, da den kristne kirke blev oprettet, glemte vi vor træthed og smerte, og Herrens Ånd hvilede over os, og på mange af vore tilhørere.  Efter at have talt i halvanden time, indbød vi syndere og frafaldne - alle dem som ikke havde bevis for at de var knyttet til Himlen - at komme frem og gå sammen i bøn med dem fra Guds folk. Halvtreds tog imod indbydelsen, femten af dem gjorde deres første start i kristenlivet. En usædvanlig højtidelighed hvilede over forsamlingen, medens overbevisende appeller blev givet for at søge frelse. Bønnestunderne var alvorlige. De syndige menneskers Frelser virkede til at være i vor midte, og indbød medfølende: "Hvis nogen tørster, så lad ham komme til mig og drikke."    
Dem som kom frem fik anledning til at tale hvis de ønskede dette. Mange frembar vidnesbyrd at de søgte Frelseren for første gang. To unge damer, som var søstre, løftede korset, og gav udtryk for beslutning at begynde et nyt liv. Det var faktisk et interessant blik. Kristus siger: "Sådan, siger jeg jer, bliver der glæde hos Guds engle over én synder, som omvender sig." Med skælvende læber og tårefyldte øjne bekendte mange deres frafald, og deres faste beslutning på at vende tilbage til Herren, at han måtte vende tilbage til dem, og helne al deres frafald. Der blev truffet aftale med dem som søgte Frelseren at mødes i et af teltene for særligt arbejde for dem. Dette møde var en af de bedste af sin slags som vi nogen sinde har været vidne til. De søgende søgte selv Herren helt, fremkom med deres bønner til den ynkende syndstilgivende Frelser.    
Et meget interessant træk ved dette møde var bror og søster Hills datters sag, en stum sekstenårig person. Hun forenede sig med de søgende, og bad med tegn; det var et meget højtideligt og indtryksfuldt syn. Femten blev døbt, bland dem var dr og fru Hill, og deres stumme datter. Derudover vil ganske mange blive døbt når de kommer hjem. Tirsdag morgen blev bror Barlett ordineret til prædikanttjenesten. Mødet ved denne lejlighed var en meget dyrebar stund. Herren satte sit segl på værket, og velsignet bror Barlett, og brødrene Waggoner og Lane, som ledte hans ordination.<br>Mrs. Ellen G. White.   

6 09 1877 Review and Herald Noter fra arbejdsmarken    

Torsdag d. 23. august, forlod vor lille gruppe, der bestod af ældre pastor Smith, min syge mand og mig selv, ledsaget af søster Ings, Battle Creek for at tage til lejrmødet i Groveland, Mass. Denne handling fra vor side kræver megen tro. At dømme af udseendet, så det ud som formastelse fra min mand og min side at forsøge rejsen. Jeg havde haft en hård forkølelse, og havde stadig lidt, da vi tog til Indiana lejrmødet, og var blevet behandlet på vort sanatorium, og led meget af tiden.    
Min mand havde arbejdet uafladeligt på at fremme Guds sags interesser i værkets forskellige afdelinger omkring Battle Creek. Hans venner var forbavset over det meget arbejde han havde udført. Sabbats morgen, 18. August, talte han i vort bedehus. Om eftermiddagen, var hans tankesind tæt og kritisk opspændt i fire sammenhængende timer, da han lyttede til oplæsningen af manuskriptet til Profetiens Ånd, bind. 3. Sagen var overmådelig interessant, beregnet til at opildne sjælen i dets dybder, med en relation til Kristi trængsler, korsfæstelse og opstandelse. Før var vi blev klar over det var han meget træt. Han begyndte at arbejde søndag klokken fem om morgnen, og fortsatte indtil tolv om natten. Det er på den tid at han udførte en stor mængde forretninger.    
Den næste morgen omkring halv syv blev han angrebet af svimmelhed, og blev truet af lammelse. Vi var svært bange for denne skæbnesvangre ulykke; men Herren var nådig, og han sparede os for trængsler. Ikke desto mindre blev hans angreb efterfulgt af fuldstændig mental lammelse, og nu virkede det faktisk umuligt at deltage i øststaternes lejrmøder, eller for mig at deltage i dem, og efterlade min mand i nedtrykt humør, og med svagt helbred.    
Om onsdagen fik vi en særlig bedestund at Guds velsignelse måtte hvile over ham, og genoprette ham til sundhed. Vi bad også om visdom så vi måtte kende vor pligt angående vor deltagelse af lejrmøder. Herren har styrket vor tro mange gange at gå ud og arbejde for ham under modløshed og svagheder, og sådanne gange havde han bevaret os og holdt oppe på forunderlig vis. Men vore venner gik i forbøn at vi måtte få hvile, og at det virkede uholdbart og ufornuftigt af os at begive os ud på en sådan rejse, og udsættes for træthed og udskyde lejrlivet. Vi, prøvede selv at tænke at Guds sag ville gå frem på samme måde som om vi var sat til side, og havde ikke del i at handle med det. Gud ville oprejse andre til at gøre hans arbejde.    
Ikke desto mindre kunne jeg ikke få hvile og frihed med tanken at udeblive fra arbejdsmarken. For mig var det som Satan bestræber sig på at hegne min vej op, og forhindre mig i at frembære mit vidnesbyrd, og fra at gøre det arbejde Gud har givet mig at gøre. Jeg var ved at beslutte at gå alene, og gøre min del, stole på Gud og give mig den nødvendige styrke, da vi fik et brev fra bror Haskhell, hvori han takkede Gud for at bror og søster White ville deltage i New England lejrmødet. Pastor Canright havde skrevet at han ikke kan være til stede, da han ikke kunne forlade sit arbejde i Danvers, og også at ingen i gruppen kunne undværes i teltet. Ældre Haskell startede sit brev med at alle forberedelser var gjort for det store møde i Groveland; og det var afgjort at afholde det, med Guds hjælp, også hvis han skulle gennemføre det alene, og at når han tidligere havde truffet den beslutning var dødens bitterhed ovre.     
Denne udtalelse om situationen gav mig en byrde, og jeg blev mere overbevist end nogen sinde at det var min pligt, selvom jeg var syg, at gå frem i tro på at arbejde, stole på at Gud gav mig styrke. Vi tog sagen igen til Herren i bøn. Vi vidste at han er en mægtig Helbreder der kunne genoprette både min mand og jeg selv til sundhed, hvis det var til hans ære at gøre dette. Det virkede vanskeligt at handle når man er træt, syg og modløs. Jeg følte til tider at Gud ville gøre rejsen til en velsignelse for os begge, hvis vi går det og stoler på ham. Tanken kom ofte op i mit sind: Hvor er din tro? Gud har lovet: "Som dine dage skal din styrke være."    
Jeg forsøgte at opmuntre min mand; han tænkte at hvis jeg kunne gennemgå trætheden, og arbejde på lejren, ville det være bedst mig for mig at gå; men han kunne klare tanken at ledsage mig, med hans svaghedstilstand, ikke arbejde, hans sind var omtåget med fortvivlelse, og han var selv genstand for sine brødres medynk. Han havde kun siddet meget lidt op siden hans pludselige angreb, og virkede ikke til at blive stærkere. Vi søgte Herren igen og igen, håbede at der ville være en rift i skyen, men ikke noget særligt lys kom.    
Omkring en time før vi gik ind i toget, fik min mand og jeg en særlig bedestund. Da besluttede vi at gå i tro uden bevis, og vove alt på Guds løfte. Idet vi tog plads i vognene mærkede vi at vi var på pligtens sti. Vi hvilede under rejsen, sov godt om natten.   ret     
Omkring klo otte fredag aften nåede vi Boston. Der var ikke noget tog den aften der tog os ud til Groveland, men vi tog det første tog om morgnen. Da vi kom til lejrpladsen, og stod ud af vognen, øsregnede det bogstaveligt talt. Vi fandt at vore brødre vente på os på stationen, som var lige uden for lejren, og de beskyttede os med paraplyer indtil vi var sikkert i teltet. Pastor Haskell havde hele tiden arbejdet til det tidspunkt, og der blev rapporteret om fremragende møder. Der var 47 telte på pladsen, udover tre store telte, det ene for menighedsforsamlingen på 25 gange 40 meter.    
Møderne om sabbaten havde dyb interesse. Kirken blev genoplivet, og styrket, medens syndere og frafaldne blev vækket til en fornemmelse af deres fare.    
Søndag morgen var vejret stadig skyet, men før folk skulle samle sig skinne solen frem. Både og tog udgød deres levende fragt til pladsen, sådan som det skete sidste år. Pastor Smith talte om morgnen om øststaternes spørgsmål. Emnet var af særlig interesse, og folk lyttede med alvorlig opmærksomhed. Det lod til at være lige hvad ønskede at høre. Om eftermiddagen var det vanskeligt for mig at bane vej til talerstolen, gennem den stående forsamling. Da jeg nåede den, var et hav af hoveder foran mig. Det mamutstore telt var fuldt besat, sæderne havde komfortable rygge. Disse var fyldte, alligevel stod tusinde op omkring teltet, og dannede en levende mur på flere fods tykkelse.     
Mine lunger og struber gjorde meget undt hos mig, alligevel troede jeg at Gud ville hjælpe mig ved denne vigtige anledning. Min skriftlæsning var "For ham der vinder sejr," osv. Åb. 3,21. Herren gav mig frihed til at tale til en stor forsamling om emnet kristen afholdenhed. Jeg arbejdede på at vise at afholdenheden måtte udleves i vore hjem; så vore børn må oplæres til at beherske levevanen fra vuggen, for at de skal være principfaste, korrekt i deres moral, og ikke kun modstå alle udsvævelsernes fristelser for sig selv, men udøve en kraftfuld indflydelse over andre, for det rigtige. I deres uvidenhed eller ligegyldighed giver forældrene deres børn de første lektioner i afholdenhed. De dækker bordet med fede retter, farlige krydderier og krydrede småtterier, og barnet får smag for de ting, der er skadelige for det, og som irriterer mavens følsomme slimhinder, ophidser blodet og styrker de kødet. Appetitten beder om noget stærkere, og tobak bruges for at stilne dette krav. Denne føjelighed forøger kun den naturlige længsel efter stimulanser, brændevinsdrikningen griber om sig, og drukkenskab følger efter. Dette er store hovedvej mod umådeholdenhed.      
Da jeg talte glemte jeg min træthed og smertelige strube og lunger, og jeg indså at jeg talte til et folk der ikke betragtede mine ord som tom tale. Prædikenen varede i over en time, med den allerbedste opmærksomhed helt igennem. Der var mange mere opmærksomme lyttere end vi havde ved lignende anledning samme sted sidste år, på grund af det store antal behagelige stole, som husede en tredjedel mere end sidste år. Da afslutningssangen blev afsunget, anmodede embedsmændene til afholdenhedsreformklubben i Haverhill mig, lige som sidste år at tale for deres forsamling næste aften. Med en aftale om at tale i Danvers var jeg nød til at afvise indbydelsen. Så ønskede de at jeg skulle tale en uge efter næste mandag, men da vi forventede at deltage i øststaternes lejrmøder, kunne vi ikke gå med til denne anmodning.    
Mandag formiddag havde vi en bedestund i vort telt for min mand. Vi lagde hans sag frem for den store læge. Det var en dyrebar stund; himlens fred hvilede over os. Disse ord kom uvægerligt til mig: "Dette er den sejr, som har sejret over verden: vor tro." Vi mærkede alle Guds velsignelse hvilende på os. Så samledes vi i mammutteltet, og min mand, i sin svag, kunne mødes med os, og tale i en kort tid, dyrebare ord fra et blødgjort hjerter, glødende med en dyb fornemmelse af Guds barmhjertighed og godhed. Han talte fra begyndelsen af at sandhedstroende skal erkende deres mulighed for at modtage Guds forvisning og nåde i deres hjerter; at de store sandheder vi tror helliger livet, forædler karakteren, og har en frelsende indflydelse på verden. Folks tårefyldte øjne, og sympatiserende blik viste at deres hjerter blev berørt og blødgjort af hans bemærkninger.    
Så fulgte vi op på det arbejde vi efterlod den sabbat, og morgnen brugte vi på særligt arbejde for syndere og frafaldne, hvor 200 kom frem til bøn, spændte fra tiårs børn til gråhårede mænd og kvinder. Mere end en snes sjæle blandt dem sat deres fødder på livets vej for første gang. Om eftermiddagen blev otteogtredive personer døbt, ganske mange udskød dåben indtil de vendte til deres hjem.    
<b>Danvers teltet</b><br>Mandag aften stod jeg på Danvers-teltets stand. En større forsamling var foran mig; jeg har aldrig stået over for et mere intelligent udseende folk; de var tydeligvis af den bedste samfundsklasse. Teltet var fyldt, og omkring 200 personer stod uden for teltdugen, kunne ikke finde plads inden for. Jeg gik op på standen meget træt og skælvende. Jeg havde store smerter i min strube og lunger, og i en ophedet tilstand; men jeg fandt trøst i bøn til Gud for hjælp i denne nødssituation. Jeg vidste at jeg ville få en vis grad af succes med mit arbejde, det ville være gennem Ham der er mægtigere end jeg. Idet jeg overgav mig selv til Gud, begyndte jeg at tale ud fra Kristi ord som svar på de lærte skriftkloges ord, som var det store bud i loven: "Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte og af hele din sjæl, og af hele dit sind," etc. Matt. 22,37-39.    
Guds velsignelse hvilede på mig, og jeg glemte min smerte og svaghed. Over for var et folk som jeg ikke møder igen før Dommens dag; og ønsket for deres frelse ledte mig til at tale alvorligt, og i Gudsfrygt, så jeg bliver fri for deres blod. Mine bestræbelser blev ledsaget af stor frihed, som tog en time og ti minutter. Jesus var min hjælper og hans navn skal få al ære. Tilhørerne var meget opmærksomme, jeg fik fornøjelsen at tale til ganske mange, som havde grebet sandheden sent. Der er en voksende interesse i Danvers. Samfundet er i oprør, og mange modtog lyset, og blev ledt ud på hellighedens og lydighedens stier. Måtte det gode værk skride fremad, og synderne fortsætte med at overgive deres hjerter til Gud.    
Vi vendt tilbage til Groveland om tirsdagen for at finde lejerens opbrud, telte pakkes sammen, vore brødre tog afsked, og parat til at gå ombord på togene og tage tilbage til deres hjem. Dette var en af de bedste lejrmøder jeg har deltaget i. Før jeg forlod pladsen søgte ældre Canright, Haskell, min mand, søster Ings, og jeg selv, et afsidesliggende sted i en lund, og gik sammen i bøn for at sundhedens velsignelse og Guds nåde hvilede så mægtigt over min mand. Vi følte alle et dybt behov for min mands hjælp, når så mange indtrængende kald kom alle retninger fra om at holde prædikener. Denne bedestund var meget dyrebar; og den liflige fred og glæde som vi fik var vor forvisning om at Gud hørte vore bønner.    
Om eftermiddagen begav vi os til South Lancaster, for at hvile hjemme hos ældre. Haskell. Han tog os dertil med sin hestevogn, en lille tur over landet. Han tog denne rejsevej fordi han mente det vil gavne vort helbred. Vi hviler nu i ældre Haskells, gode og rolige hjem, nyder Guds fred, og glæder os over at vi er blevet så forunderligt støttet på vor rejse, og i vort arbejde.<br>Mrs. E. G. White.   

21 02 1878 Review and Herald En appel til vore studernde    

Vi har været meget bange for at studerende som går på Battle Creek college ikke vil få al den gavn som de kunne, med religiøs dannelse, fra familier som giver dem værelser. Nogle familier nyder ikke Kristi religions liflige indflydelse, selvom de er bekendende kristne. Indflydelsen fra den slags personer udøver over de studerende er mere usmagelig end fra dem, der ikke giver sig ud for at være gudfrygtige. Disse ikke-religiøse, uansvarlige formalister må stå frem for verden som en foregiven blade, selvom de ligesom de golde figentræ, er helt blottet for det som vor Frelser alene værdsætter, - frugten for hans herlighed. Det arbejde der gøres af hjertet ved Guds nåde, ved de intet om. Disse personer udøver en indflydelse stik imod alt for dem de omgås. Der bør være komitéer, der tilser at de hjem de studerende kommer ud ikke er formalister, som ikke har byrde de kære unges sjæle.     
Der kan gøres rigtig meget for dem der er frataget hjemmekredsens blødgørende og underlæggende indflydelse. Den ånd mange tilkendegiver, viser at hjertets sprog er: "Er jeg min broders vogter?" Jeg har ingen byrde eller ansvar ud over min egen familie. Jeg har ingen særlig byrde eller interesse for de studerende der har værelser i mit hus. Jeg vil spørge disse personer om de har byrder og nærer ansvar for deres egne børn. Jeg er ked af at se så lidt iver fra nogle forældres side af, om al den påvirkning der omgiver deres børn vil kunne være god til at danne kristen karakter; men dem som har sjælsbyrde for deres egne elskede børn, bør ikke begrænse deres interesse i al selviskhed til deres egen familie. Jesus er vort eksempel i alle ting, men han har ikke givet os et eksempel i en sådan selviskhed, som vi ser blandt dem der bekender at være hans efterfølgere. Hvis vi forbliver i Kristus, og hans kærlighed forbliver i os, skal vi elske dem som Kristus døde for; for han har befalet hans efterfølgere at elske hinanden ligesom han har elsket dem. Adlyder vi, som bekender hans navn, denne formaning? Svigter vi på dette punkt vil vi også gøre det på andre. Søgte Kristus sin egen vinding, bekvemmelighed og behag, ville verden være overladt til fortabelse i sin synd og fordærv.    
En besynderlig ligegyldighed for sjæles frelse synes at have taget plads hos mange bekendende kristne. Syndere kan være gået tabt overalt omkring de, og de har ingen særlig byrde for sagen. Vil Kristus sige til disse ligegyldige personer: "Vel du gode og tro tjener, gå ind til din Herres glæde"? Kristi glæde består af at se sjæle genløst gennem det offer han har gjort for dem.    
Unge mænd og kvinder, der ikke er under hjemmets indflydelse, trænger til nogen, der vil se efter dem og vise dem lidt interesse; de, som gør dette, opfylder et stort behov og udfører i lige så høj grad et arbejde for Gud og for sjæles frelse som prædikanten på talerstolen. Dette forstående, uegennyttige arbejde for de unge er ikke mere, end hvad Gud forlanger af enhver af os. Hvor alvorligt bør en erfaren kristen ikke arbejde for at hindre dannelsen af vaner, der for stedse vil skæmme karakteren! Kristi efterfølgere bør gøre Guds ord tiltrækkende for de unge. Lad din egen karakter blive blødgjort og underlagt hellighedens skønheder, være en daglig og timelig prædiken for de unge. Vis ikke at du grubler; men vind dem til et helligt lig og lydighed til Gud. Nogle kristedomsbekendere frastøder de unge ved at være sure. Nu er de unges hjerter som modtagelig voks, og du må lede dem til at beundre kristen karakter, men om nogle få år er blevet voksen, til granit.    
Jeg kalder de bekendende kristne i Battle Creek som en menighed og som enkeltpersoner, at tage deres gudsgivne ansvar op. Vandre selv med Gud; og udøv en indflydelse over de unge som skal bevare dem fra at falde for de mangfoldige fristelser der gøres attraktiv for at lokke de unge i denne generation. Satan tager starten for Guds bekendende folk. De synes at sove fra de unges farer, og det fordærv som truer dem. Satan viser jublende sine sejre han har vundet over de unge; og dem som bekender at være korsets soldater lade ham tage sine ofre fra tagåsen, og viser en forunderlig forsoning.    
Mange sager anser disse som håbløse, rækker ikke en hjælpende hånd ud for at redde dem. Nogle af disse kunne være reddet; og selv nu, hvis der var interesse for dem, kunne de nås. Hvad har nogen af os så vi ikke får? Vi er skyldige over for Kristus for alle evner, enhver nådegave, enhver god tanke, og enhver ordentlig handling. Af os selv har vi ikke noget af prale af. Lad os i sagtmodighed og ydmyghed bøje os ved korsets fødder; og lad alle vore ord og handlinger våre sådan som andre vindes for Kristus, og ikke drive dem længere fra ham.    
Jeg taler til jer som bor i værket store center. I kan ikke være helt ligeglade, pietetsløse formalister for jer selv. Mange vidner ser på jer, og mange efterligner jeres handlemåde. Et ureligiøst liv besegler ikke kun jeres egen dom, men ruinerer også andre. I som lever har så vægtige interesser at holde jer til, skal være på vagt, trofaste skildvagter, aldrig væk fra vagten. Bruges der uopmærksomt øjeblik på selviske sager eller op selvtilfredsstillelse kan fjenden få fordel, som flere års arbejde ikke kan modvirke. Dem som vælger Battle Creek som deres hjem bør være troens og bønnens mænd og kvinder, oprigtig for de interesser der er for dem omkring dem. Der er ingen anden sikkerhed, som at vandre med Gud.    
De unge som går på Battle Creek college vil have forskellige slags karakter. De blevet uddannet og oplært forskelligt. Mange er blevet overladt til at følge deres egne uerfarne sinds tilbøjeligheder. Forældrene har ment, at de elskede deres børn; men det har vist sig, at de var deres værste fjender. De har ladet det onde fortsætte uhindret. De har tilladt deres børn at kæle med synden, hvilket er som at kæle med en hugorm, der ikke blot vil hugge efter den, som kæler med den, men efter alle, der kommer i nærheden af den.     
Nogle af disse forkælede børn er blandt de studerende som går på vort college. Lærere, og alle som er interesserede i de studerende og vil hjælpe dem, har en lidet misundelsesværdig opgave i at hjælpe denne gruppe umodne unge. De har ikke været underlagt deres forældre deres forældre hjemmefra, og har ingen ide om at være ved skolens hoved eller i de hjem hvor de ernærer sig. Hvilken tro og tålmodighed og nåde, og visdom er nødvendig for at behandle disse forsømte, meget forkælede unge. De bedragede forældre tager endog børnenes parti imod skolen og hjemmeopdragelsen. De vil holde andre tilbage fra at gøre den pligt som Gud forlanger af dem, og som de forsømmer så meget. Hvilken Guds-visdom er der ikke brug for at handle retfærdigt og elske barmhjertighed under disse prøvende omstændigheder. Hvor vanskeligt er det at veje menneskesindene i den rigtige retninger, som er blevet forkvaklet af denne forkerte ledelse. Når nogle har fået frie tøjler, er andre blevet styret for meget; og når de er borte fra de vagtsomme hænder der holder styretøjlerne hårdt, lader kærlighed og barmhjertighed være uden overvejelse, har de følt at de ikke er blevet dikteret af nogen. De foragter tanken om styring.    
Skal de, som har en vanskelig opgave med at uddanne disse unge folk og forme deres karakter, ikke have Guds børns trofaste bønner. Omsorg, byrder og tunge ansvar må blive den samvittighedsfulde, gudfrygtige lærers lod, såvel som at forstå de byrdebærende fædre og mødres i Israel, som bor i Battle Creek. Alle oprigtige kristne, som værdsætter sjæle som Kristus døde for, vil anstrenge sig alvorligst for at gøre al i deres kraft for at rette naturlige forældres fejl og forsømmelser. Lærerene vil føle at der påhviler en pligt på dem at bringe deres elever frem for verden, og for Gud med symmetriske karaktertræk og velafbalanceret sindelag. Men lærerne kan ikke bære hele denne byrde, og skal ikke forventes at være alene ansvarlig for den gode måde og ophøjede moral hos deres elever. Alle familier som lægger værelse til dem bør have regler som de må indrette sig efter. Det vil ikke være venligt over for dem eller deres forældre at lade dem danne ulovlige vaner og ødelægge eller skamfere udstyret. Hvis de er ret kåde og brænder inde med energi, så lad dem gøre et energikrævende arbejde, indtil de er trætte og får dem til at påskønne hvile i deres værelser.    
Der var en dårlig indberetning om nogle af de studerendes værelser sidste år. Hvis de studerende er grove og uforskammede, bærer deres værelser ofte præg af dette. Hensynsløs sport, højrøstet latter, og de sene timer respekteres ikke af dem der lejer værelserne. Tillader de denne optræden hos de studerende, begår de en alvorlig fejl over for dem, og gør sig selv i høj grad ansvarlig for denne forkerte ledelse. De studerendes værelser bør ofte besøges, og se om de er gode for deres sundhed og bekvemmelighed, og forvisser sig om alt lever i overensstemmelse med skolens regler. Forsømmelighed af en eller anden slags bør peges ud, og de studerende bør kunne bearbejdes trofast. Hvis de er <i>ulydige og viljen ikke styres,</i> er hjemmet bedre uden dem, og skolen er bedre uden dem. Vort College bør ikke fordærvet for nogle få lovløse studerendes skyld. Mange af collegerne i vort land placeres der hvor de unge er i fare for at blive umoralske og fordærves gennem disse onde selskaber.    
Vore studerendes selskab er en betydningsfuld sag, og bør ikke forsømmes. Mange som kommer til vort College er bekendende kristne. Der bør vises særlig interesse for disse, og de bør opmuntres til at at de I deres stræbsomhed lever et kristent liv. De bør, så vidt muligt, bevogtes mod de fristelser som de unge møder, uanset hvilken vej de går. Dem som har haft flere års erfaring, kan de fristelser som overdynger disse unge mennesker synes at være lette og kedelige at de ikke har sympati for disse unge fristede og prøvede. Dette er forkert. Deres eget liv og tidlige erfaring kan have været meget mere anderledes end de unge de vil kritisere for deres svaghed.    
Mange som bekender at være Kristi efterfølgere har en svag moralsk styrke. De har aldrig været korsets helte, og tiltrækkes nemt bort fra deres alliance med Gud ved selviske fornøjelser. Disse personer bør hjælpes. De bør ikke overlades til at kunne vælge deres kammerater og værelseskammerater tilfældigt. Dem som elsker og frygter Gud bør have en byrde for disse sjæles situation, og bør handle diskret når de vælger dårlige venner. Kristne unge som er tilbøjelig til at blive påvirket af ureligiøse kammerater bør have dem som venner som vil styrke gode beslutninger og religiøse tilbøjeligheder. En velvillig og religiøs ung, som end har en religionsbekendelse, kan miste sine religiøse afpræg ved at begå sig med folk der taler let om hellige og religiøse ting, og måske endog latterliggør dem, og som mangler ærbødighed og samvittighedsfuldhed. En lille surdej kan gennemsyre hele klumpen. Nogle har en svag tro; men hvis de sættes sammen med de rigtige værelseskammerater, er deres indflydelse for det rigtige stærk, så de kan afbalanceres i den rigtige retning, få en værdifuld religiøs erfaring, og få en succesrig kristen karakterdannelse.    
Jeg vil at vore brødre og søstre vogter sig for sjæle som de må aflægge regnskab over for. Mit sind er dybt oprørt over dette emne. Jeg vil tilskynde dem som bekender Kristus, nødvendigheden af at tage hele rustningen på; og arbejde for unge som går Battle Creeks college. De har nok ikke brug for prædikener og lange kritiserende lektioner som de har brug for ægte interesse. Lad dem kende dig ved din gerninger at du elsker dem, og har omsorg for deres sjæle. Hvis du viser at de sarte unge der nu kommer til Battle Creek, som kastes i menighedens arme; har du kun den halve den omsorg du har for dine timelige interesser, kan du binde dem til dig med de stærkeste sympati-bindinger; og din indflydelse over dem vil være en kraft for godt. <br>E. G. White.  

14 03 1878 Review and Herald En appel til menighederne    

Vor indflydelse har en vis konsekvens; den er aktiv og stadig tællende på den ene side eller den anden. Vi bygmestre, enhver af os, og vi bygger enten Guds sag op, eller vi bygger satans sag op. Der er mange som er mere engageret i at bygge Satans sag end vi har den mindste idé om. Mange som bekender Kristus har ikke opbevaret ham i deres hjerter. Kristus forbliver ikke i dem, og de forbliver ikke i Kristus. De er blot til besvær, blottede for frugter, og den forbandelse som Kristus udsagde for figentræet vil lige så sikkert på dem som lige så sikkert som det falder på det gode figentræ. Hvilken tid lever vi i! helt i prøvetidens sidste ende! Disse gyldne øjeblikke må visselig udnyttes. Hvor er Guds forvaltere, som han har betroet midler til dem at bruge i hans sag, og udbrede sandhedslys til dem som nu er i mørke? Hvor er de missionærere som føler arbejdes byrde, og som vil tage ud til andre lande, og til folk, og andre tungemål og gøre den rede til den store dag, som er lige over os?    
Der er nu brug for penge. En dollar som der brug for nu, er lige så meget værd som et hundrede dollars vil være om lidt, når midlerne flyder ind i forrådskammeret. Kaldet kommer fra Europa efter midler til at publicere traktater og blade i det italienske sprog. Hvem har pengene parat, og vil hjælpe nu: lige nu, hvor Europa rækker sine hænder ud, og råber: Hjælp os med at få sandhedens lys frem for disse som er ved at gå fortabt? Vi prøver at sælge alle vore ejendomme så vi kan få midler til at bruge nu! Oh! hvorfor vil de med penge ikke bruge dem nu? Hvorfor vil de holde alle de midler tilbage fra Guds sag, som Gud har betroet i deres hænder, at bruge i tidens behov. Jeg føler noget intenst om dette emne. Mennesker berøver Gud, og med selvtilfredshed ser de op og siger: "Hvori har vi berøvet dig?" Svaret kommer fra ham: "Med tiende og gaver." Der er mennesker i sabbatsholdernes rækker som holder fast i deres jordiske rigdom. Det er deres gud, deres afgud; og de elsker deres penge, deres gårde, deres kvæg, og deres købmandsforretninger mere end de elsker deres Frelser, som blev fattig for deres skyld, så de, gennem hans fattigdom kan blive rige. De ophøjer deres jordiske rigdomme, betragter dem af højere værdi end menneskesjæle. Vil disse have et "Vel gjort" udsagt til dem? Nej; aldrig. Den uigenkaldelige dom "Gå bort" vil falde over deres forskrækkede sanser. Kristus har ikke brug for dem. De har været dovne tjenere, ophobet  de midler Gud har givet dem, medens deres medmennesker er gået tabt i mørke og vildfarelse.    
Min sjæl føler meget dybt på dette punkt. Vil bemidlede menneske sove indtil det er for sent? indtil Gud skal afvise dem og deres rigdomme, og sige: "Og nu, I rige! klag og græd over den elendighed, som venter jer. Jeres rigdom er rådnet op, og jeres klæder er mølædte; jeres guld og sølv er fortæret af rust, og den rust skal være et vidne imod jer". Hvilken åbenbaring gøres ikke på Guds første dag, når ophobede rigdomme, og lønninger holdes tilbage af bedragere, der råbre mod deres ejere, som var bekendende gode kristne, og smigrere sig selv med at de holdt Guds lov, når de elskede vinding højere end Kristi blods indkøb, menneskesjæle!    
Nu er det tid til alle at arbejde, dem som er betroet med fem talenter og dem som kun har ét. Dem med begrænsede talenter står til ansvar over for Gud for deres begrænsede ansvar. Enhver har fået betroet sit arbejde, og Mesteren vil kræve udnyttelse af enhver, af de talenter han er blevet betroet. Så vil mange svare på Guds dag, når han spørger: Hvad har I gjort for mig, som gav af mine rigdomme, min ære, min befalingsret og mit liv for at frelse jer fra fordærv? Dem som ikke har gjort noget, vil ikke kunne sige noget på den dag. De vil se synden i deres forsømmelse. De har berøvet Gud for en livslang tjeneste. De har ikke påvirket nogen for godt. De har ikke bragt en eneste sjæl til Jesus. De føler sig tilfreds med at ikke gøre noget for Mesteren, og de møder ingen løn, men evigt tab. De går tabt med de onde, selvom de er bekendende Kristi efterfølgere.    
Ingen bør knurre ovre at de ikke har større talenter. Når de bruger dem til Guds ære vil de udnytte det, Gud har givet dem. Nu er det ikke tid til at begræde vor position i livet, og udvise forsømmelighed, når det drejer sig om at bruge vor evner, fordi vi ikke har andres evner og position, og siger: Oh om jeg havde denne gave og evne, om jeg så måtte investere en stor kapital for min Mester. Hvis disse personer bruger deres ene talent klogt og godt, så er det alt hvad Mesteren forlanger af dem.    
Se på vore menigheder. Der er kun få virkelige arbejdsfolk i dem. De fleste er uansvarlige mænd og kvinder. De fe føler ingen byrde for sjæle. De udviser ingen hunger og tørst for retfærdigheden. De løfter aldrig når arbejdet bliver vanskeligt. Der er nogen som kun har eet talent, og skjuler det i en serviet, og graver den ned i verden; som er at de bruger al den indflydelse de har i deres timelige arbejde. Når man opsøger tingene i dette liv, mister de det fremtidige, evige liv, der har langt mere overmådelig og evig herlighedsvægt. Hvad kan der siges og gøres for at vække denne klasse menighedsmedlemmer til at mærke deres ansvarlighed over for Gud? Måtte de mange bekendende kristne lovholdere høre de frygtelige ord: "Og kast den unyttige tjener ud i mørket udenfor. Der skal der være gråd og tænderskæren."     
Enhver mand og kvinde og barn bør være medarbejder for Gud. Hvor der nu er en som mærker en byrde for sjæle, bør der være et hundrede. Hvad kan vi gøre for at vække folk til at udnytte den indflydelse og de midler de allerede har til Mesterens ære? Lad dem som har et talent gøre det rigtigt, og derved vil de finde at det fordobles. Gud vil acceptere "efter hvad et menneske har, og ikke efter hvad han ikke har." Der har altid været, og der vil altid være, forskellige gaver. Det er ikke gaverne alene som Gud forlanger og accepterer, men han kalder også på de mindre talenter, og vil acceptere dem hvis mennesker vil bruge dem til hans ære. Er vi ikke blevet tjenere for Mesteren ved hans nåde? Hvis ikke, så er den ejendom vi har fået betroet kun Herrens talenter. Kapitalen er hans, og vi er ansvarlig for dens brug eller misbrug.    
Jeg håber at enhver menighed vil anstrenge sig for at vække dem som ikke gør noget. Måtte Gud få dem til at indse at han kræver et talent af dem som er benyttet; og hvis de ikke får flere talenter end dette ene, vil de lide tab af det ene talent, og også deres egne sjæle. Vi håber at se en forandring i vore menigheder. Husholderen forbereder sig på at vende tilbage og kalde sine forvaltere til regnskabsaflæggelse for de talenter de har fået betroet. Gud ynkes over dem der ikke gør noget! Dem som hører det velkomne bifald: "Vel gjort du gode og tro tjener," har gjort vel i at udnytte deres evner og midler til Guds ære. Hvem vil komme frem og hjælpe Herren, og hjælpe Herren imod den mægtige? Satan er en aktiv, opfølgende og trofast leder med sit arbejde, han fører sine hære. Han har trofaste vagtfolk overalt. Hvad gør Jesu Kristi tjenere? Har de rustningen på? Er de tapre og pålidelige og imødekommer og modstår fjendens stærke styrker? Eller sover de, og forventer at andre gør deres arbejde?    
Der ønskes tapre mennesker i alle menigheder. Alle medlemmer bør være vågne og aktive, føle at han står til ansvar for menighedens fremgang. Grunden til at der er så megen splid i menighederne er fordi de gør så lidt for Gud. Satan giver dem et arbejde at gøre for ham, idet er kværuleres, knurres og tales nedmuntrende. I vil altid finde at dem som investerer mindst i Guds sag er dem som vil bekymre sig mest om dem ved arbejdes hoved bruger de midler de har fået betroet. Dem som gør mindst har den mindste tro. De er som Judas, som ikke undede penge til Genløserens bekvemmelighed, velsignelse og ære. Men lad menighedsmedlemmerne komme frem hver især, enhver der gør hvad han kan, og alt hvad Gud forlanger, og så vil disse ubetydelige vanskeligheder ikke eksistere. Sindet vil optages af værkets storhed, og lægge planer for at fremme det, så de ikke skal bruge tid til at undersøge deres brors arbejde og motiver.    
Lad alle være vågne, for tiden er nær hvor det vil siges: "Lad den urene blive ved at leve i urenhed, og lad den retfærdige blive ved at øve retfærdighed, og lad den hellige blive ved at leve helligt." Lige nu er det tid til at søge karakterrenhed og hellighed, og opnå de hvide klæder, så vi kan forberedes til en plads ved Lammest bryllupsmåltid.<br>E. G. White.  

21 03 1878 Review and Herald En appel for vore europæiske missioners skyld    

Vi får breve hver uge fra Europa der siger at missionsarbejdet forhindres stærkt i sin fremvækst, af mangel på tilstrækkelige midler. Vi vil selv gladeligt sende dem den tiltrængte hjælp, men vi er blevet meget forkrøblet af midler, og finder det uden for vor magt at give så megen hjælp til denne gren af sagen. Men der er mange i menigheden som er i stand til at dække dette præsserende behov, og til dem vil vi sige: Investeres en dollar rigtigt i sagen, er mere værd end når tiderne er bedre, og penge flyder ind i kassen. Nu er det på tide at vore velhavende brødre sætter en gavmild gave øverst på listen, og rundeler den nidkært, tager imod anmodningerne, enhver efter evne. Dette vil give mange midler at imødekomme nødssituationen med, uden at nogen presses for meget. Den enkelte kan gøre meget. Lad vore brødre gøre denne sag til sin personlige interesse.    
Europa rækker sine hænder ud til os efter hjælp, og vejen åbnes for at gøre et godt arbejde der, hvis der kan oprettes et trykkeri, og publikationer udgår fra det på de tyske, franske og italienske sprog. Bror Ribton siger at Italien behøver publikationer i sit eget sprog, for at vor forkyndergerning kan lykkes der. Disse gentagene og indtrængende kald oprør vor inderste sjæl; alligevel kan vi ikke hjælpe den europæiske missin sådan som vi gerne ville. Nu er det tid til at investere de midler Gud har betroet sine forvaltere med til netop dette værk. Tiden er kort; ophobet rigdom vil snart være værdiløs. Når påbudet lyder, at ingen kan købe eller sælge uden de, der har dyrets mærke, a vil de mange midler ikke være til nogen nytte. Gud opfordrer os nu til med al magt at fremføre advarslen for verden.    
Vi ønsker at brødrene vækkes op til deres Mesterens tjeneste i dette missionsarbejde. Lad dem ikke lægge deres hjerter til deres ejendomme, og hold på dem med et gnigeragtig greb; men investere deres midler og bruge deres indflydelse til at fremme Guds sag, derved sende rigdommene til Himlen før de kommer. Kærlighed til verden er en stor forhindring i et kristenliv. Dens greb om hjertet kan næsten ikke mærkes, og fordunkler himlens værdi og forsoningsevne i sindet. Den erstatter kærligheden til Gud og hans sandhed, og bliver roden til alt ondt. Iblandt os er der fare for at vi skulker fra vort Gudsgivne ansvar, og driver over i en ligegyldighedstilstand over for Guds sag, i alle dens forskellige grene og afdelinger. Mange der ikke støtter pengemæssigt er i stand til at yde til hjemme- og udlandsmissionen. De har fået advarsler fra Gud, men undlader at drage nytte af dem. Først gør de indtryk på dem, men den indflydelse bærer snart bort, og de bar kun lidt frugt til Guds ære. De gemte på pengekærlighed indtil det blev en altopslugende lidenskab, og himlen synes ikke så værdifuld for dem, som deres nuværende jordiske rigdom. Hvordan kan de holde Guds bud sådan som Gud forlanger at de skal holdes, og alligevel ligge to tredjedele af deres hengivenhed til verden? Et sådant liv vanærer vor hellige tro, og er i modsætning til Kristi formaning, som har sagt: "Således skal jeres lys skinne for menneskene, for at de må se jeres gode gerninger og prise jeres Fader, som er i Himlene."     
Ord og bekendelser har ikke værdi hos Gud når hjertet er fordærvet af overdreven kærlighed til vinding. Kristus har sagt: "I er jordens salt; men hvis saltet mister sin kraft, hvad skal det da saltes med? Så dur det kun til at kastes ud og trædes ned af mennesker." Hvis vi vil efterligne Kristi eksempel vil vi være selvfornægtende, og parat til at ofre vor egen trøst og behag for at gøre andre godt. Det var ikke behageligt for Kristus at forlade Himlens renhed og glans, og dø for at frelse faldne mennesker fra konsekvenserne fra deres syndighed. Er vi villige til at efterligne Kristi liv og karakter? Er vi villig til om nødvendigt, at lide for hans skyld, opgive nogle af livets bekvemmeligheder, for at frelse vore fortabte medskabninger fra evig død?! I så fald bør vi være villige til at give meget af vor overflod til dette formål.    
Hvilken frygtelig fejltagelse at den unge rigmand begik da han vendte bort fra Kristi krav, og besluttede at risikere ledelsen af sin havesyge. Han valgte at bruge sit liv på at få timelige rigdomme og kraft, frem for at følge Kristus og give afkald på sine verdslige rigdomme. Jesus ynkedes over den unge mand; han så et dyrebart potentiale i ham for at forkynde retfærdighed, hvis han ville overvinde sit selviske begær efter vinding. Jesus sagde: "Vil du være fuldkommen, så gå hen og sælg, hvad du ejer, og giv det til de fattige, så vil du have en skat i Himlene; og kom så og følg mig!"    
Jesus forlangte kun af han at han skulle gå der hvor han ledte vejen. Pligtens tornede sti bliver lettere at følge nor vi opsporer hans guddommelige fodspor foran os, bryder vildroserne ned. Kristus vil have accepteret denne talentfulde og ædle hersker, hvis han havde givet efter for hans krav, lige så hurtigt som han accepterede fiskerne som han bad følge sig. Denne unge dygtige mand der kunne skaffe sig ejendomme var ikke imod ham, gav sin elskede sin næste som sig selv, og begik ikke fejl ved at skaffe sine rigdomme. Om denne evne blev brugt i Guds tjeneste, til at redde sjæle fra fordærv, ville det have været antageligt for den guddommelige mester, og han kunne være blevet en flittig og succesrig medarbejder for Kristus. Men han afviste det ophøjede privilegium at samarbejde med Kristus i at frelse sjæle; han vendte bort fra den herlige skat han var udlovet i Guds rige, og klyngede sig til jordens flygtige rigdomme.    
Vi er bange for dette er tilfældet for mange, der bekender at holde Guds bud. Kærlighed til vinding har taget deres sjæle i besiddelse, og de nægter at besvare Guds kraft, med at bruge deres rigdomme på at udbrede hans sandhed til alle tungemål og folk. Jesus rørte ved det ømme punkt i den unge rige mands hjerte, som vil udslette hans sjæl, om det ikke blev helbredt. Han vise ham at han ikke holdt Guds bud, eftersom han ikke elskede Gud højest, og sin næste som sig selv. Jesus ofrede sig til at gøre ham til sin arbejdsfælde og arbejde med at bringe sjæle ind i Himmelens rige. Den unge mand havde velstand, uddannelse, position, og indflydelse og var derfor kvalificeret til at arbejde forstandsmæssigt og succesrigt for Mesteren. Men hans kærlighed til verden forhindrede ham i at tage imod Kristi indbydelse.    
Den ydmyge fiskermand adlød Jesu kald, og aflagde alt for at følge ham. For nogle kan det se ud som om at det krævede lidt selvfornægtelse for dem at gøre dette, da deres erhverv hverken var ophøjet eller indbringende; men det bør huskes at disse mænd ejede både og net, og fik en god livsernæring af deres beskæftigelse. Også deres liv på vandet var tiltrækkende, og det var et stort offer for dem at forlade den beskæftigelse, som de havde brugt så meget af deres liv på.    
Den unge hersker repræsenterer en stor klasse som ville være fremragende kristne hvis de ikke havde noget kors at opløfte, ingen ydmyge byrder de skulle bære, ingen jordiske goder at aflægge, intet offer for ejendomme eller følelser at gøre sig. Kristus havde betroet dem talenternes og midlernes kapital, og han forventer et tilsvarende afkast. Det som vi ejer er ikke vor ejendom, men skal bruges til at tjene Ham med, som vi har fået alt vi ejer af.    
Det golde figentræ fik Guds vissende forbandelse, fordi det var en fordringsfuld hykler, der bekendte overlegenhed over andre figentræer, ved at vise sit luksusseriøse løv, skønt det var blottet for frugter som de bladløse træer. Det golde figentræ repræsenterer godt dem som bekender at holde Guds bud, ligesom jøderne gjorde, og derved se ud som frugtbare, dog er den religion, ligesom farisæernes, humbug, der ikke bærer frugt til Guds ære.    
Genløs tiden så længe du forskånes til at kunne arbejde. Alle dine gode gerninger kan ikke frelse dig; men det er ikke desto mindre muligt for dig at blive frelst uden gode gerninger. Alle ofre der gøres for Kristus, vil være til dit evige gode. Hvad vil I gøre for at hjælpe missionen i Europa? Hvad vil I gøre for at afhjælpe nuværende presserende behov?  

8 08 1878 Review and Herald En appel til prædikanter    

 "Og Enok vandrede med Gud." Dette er sikkerhedens sti, for alle som bekender at følge Kristus, på men særlig måde for dem, som bekender at være vagtfolk på Zions mure. Jeg er dybt overbevist om at der må være større medynk hos dem, som underviser Guds sandhed. Dem som arbejder for sandheden i ord og lære bør nøje ransage sig selv for at rengøre og forbedre deres karakter. Mange studerer bøger for at udvikle sig i kundskab, medens de ikke bliver bekendt med dem selv. Kristus sagde, i bønnen, lige før hans forrådelse: "Jeg helligører mig, så de også må blive helliggjort gennem sandheden." Hvis prædikanten vil vise Kristus fuldkommen for dem han arbejder for, må han selv være fuldkommen. At blive fuldkommen ved Kristi fortjenester kræver megen meditation og alvorlig bøn.    
Jeg bedrøves over at høre at nogle prædikanter taler om Kristi liv og lære på en tarvelig måde, som om de fortæller om en stor verdensmands store livsbegivenheder. Når jeg hører dette hellige emne blive behandlet på en sådan måde, føler jeg en sorg som jeg ikke kan udtrykke; for jeg ved at selvom disse mænd er sandhedslærere, er de aldrig blevet bekendt med Kristus og lært af ham. Havde de et ophøjet syn på Jesus Kristus, ville de ikke udtrykke sig på det lave plan som de gør. De har ikke den højere tanke, giver dem et klart begreb om verdens Genløsers guddommelige karakter. De har en lille tro, en lille gudsfrygt, og nedgører hellighedens standart til niveau med deres egen snævre fatteevne. Dette får folk til at påskønne Kristi ophøjede karakter mindre.    
Det er ikke ualmindeligt at prædikanter, i deres prædikener, behandler Kristus som om han blot var et menneske ligesom dem selv. Som en regel disse?? tillægger sig selv, og som de må udføre. Selvom de af bekendelse er Kristi tjenere, har de ikke del i hans guddommelige natur; de er pakket ind i selvet, og ser ikke hellige ting.    
Kristi forkyndertjenere, som frembærer sandhedens budskab til mennesker, vil aldrig få nok i sig selv eller blive selvophøjede, hvis de har et korrekt syn på Kristi karakter og arbejde, menneskers frelsers ophavsmand. Den uværdighed, svaghed og ineffektivitet der er i deres egne anstrengelser, i modsætning til Guds evige søns anstrengelser, vil få dem ydmyge selvet og ikke have tillid til det, og vil få dem til sætte lid til Kristus efter styrke og effektivitet i deres arbejde. Lever man jævnligt i Kristus, med hans ophøjede karakter, og lever fuldt ud med tilstrækkelige fortjenester fra hans offer, styrkes længslen efter at være ligesom ham, og skaber hellig alvor i bøn, som gør længslen effektiv.    
Jeg ser at en stor reformation må finde sted i forkyndergerningen, før at det bliver til det, som Gud vil have det til. Prædikanter på talerstolen har ingen ret til at optræde som teater-skuespillere, og påtage sig egenskaber og udtryk der skal give en vis effekt. De er ikke på den hellige talerstol som skuespillere, men som undervisere i højtidelige sandheder. Der er også fanatiske prædikanter, som i deres forsøg på at prædike Kristus, stormer op, hujer, hopper op og ned og tramper på talerstolen foran sig, som om denne kropslige øvelse gavner noget. Sådanne tossestreger tillægger ikke de udtrykte sandheder nogen kraft, men tværtimod væmmes mænd og kvinder med den stille dømmekraft og ophøjede syn. Når mændene giver sig selv til forkyndergerningen, er det deres opgave at forlade al grovhed og støjende optræden, idet mindste væk fra talerstolen.    
Kejtede og besynderlige fagter kan ikke tolereres på livets almindelige vandringsvej; hvor meget mindre, skal de så kunne holdes ud i det helligste arbejde i evangelieforkyndelsen. Prædikanten bør opelske nåde, belevenhed og dannede manér. Han bør føre sig selv i en stille værdighed, der passer sig for hans høje kald. Højtidelighed, en vis gudfrygtig myndighed, blandet med sagtmodighed, bør karakterisere hans optræden, som en lærer af Guds sandhed. Prædikanter bør ikke praktisere anekdotefortællinger bag talerstolen, det forringer kraften og højtideligheden i den sandhed der bringes. Det er stærkt kritisabelt at fortælle anekdoter eller hændelser som skaber latter, eller en let tanke i tilhørernes sind. Sandhederne bør iklædes en kyskhed og renhed og i ophøjet sprog; og illustrationerne bør være af denne karakter.     
Den prædikant som har lært af Kristus vil altid være bevidst om at han er en Guds budbringer, hvervet af Ham til at gøre et arbejde både for tid og for evighed. Det bør ikke være nogen til del at påkalde sig selv, hans lærdom eller hans evner nogen opmærksomhed. Men hans fulde mål bør være at bringe syndere til anger og pege dem, både ved forskrift og eksempel, hen til Guds Lam der bærer hele verdens synd. Selvet bør skjules i Jesus. Sådanne mænd vil tale som dem, der er bevidst om kraften og autoriteten fra Gud, og er et talerør for Ham. Deres prædikener vil have en alvor og en glød, som vil lede syndere til at se deres tabte tilstand, og tage tilflugt i Kristus. Disse prædikanter vil have del i den sympati og kærlighed, der flyder fra Kristus, det store kildeudspring, og sjæle vil berøres af deres ord, fordomme vil smelte bort, og syndere vil omvendes.    
Var evangelieforkyndelsen det som den burde og skulle være, ville underviserne i Kristi sandhed arbejde i harmoni med englene; de ville være i samarbejde med deres store lærer. Der er for lidt bøn iblandt Kristi prædikanter; og for megen selvophøjelse. Der er for lidt gråd mellem forhallen og alteret, og råb: "Herre, spar dog dit folk! Overgiv ej din arv til skændsel!" Der holdes for mange langt overvejende doktrinære prædikener, uden en gnist af åndelig iver og kærlighed for Gud. Der er for mange gestikulationer og fortællinger af humoristiske anedokter bag talerstolen, og der siges for lidt om Jesu Kristi kærlighed og medfølelse. Det er ikke nok at forkynde til mennesker; vi må bede med dem og for dem; vi må ikke holde os selv på kold afstand fra dem, men komme i sympati, tæt til de sjæle vi ønsker at redde, besøge dem og tale med dem. Den prædikant som fører arbejdet uden for talerstolen på en proper måde, vil udrette ti gange mere end ham der indskrænker sit arbejde til talerstolen.     
Kristus er hele tiden i forbøn med himlen for de stakkels syndere på jorden; hvis prædikanter vil samarbejde med ham, må gøre det arbejde på jorden, som svarer til det deres Mester gør i himlen. Jesus åbnede Himlens porte for os, og vi må gå i forbøn for nådens trone, løfte hellige hænder op uden vrede og tvivl, og bære deres sag frem, som vi arbejder over for Gud. Vi kan se himlene åbne sig, og Guds forherligede Søn, vor frelses Ypperstepræst, gå i forbøn for syndere. Doktrinære prædikener bør være velsmagelig med Frelserens døende kærlighed for mennesker. Dette vil gøre den udtalte sandhed ti gange mere effektiv. Lad jeres eget hjerte fyldes med Guds ånd og Kristi kærlighed, og lad så jeres tilhørere føle at I værdsætter dybt deres farer, og at I bør endog ofre livet, om nødvendigt, for at vende jeres fødder fra fortabelsens sti til livets og fredens sti. Dem som glemmer selvet, og alene stoler på Gud for at frelse syndere, vil få den guddommelige billigelse, og frugten af deres arbejde vil tælle herligt under sjælehøsten.    
Prædikanttjenere bør hele tiden bøde, de bør vandre med Gud i ånd, ligesom gamle Enok gjorde. Det guddommelige lys skinner på deres ansigt, og vil i deres ord, oplyse de sandheder, de udtrykker, og de uendelige barmhjertighedsrigdomme, og Genløserens bundløse kærlighed, vil være temaet i deres hjerter. Den glød og alvor som karakteriserede Kristi arbejde bør også kunne ses i prædikanttjenernes møje. Deres hjerter bør underlægges og fyldes med Frelserens kærlighed, hvis de vil bryde fordomme og smelte deres kulde som lytter til deres ord. Det er sjældent at nyomvendte rejser sig i åndelighed over deres prædikanters niveau. Hvor vigtigt er det da ikke, at de lærere jævnligt bør sætte deres lid til Gud, og finde ud af hvor hans guddommelige kraft manifesterer sig i deres arbejde; så de er sagtmodige, åndeligt sindede, og hele tiden i samfund med himlen. Så vil dem der er blevet omvendt ved deres arbejde, få del i deres ånd, og kappes om deres nådegaver.    
Guddommelig kraft vil alene kunne nå og smelte synderens hjerte, og bringe ham, angerfuld, til Kristus. Hverken, Luther, Melancthon, Wesley, Whitefield, eller nogen anden stor reformer og lærer, kunne have fået en sådan adgang til hjerterne af sig selv, og udrette så store resultater som disse mænd gjorde. Men Gud kunne tale igennem dem. Mennesker mærkede påvirkningen af en overlegen kraft, og gav sig ufrivilligt efter for den. Sandhedens prædikanttjenere bør altid repræsentere Kristi liv og lære; så vil de få kraft over menneskernes hjerter.    
Jeg føler mig tvunget til at sige at prædikanterne har store mangler i deres arbejde, og i deres åndelige mål. Gud er parat til at give sin nåde over dem, alligevel fortsætter de dag for dag, og har en kold og norminel tro, præsenterer sandhedens teori, men uden den vitale styrke som kommer fra en forbindelse med Himlen, og som vil sende det forkyndte ord hjem i menneskenes hjerter. Måtte Gud vække prædikanter fra deres lunkne tilstand! Oh, om deres læber måtte berøres af et levende kul fra alteret, så de med hjertefølt bebrejdelse, advarsler og tårer, søger at vække fortabte sjæle til en fornemmelse af deres fare. Det er frygteligt at beskue den kødelige sikkerhed, som tager sjælene i besiddelse. Når sandhedens tjenere sover halt over deres gerninger, går sjæle tabt omkring dem i mørke og vildfarelse.    
Kristi forkyndertjenere: Søg med jeres egne sjæle glødende af kærlighed til Gud, og kærlighed til jeres medskabninger, at vække mennesker fra dødens sløvhed. Lad jeres hjerter og sind være gennemsyret med ånden i jeres arbejde. Lad jeres indstændige bønner og alvorlige advarsler, gennembore synderens ører. Lad jeres inderlige bønner og bebrejdelser smelte hans isnende hjerte, og få ham til at gå sønderbrudt til Frelseren. Der påhviler jer, som Kristi ambassadørere, hellige pligter: forkynde frelsens budskab til en fejlende verden. Kun få i forkyndertjenesten har den rette påskønnelse af deres tunge ansvar. De går ligeglade i gang med deres hellige arbejde, og det er som den blinde der leder den blinde. Kristi prædikanttjenere, Vil I vågne op over for jeres pligter over for Gud, og for jeres medmennesker? I tilhører ikke jer selv; I tilhører Gud; jeres Genløser betalte pinslens og blodets pris for jeres genløsning, og han gør nøje og hellige krav på jer, og kræver jeres fulde samarbejdsvilje med ham i frelsesarbejdet. Han har ret på alle jeres kræfter, jeres midler, og jeres tid, og han forlanger jeres evner i fuldt omfang, til jeres tjenesteydelser. Han vil bruge dem til sin ære, og for sjæles frelse. I vanærer ham hvis I ikke hele tiden vokser i nåden, og i kundskab til sandheden.    
Uanset hvilke lidelser og trængsler I afkræves at bære, bør I ikke lade den mindste knurren udgå fra jeres læber. I bør genspejle det som himlens majestæt udholdt langt mere for jeres skyld, end det overhovedet kan forlanges af jer at bære. Han har genløst jer med sin bundløse barmhjertighed, med sin blod, og pinsler og død. Når Mesteren kalder jer: "Gå ud og arbejd i min vingård," så lad ikke noget selvisk ønske, ingen verdslig ærgerrighed eller udsigter, holde jer fra øjeblikkelig, glædelig og ubetinget lydighed. Evangelietjenerens liv bør være en levende fremstilling af Kristi liv. Kristenheden som vises i liv og karakter, som udstråler i guddommelig elskelighed fra ansigtet og i enhver handling, er en kraft som vil tiltrække syndere til Frelseren, og fordrive tvivlen og mistillidens triste skygger. Det fordærv som eksisterer i forkyndergerningen har dannet tusinde hedningene. Når mennesker ser kristendomsbekendende læreres selviskhed og synd, er de tilbøjelige til at miste tillid til kristendommen selv.    
Gud kalder på prædikanter som accepterer hans sandhed, og i hans navn frembærer det højtideligste budskab der nogen sinde er givet til verden, at løfte bibelsandhedens standard, og eksemplificere dens forskrifter i deres daglige liv. En sådan handlemåde vil henrykke mange til tro, som har forskanset sig selv bag hedenskabets brystværn. Indflydelsen fra en sand kristen karakter, er ligesom sollysets glade stråler der borer sig frem til mørkestedernes fjerneste afkroge, som de ikke får lov at indtage. Det lys der strømmer fra den sande kristne prædikanttjeners eksempel, bør ikke være stødvis eller usikkert ligesom lynene fra en meteor, men det bør have de himmelske stjerners rolige og stadige udstrålning.    
Kristi prædikanttjener bør omkredses af en atmosfære af åndeligt lys, fordi han er forbundet med verdens lys, og vandrer med Kristus, som er verdens lys. Argumenter kan modbevises; overtalelse og inderlige bønner kan foragtes; de mest veltalende appeller, støttet af logikkens kulde, kan ignoreres. Med en levende karakter af retfærdighed, en daglig fromhed i alle livets henseender, en bekymring for synderen hvor det måtte være, sandhedens ånd brændende i hjertet, der udstråler fra ansigtet, og ånder fra læberne i alle ord, udgør en prædiken som er hård at modsætte sig eller sætte til side, og som får Satans fæstningsværker til at skælve. Prædikanttjenere som vandrer med Gud, er iklædt himlens fulde rustning, og sejren følger med deres anstrengelser.    
Prædikanttjenere som arbejder effektivt for sjæles frelse må både være bibelstuderende, og bønnens mænd. Det er en synd for dem, der prøver at undervise i ordet for andre, at selv forsømme studiet. Alle som føler værdi for sjæle, vil fly til sandhedens fæstning, hvor de får visdom, kundskab, styrke og guddommelig kraft, til at udføre Guds værker. De bør ikke hvile uden den hellige salvelse oven fra. For meget står på spil for dem, at det er forsvarligt at være ligeglad med deres åndelige vækst. Kristi tjenere, jeres kulde, jeres manglende bøn, iver og himmelske visdom, må svinge vægten med en sjæl, og sende den til fortabelse. I sandhedsbudbringere, I kan ikke tillade jer at være ligeglade i disse sidste dage! Vore fødder er på grænsen til den evige verden, og ethvert øjeblik i prøvetiden er mere dyrebar end guld.    
Kristi prædikanttjenere som Gud har gjort til forvaltere af hans lov, I har en upopulær sandhed. I må bære denne sandhed til verden. Der må gives advarsler til mennesker for at brede sig til denne store Guds dag. I må nå dem hvis hjerter er forhærdet af synd og verdenskærlighed. Stadige og inderlige bønner, og alvor for at gøre godt, vil bringe jer i samfund med Gud; jeres sind og hjerte vil opsuge en fornemmelse af evige ting, og den himmelske salvelse, som udspringer af forbindelse med Gud, vil udgydes over jer. Det vil give jeres vidnesbyrd kraft til at overbevise og omvende. Jeres lys vil ikke være usikkert, men jeres sti vil være oplyst med himmelsk klarhed. Gud er almægtig, og himlen er fuld af lys. I skal kun bruge de midler, som Gud har givet jer magt, for at få den himmelske velsignelse.    
Bed uden ophør. I er en smag af liv til liv, eller af død til død. I har en forfærdelig ansvarsbetynget stilling. Jeg beder jer indstændigt at genløse tiden. Kom meget nær til Gud i bøn og I vil være som et træ der plantes ved vandenes flod, hvis blade altid er grønne, og hvis frugt viser sig i rette stund. Kristi tjenere, I behøver guddommelig kraft, som Gud er villig til at give jer uden knaphed, når grundtegningen hviler på ham. Gå kun til Gud, og tag ham på hans ord, og lad jeres gerninger understøttes af levende tro på hans løfter. Gud forlanger ikke velformulerede bønner og logisk tænkemåde af jer; men kun et ydmygt og brødebetynget hjerte, klar og villig til at lære af ham. Den bedende prædikanttjener, som har levende tro, vil have de tilsvarende gerninger, og store resultater vil følge med hans arbejde, på trods af jordens og helvedes kombinerede forhindringer.<br> "Oprejs til et højt arbejde og hellig kærlighed,<br> &nbsp; Og så skal du kende en engels lykke; <br> Skal velsigne jorden; medens verden der oppe, <br> &nbsp; Det gode skal begynde, ved jer skal flyde ud<br> &nbsp;  Hos mange en udskydende strøm, og bredere vækst<br> Det frø som i disse få og flygtige timer<br> &nbsp; Dine hænder sår bredt og ubekymret, <br>Skal dække din grav med uvisnelige blomster<br>Og give guddommelige frugter i himmelens udødelige kamre."  

31 10 1878 Review and Herald Velgørenhed    

 "Ær med din velstand Herren med førstegrøden af al din avl; da fyldes dine lader med korn, dine perser svømmer over af most." Ords 3,9.10    
 "En strør om sig og gør dog fremgang, en anden nægter sig alt og mangler. Gavmild sjæl bliver mæt; hvo andre kvæger, kvæges og selv." Ords 11,24.25    
 "Men den ædle har ædelt for og står fast i, hvad ædelt er." Es 32,8     
 "I trues med forbandelse og bedrager dog mig, ja alt folket gør det! Bring hele tienden til forrådshuset, så der kan være mad i mit hus; sæt mig på prøve dermed, siger Hærskares Herre, om jeg da ikke åbner eder himmelens sluser og udøser velsignelse over eder i overmål. Jeg vil for eders skyld skræmme æderne, så at de ikke ødelægger eder landets afgrøde, og vinstokken på marken skal ikke slå eder fejl, siger Hærskares Herre. Og alle folkene skal love eder, fordi I har et yndigt land, siger Hærskares Herre." Mal 3,9-12    
Gud er uendelig kapabel til at opfylde sine løfter. Alle jordiske velsignelser kommer fra hans hånd. Herrens tilgange er uudtømmelige, og han bruger dem alle for at opnå sine hensigter. Trofaste forvaltere som bruger de ejendele som Gud har betroet dem til at føre sandheden ud og velsignelserne til den lidende menneskehed, vil at blive belønnet for at de har gjort det. Gud vil fylde deres hænder medens de giver videre til andre. Han fører sit værk videre på jorden gennem forvaltere som er betroet hans kapital. Der findes nogle som, selvom at de virkelig længes efter rigdom, skulle blive blottede for deres ejendomme. Gud har endvidere prøvet at låne dem penge. Det stod i deres magt at misbruge gaven eller anvende den til Guds ære. Om de har lagt til hobe eller sløset Herrens penge kommer Mesteren til sidst at sige til dem, " Du kan ikke længere være forvalter." De har varet testet og prøvet og blevet fundet utro når det gælder at anvende det som tilhørte en anden, som om det var deres eget. Gud kommer således ikke til at betro de evige rigdomme.    
De som forvalter Herrens ejendomme på en kompetent og uselvisk måde, og derved viser at deres interesse er det samme som den lidende menneskehed, vil få fremgang, for de spiller den rolle som Gud har bestemt at de skal, i hans eget velgørenhedssystem. De første store principper i moralloven er at kærligheden til Gud, er den største. Det andet er dette: "Du skal elske din næste som dig selv. "På disse to bud hviler hele loven og profeterne." Matt 22,40    
Alle gode ting på denne jord blev givet til mennesker som ett udtryk for Guds kærlighed. Han gør mennesker til sine forvaltere og giver dem adgang til indflydelse og penge at bruge for at udføre hans værk på jorden. Vor himmelske faders plan er at slutte de dødelige menneser til sig selv. Som arbejdere kan de blive hans værktøj for at frelse sjæle. Han har antaget dem som har helliget sig selv til hans tjeneste for at prædike ordet til dem som ikke kender sandheden. Men dette er ikke det eneste som han gør for at fremme sit værk på jorden. Hvert menneske som bekender sig til at være oplyst af Guds Ånd i denne tid vil forventes at oplyse andre. "Thi ingen af os lever for sig selv", samtidigt som han elsker Gud med hele sit hjerte og sin næste som sig selv. Enhver som har en pligt, som er tilpasset efter hans evner, når det gælder at udrette noget i det store værk. De som vandrer i sandhedens lys vil sprede lys til dem som er rundt omkring. De er levende vidner for Kristus. De kommer ikke til at ligne verden, som lever imoralsk mørke og elsker sig selv og denne verdens ting og søger efter jordiske rigdomme. De skal være "et ejendomsfolk, som er fyldt af iver for at gøre gode gerninger."    
Der vil kræves meget af selvfornægtelse og selvopofrelse for at efterligne forbilledet Kristus Jesus. For at blive ham lig må vi avle en generøs natur. De som ejer det meste af denne verdens gode viser ofte en selvisk gærrighed når det gælder at give til Guds værk. De mest gavmilde gaver kommer ofte fra fattige menneskers tegnebog, medens de som Gud har betroet en overflod, med formålet at opfylde værkets behov, mislykkes det at se hvor pengene behøves mest, og bryder sig ikke om råb fra de fattige som findes midt i blandt dem. Disse råb stiger op til himlen, og er et kraftfuldt vidnesbyrd til at fordømme disse utro forfalters uvise og selviske metode. De fattiges offer, som gives gennem selvfornægtelse for at hjælpe til at sprede den frelsende sandheds dyrebare lys, skal ikke bare være en velsmag for Gud, og være helt og holdent acceptabelt for ham, som en helliget gave, uden selve handlingen eller gaven fylder hos giveren, og forener ham mere fuldstændigt med denne verdens frelser. Han var rig, men for vor skyld blev han fattig, for at vi ved hans fattigdom skulle blive rige. Det mindste beløb som gives med glæde af dem, som lever under knappe forhold, er lige så acceptabel for Gud, og til og med endnu mere værdifuldt for ham, end gaver fra de rige, som kan give sine tusindekronesædler og endnu ikke udøve nogen selvopofrelse og ikke kende til nogen mangel.    
Den fattige enke viste kærlighed, tro og velgørenhed samtidig, da hun bidrog med sine to små mynter, for hun gav alt hun havde, uden at sætte spørgsmålstegn eller betvivle om det gjaldt hendes usikre fremtid. Kristus viser hendes lille gave frem som den største gave af alle gaver som var blevet lagt i skattekisten den dag. De rige gav af deres overflod. De behøvede ikke at vise tro, for de havde tilstrækkeligt med penge tilbage for at tække alle deres behov. Det var ikke møntens værdi som Kristus så, uden motivets hengivne renhed som fremkaldte gaven. Den lille gave, med Guds velsignelse, kunne bidrage til at opnå vigtige resultater. Enkens skærv, som blev lagt i kassen sammen med tusindvis andre mønter, kunne virke mindre vigtig, og svinde bort for menneskers åsyn, men ikke for Guds øjne. Kilden til alle rigdomme, den store Velgører, skulle give dette oprigtige og ærlige offer den store vægt for det gode. Enkens skærv er blevet som en strøm, lille ved kilden med fortsætter at flyde gennem alle tider, til den er udvidet og uddybet, og flyder i tusindvis kanaler hvor de bidrager til sandhe-dens udbredelse og fylder de trængendes behov. Denne lille gaves indflydelse er virket og nået menneskeheden i alle tidsaldre og i hvert land på jorden. De små bække som flyder ud fra Herrens skatkamre fra de gavmilde og selvopofrende fattige, har dannet en levende kilde, og dens strømme fylder ud og opfrisker de trængende og resulterer i tusindvis sjæles frelse.    
Endnu en gang, den indvirkning som eksemplet med enkens skav giver på deres hjerter, som på selvisk måde gerne vil tilbageholde de midler Gud har betroet dem, kan ikke bedømmes rigtigt. Hendes gavmildhed, hendes tro og oprigtighed er en stadig irettesættelse til egenrådi-ge, selviske og tvivlende mennesker som har penge, som de kan bruge til at gøre godt i verden om de vil. De manes til gode gerninger af de fattige brødres uselviske gaver. Den lille velgø-renhedsgerning som enken udførte var blot et lille lys i begyndelsen, men det har stadigt brændt stærkere og stærkere, og spredt sine stråler længer og med mere intensivt lys, og vil fortsætte med at brænde kraftigere og stærkere, og nå ud til alle lande og klimabælter. De fat-tige, såvel som de rige, kan glæde sig over den velsignede goder, at vide at de er Guds forval-tere, og kan identificere sine egne interesser med Jesus Kristus, og med den lidende menne-skehed som er genløst med hans blod.    
Men Gud vil ikke at rige eller fattige for et øjeblik skal have den opfattelse at han er afhængig af dem, eller at deres gavmildhed på nogen måde skal tilgodese defekter i deres kristne karak-ter. Gavmildhed er blot en af den kristnes karaktertræk. Den inspirerde apostel siger: "Og uddelte jeg end alt, hvad jeg ejer, til de fattige og gav mit legeme hen til at brændes, men ikke havde kærlighed, da gavnede det mig intet." 1.Kor.13,3. Velgørenhed defineres således: "Kærligheden er langmodig, kærligheden er mild; den misunder ikke; kærligheden praler ikke, opblæses ikke." 1 Kor 13,4. Et træs karakter som bærer alle disse frugter kan let opda-ges. For "på dens frugter skal i kende det.". Som Jesu Kristi efterfølgere, må vi være lysvågne for at kunne se Satans bedragerier med himmelsk syn. Gud har givet os sit ord som et kort der viser os vejen til den evige stad. Med bibelen som vor vejviser, hjulpet af vor egen fornuft som holdes klart ved streng mådeholdenhed i vore vaner, kan vi opfylde vor pligt som Meste-rens tjenere, tjenere som har pligter at udføre og evige interesser at forsikre os om.    
Velgørenhed er et værdifuldt karaktertræk som må kultiveres og styrkes ved stadig træning. Gud er ikke afhængig af os. Han kan sige et ord, og alle bjerge forvandles til guld. "Thi mig tilhører alt skovens vildt, dyrene på de tusinde bjerge; jeg kender alle bjergenes fugle, har rede på markens vrimmel. Om jeg hungred, jeg sagde det ikke til dig, thi mit er jorderig og dets fylde!" Disse ord idtales som tilrettevisning til Israel, hvis hjerter ikke retsindige for Gud. De øgede ders offer, som om de kunne gøre et kompromis med Gud, edens de skildte sig fra Ham gennem deres onde gerninger. Medens de gav fler offerdyr på alteret, avlede de ikke en ren og livende gudsfrygt i hjertet, som skulle gøre at de hele tiden kunne følge de to store principper i moralloven: kærlighed til Gud og kærlighed til mennesker.    
Gaver og ofre kan ikke købe frelse for nogen af os. Bibelenes religion er den udvikling af vor moralske natur som fører samtale med Gud, elsker det som Gud elsker og hader det som Gud hader. Gud skal ikke acceptere dine gaver hvis du holder dig selv tilbage. Han beder ikke blot om det som er hans eget, når det gælder de midler som han har betroet dig, uden om hans egendom i din krop, sjæl og ånd, som han har købt til den uendelige pris i Guds Søns blod.    
Gud kunne have gjort engle til ambassadører til sin sandhed. Han kunde have forkyndt loven fra Sinaj med sin egen røst. Men  han valgte at invige mennesker i sin rådslagning, og binde ham til sig selv, for at gennem menneskenes afgørende indsats, skulle Kristi kors hemmeligheder forklares fuldstændigt med en klar røst. Menneskene har et arbejde at gøre. Og i dette arbejder kommer livet til at vise sig som en velsignelse. Livets virkelige værdi afgøres af karakteren på det arbejde som opgager menneskenes kræfter. Og de kræfter som englene har givet til mennesker, skulle de ikke være til nogen nytte om ikke noget nyt arbejde blev givet hende, hvor hun kunne anvende dem. Alle de rigdomme som blev betroet mennesker er blot en forbandelse hvis hun ikke bruger dem til at opfylde sine daglige behov og de behov som findes omkring hende, og for at forherlige sin skaber gennem at fremme hans værk på jorden. Formål som kræver praktisk velgørenhed må lægges frem for hendes, ellers kan hun ikke tage efter Det Store Forbilledes karakter. Menneskene skal ikke have nogle ga-ver at give om de ikke først blev givet til hende. Men vor himmelske Fader har gjort alle tilve-jebringelser, for at hun skal testes og prøves i alt, og gennem Kristi fortjeneste fuldkomme en retfærdig karakter.    
Gud har gjort mennesker til deres brødres vogtere, og vil holde de ansvarlige for denne store betroelse. Gud har taget menneskene i forbund med sig selv, og han har planlagt at mennesker skal arbejde i harmoni med Ham. Han har forsynet os med et system til velgørenhed, for at de mennesker som han har skabt i sit billede skal kunne blive selvopofrende til sin karakter, lige-som hans uendelige natur er kærlighed. Han har udvalgt mennesker til sine socialarbejdere for at dele ud af de velsignelser som han har givet dem. "I kender jo vor Herres Jesu Kristi nåde, at han for jeres skyld blev fattig, da han var rig, for at I ved hans fattigdom skulle blive rige." Gud har gjort alt som en venlig himmelsk Fader kan gøre for vort bedste. Han spørger menneskeligheden om han har fejlet på nogen måde, når det drejer sig om at kunne alt han kunde gøre for menneskehedens skyld. "Og nu, Jerusalems borgere, Judas mænd, skift ret mellem mig og min vingård! Hvad mer var at gøre ved vingården, hvad lod jeg ugjort?"    
Gud har givet sin tillid til os at gøre os til forvaltere af økonomiske midler og hans rige nåde. Hvordan skal vi vise vor opskønnelse for hans omsorg og kærlighed og enestående nåde, om vi ikke gennem taknemmelighed gengælder vore talenter, i form af penge eller talenter, med trofast og integritet. Vi kan ikke rimelig berige Herren ved at give nogen gave direkte til ham, for han er den som har givet os alle vore rigdomme. Men han viser os hen til den fattige, lidende og fortrykte, og til sjæle som er bundne med fejltagelser og overtroiske bånd, og forsikrer os om at hvis vi gør godt mod disse, accepterer han den handling som om den var udført mod ham selv. Kristus identificerer sig selv med den lidende menneskehed. "Alt hvad I har gjort imod en af disse mine mindste brødre, det har I gjort imod mig."  

7 11 1878 Review and Herald Lejrmødet i Richland Kansas    

Dette møde er den tredje af sin slags som er blevet holdt i denne sand i denne sæson, blev afholdt 24.-29. okt. I Topeka forlod vi toget og rejste med privat hestetransport atten kilometer over den vide prærie til mødestedet. Vi fandt teltpladsen i en lund. Et uldtelt var forberedt til os, og var udstyret med en kakkelovn, og alt der gjorte det behageligt for os. Det var sent på sæsonen for lejrmøder, og der gjort alle forberedelser for det kolde vejr som kunne gøres. Der var sytten telte på lejrpladsen ud over det store telt, som husede flere familier, og hvert telt havde en kakkelovn.     
Sabbats morgen begyndte det at sne. Men på trods af dette, blev ikke et eneste møde aflyst. Der faldt omkring en tomme sne, og luften var bidende kold. Kvinder og små børn klyngede sig omkring kakkelovnene. Det var et rørende sceneri at se ethundrede og halvtreds mennesker samlet til et præstemøde under disse forhold. Nogle kom tre hundrede kilometer fra med privat-transport. Alle lod til at hungre efter livets brød, og tørste efter frelsens vand.     
Bro. Haskell talte fredag eftermiddag og aften. Ved mødet sabbats morgen følte jeg mig kaldet til at sige opmuntrende ord til dem som havde anstrengt sig så meget for at deltage i mødet. Jeg fortalte dem at jo mere barsk vejr, des mere nødvendigt er det med solskin fra Guds tilstedeværelse. Det bedste i dette liv er blot den kristnes vinter og vinterens kolde vinde, - skuffelser, tab, smerte og pine, - er vor lod her; men vort håb rækker ud til den kristne sommer, hvor vi skal forandre klimaet, efterlade alle vinterstome og hårdt uvejr bag os, og tages til de boliger som Jesus er taget bort for at forberede for dem, der elsker ham.     
Jeg lagde apostlenes liv frem for dem. Paulus var én som Gud ærede med hans herlighedssyner, og selvom han blev æret af Himlen, var han genstand for sit eget folks hårdeste forfølgelser, jøderne. De lod ham ikke arbejde i fred, endog blandt afgudsdyrkerne, men udnyttede folks overtro, oprørte hedningene imod ham. En gang var det hedenske element så bearbejdede af jøderne at han blev stenet og anset for død. Men denne troens helt skrev ikke modløse ord.    
Ved hans livs afslutning blev han lukket inde bag fængselsmure under den grusomme Nero, som aldrig så dagens lys. Hans fangehul hugget ud i solide klipper, dampede af fugt, og han som havde arbejdet i årevis var ved at gå til af fysiske lidelser. En trøst blev aflagt ham. Den ene efter den anden af hans brødre fik lov til at være hos ham, og dele hans hjems ubehageligheder, og stå hos ham da han blev bragt frem for Nero, og svare for sit liv.     
Idet han så tilbage over episoderne i hans begivenhedsrige liv, husker han det hele. Han genkalder sine prøvelsers og lidelsers scenerier, og hvis han nu har knurrende ord skal vi visselig kunne høre dem. Bemærk hans ord: " Thi jeg er vis på, at hverken død eller liv eller engle eller åndemagter eller noget nuværende eller noget tilkommende eller kræfter eller det høje eller det dybe eller nogen anden skabning vil kunne skille os fra Guds kærlighed i Kristus Jesus, vor Herre." " Thi jeg holder for, at det, vi lider her i tiden, ikke er værd at regne i sammenligning med den herlighed, som skal åbenbares på os." Og atter: " Den gode strid har jeg stridt, løbet har jeg fuldført, troen har jeg bevaret. Så venter mig nu retfærdighedens sejrskrans, som Herren, den retfærdige dommer, vil give mig på hin dag og ikke blot mig, men også alle dem, der har glædet sig til hans tilsynekomst."     
Når vi sætter vore forhold op imod apostlen Paulus forhold, bør vi føle os irettesat over at nære den mindste knurren og beklagelse. Vi kender kun lidt til selvfornægtelsens, forfølgelsens og smertens erfaring for Kristi sag. Vi er her på prøve, og vi må forsøges og prøves. Paulus siger: " Thi vor trængsel, der er stakket og let, virker uden mål og måde en evig vægt af herlighed for os, som ikke har blikket rettet mod de synlige ting, men mod de usynlige; thi de synlige varer kun til en tid, de usynlige varer evigt."     
Mange vidnesbyrd blev frembåret ved dette formiddagsmøde, og mange hjerter blev blødgjort af lysstrålerne fra Retfærdighedens Sol. Klokken halv elleve talte bror Haskell med stor frihed over emnet talenterne.     
Om eftermiddagen sagde jeg disse ord: "Se, hvor stor en kærlighed Faderen har vist os, at vi må kaldes Guds børn." Jeg fik megen frihed til at fortælle vore brødre om den store værdighed der påhviler dem, at blive anerkendt som Guds sønner. Mødet blev forlænget til næsten solnedgang, og gav alle privilegiet om at vidne for Kristus og sandheden. Mange vidnesbyrd blev frembåret godt væddet med tårer, og der blev givet mange ydmyge bekendelser. Alle virkede til at være besluttet på at bortlægge deres lunkne, og lader deres eksempel være vidne for deres næste at der var en kraft i sandheden de bekendte sig til, og forædle livet og ophøje karakteren. Vi blev følsomme over for den kendsgerning at passivitet i Guds sag vil ødelægge tilliden til Gud i sidste ende.    
Aften efter sabbaten talte pastor Haskell til folk om Laodikæabudskabet. Søndag morgen var klar og kold. Ved morgenmødet forklarede pastor Haskell om traktat og misisonsarbejde, og ved den ordinære taletid talte han om sabbaten. Søndag eftermiddag var der en ganske stor tilhørskarer uden for, i betragtning af at mødet var placeret så langt fra hovedvejene. Jeg talte med frihed over Kristi gråd over Jerusalem, og det gode figentræ talte bror Haskell talte igen om aftenen.    
Mandag formiddag klokken ni talte jeg til brødrene om det tredje kapitel i Malakias bog. Da kaldte vi dem frem at komme frem som ønskede at blive kristne og som ikke havde fået bevis for at de var antaget af Gud. Omkring tredive reagerede. Nogle søgte Herren for første gang, og nogle var medlemmer af andre kirker, talte om deres standpunkt om sabbaten. Vi gav alle anledning til at tale. Herrens frie Ånd var i vor midte. En lille dreng på omkring elleve år sagde at han var blevet velsignet. Havde han ikke sagt et ord ville hans strålende ansigtsudtryk have bevidnet det.    
Efter at der var blevet sendt bønner op til dem som var kommet frem, blev dåbskandidaterne overhørt. Seks blev døbt. Om eftermiddagen frembragte pastor Haskell nødvendigheden at lægge læsestof hos private familier, især de tre bind af Profetiens Ånd, og de fire bind at Vidnesbyrdene. Dette kunne læses højt i løbet af vinteraftnerne for nogle familiemedlemmer så at hele familien kan få undervisning. Så talte jeg om det nødvendige i at nogle forældre uddanner og opdrager deres børn ordentligt. Det største bevis på at verden få Kristendommens kraft er at bringe den en velordnet, og veldisciplineret familie. Dette vil anbefale sandheden som intet andet kan, for det er et levende vidne i praktisk kraft over hjertet.    
Herrens Ånd hvilede over os ved dette vort afsluttende møde. Tirsdag morgen blev lejeren brudt tidligt op, slog deres telte ned og forberedte sig på at vende tilbage til deres hjem, var der håb om bedre kristne end da de kom til mødet.<br>Mrs. E. G. White.  

7 11 1878 Review and Herald Placere offentlige møder    

Vi blev sørgelig skuffet over at finde Richland, Kansas, lejrmødet på et isoleret sted, atten kilometer fra Topeka, den nærmeste jernbanestation. Dette er faktisk at skjule vort lys under en skæppe. Vi er meget afhængig af at indflydelsen fra vore lejrmøder spreddes som klare sandhedsstråler på dem som er i mørke.    
Vi kan ikke sige at nogle af vore lejrmøder er fiaskoer; for vort tros folk som deltager i dem er sultne efter bedre sandhedskundskab, og mere efter Herrens velsignelse. De har beviser på at vor tro bringes klart ud for deres sind, og modtager større lys ve alle sådanne samlinger. At samles og hører brødres og søstres vidnesbyrd opmuntrer dem. Deres alvorlige bønner og ydmyge bekendelser som pådrages Guds Ånd har en blødgørende og underlæggende indflydelse på hertet, og alt gøres bedre ved dem. Men alle lysstråler som skinner fra Himlen på Guds folk vil have en indflydelse der fjerner fordomme. Og der udrettes mere end dette ved vore lejrmøder: beviser for vor tro frembringes med overbevisende for en stor klasse personer, som ikke kunne drages ud ved nogen anden anlending. Igen, arbejderne er få, og arbejdsmarken er vidstrakt. Det er let at tale til tusindevis som det er til hundredevis.    
Når vi tænker over at vi har et budskab som må gå ud til hele verden, og så se vore store møder føres bort fra folk hen til isolerede afsiddesliggende steder, så er jeg bedrøvet i hjertet. Vi har meget at sige på dette punkt, og alligevel indser vore brødre ikke vigtigheden af at holde deres generelle møder hvor fællesskabet for det meste for gavn af det. Kristus siger: "I er verdens lys;" "I er jordens salt." Vi håber at vore brødre vil være mere fordomsfrie, og føle at sandheden af himmelsk oprindelse bør bringes frem for verden. Om alle vore prædikanter var så tæt forbundet med Gud at de ville være vågne for sagens manglre, og vil indse hvad kan gøres for verden gennem alvorligt anstrengt arbejde.    
Når vore store samlinger planlægges, så lad dem blive afholdt ved jernbanelinjen, hvor folk kan nå dem.     
Brødre, vågn op! Ryst jeres sløvhed af jer, og vær seriøse som Kristi medarbejdere. Lad det lys der skinner på jer, skinne på andre, som er i mørke. I behøver den sande og nidkære missionsånd.<br>Mrs. E. G. White.  

21 11 1878 Review and Herald Helligdagsgaver    

Helligdagene nærmer sig. I betragtning af dette vil det være godt for os at overveje, hvor mange penge vi hvert år bruger til gaver til mennesker, som slet ikke behøver dem. Vaner og skikke er så stærke, at det at undlade at give venner gaver ved disse lejligheder synes for os at være det samme som at forsømme vore venner. Men lad os erindre, at vor kære himmelske godgører har langt større fordringer på os end nogen jordisk ven. Skal vi ikke i de kommende festdage bringe vore ofre til Gud? Selv børnene kan tage del i dette værk. Man kan give klæder og andre nyttige genstande til værdige trængende, og på den måde kan et værk udføres for mesteren.    
Lad os komme i hu, at julen fejres til erindring om verdens frelsers fødsel. Denne dag bruges i almindelighed til fester og overdådighed. Store pengesummer anvendes til unødvendig selvtilfredsstillelse. Man føjer sin appetit og kødelige lyster på bekostning af fysiske, mentale og moralske kræfter. Alligevel er dette blevet en vane. Stolthed, skik og brug har opslugt umådelige pengesummer, som egentlig slet ikke har gjort noget godt, men har ledet til en ødselhed, som mishager Gud. Disse dage bruges til forherligelse af sig selv hellere end af Gud. Man nedbryder helbredet. Penge bliver brugt på en måde, som er værre end at bortkaste dem. Mange har mistet livet ved forspisning eller demoraliserende adspredelser og sjæle er gået tabt derved.    
Gud vilde blive forherliget, hvis hans børn vilde nyde en enkel, ligefrem føde og bruge de midler, der er blevet dem betroet til gaver til hans forrådshus, hvad enten det er små eller større gaver, ved hvis forstandige anvendelse sandhedens lys kunne blive sendt til sjæle, som sidder i vildfarelsens mørke. Enkers og faderløses hjerter kunne bringes til at glæde sig formedelst jeres gaver, der kunne forøge deres hygge og tilfredsstille deres hunger.    
Alle, som bekender sig til at tro den nærværende sandhed, bør regne ud, hvor meget de bruger hvert år og især på de årlige festdage til tilfredsstillelsen af egenkærlige og vanhellige ønsker, hvor meget de bruger til at tilfredsstille deres appetit, og hvor meget de anvender til at kappes med andre i ukristelig stillen til skue. Tæl disse midler, som er brugt til ingen nytte, sammen, og tænk så over, hvor meget der kunne være blevet sparet som hellige gaver til Guds sag uden nogen skade for hverken legeme eller sjæl. Den lille skærv såvel som større gaver kan gives til menigheden alt efter giverens evne, og med disse penge kunne man hjælpe til med at afbetale gæld, som står på de menighedshuse, der er blevet indviet til Gud. Endvidere har vi missionærer, som kunne sendes ud på nye arbejdsfelter, og andre, der kunne underholdes ude på deres respektive arbejdsmarker. Disse missionærer må udvise den strengeste økonomi, ja, de må nægte sig sådanne ting, du nyder hver dag, og som du betragter som nødvendighedsartikler. De har kun lidt af det, der kan kaldes luksus.    
Hvis I, efter at I har overvejet denne sag, under bøn, ikke har handlet øjeblikkelig og nidkært, skal vi vide at I har glemt jeres første kærlighed, at I har mistet det offer af syne, som Jesus gjorde for jer, at I måtte velsignes af det evige livs gave. Kristus sagde: "Hvis nogen vil være mine disciple, så lad ham fornægte sig selv, og tage sit kors op og følge mig." Selvfornægtelse er kristendommens mærke. At give Gud gaver som har kostet os noget, et offer som vi beder ham om at bruge til at fremme hans sag på jorden, vil være ham til behag. Frelseren vil acceptere enhvers frivillige gave, fra den ældste til den yngste. Endog små børn kan tage del i dette arbejde, og nyde privilegiet at bringe deres små ofre. Når vi har været opmærksomme på vore jordiske venner år for år, har vi så ikke forsømt vor himmelske Ven? Idet vi giver vore gaver gavmildt til vore venner, har vi så ikke glemt Gud og gået ham forbi?    
 "Skal et menneske bedrage Gud? I bedrager mig jo! Og i spørger: "Hvorved har vi bedraget dig?" Med tienden og offerydelsen! I trues med forbandelse og bedrager dog mig, ja alt folket gør det! Bring hele tienden til forrådshuset, så der kan være mad i mit hus; sæt mig på prøve dermed, siger Hærskares Herre, om jeg da ikke åbner eder himmelens sluser og udøser velsignelse over eder i overmål."    
Tung gæld hviler over flere af vore menighedre. Lad os overveje fra nu af hvordan vi økonomiserer med vore midler, og hjælpe med at fjerne disse forpligtelser. Som kristne, bør vi følge den inspirerede apostels anvisninger: "Jeres prydelse skal ikke være noget udvortes: hårfletning og påhængte guldsmykker eller forskellig klædedragt, men hjertet, det skjulte menneske, med den uforgængelige prydelse, som en sagtmodig og stille ånd er; dette er meget værd i Guds øjne. Thi således prydede også fordum de hellige kvinder sig, som håbede på Gud."    
Apostlen Paulus anviste Timotius noget der lignede belæringen Peter gav: "Så vil jeg da, at mændene alle vegne fromt skal løfte hænderne og bede uden vrede og uenighed. Det samme skal kvinderne gøre, værdigt klædte med blufærdighed og ærbarhed, så de ikke smykker sig med håropsætning, guld eller perler eller kostbar dragt, men med gode gerninger, som det sømmer sig for kvinder, der vedkender sig gudsfrygt."     
Det ville behage Gud hvis ekstra smykker, blev forbudt dobbelt så meget i Guds ord, og blev lagt bort. Nu er der en gunstig anledning til at bringe disse som ofre til Gud. De kan sælges for noget, og pengene af dette kan bruges til at fremme sandhedens dyrebare sag. Det at bære unyttige kjolepynt og smykker må aflægges. Man bør aldrig føje sig i ødselhed for at stille stoltheden. Vore klæder må være af god kvalitet, arrangeret enkelt og tydeligt, mere til holdbarhed end til opvisning. Vor appetit må også underlægges og ikke tilfredsstilles til vor skade. Spørgsmålet burde komme ind i ethvert hjerte: Hvor meget skylder du min Herre?" Han har tilstået os utallige privilegier og velsignelser; og burde selviskheden ikke brydes nu og fjernes fra os, og Guds og menneskehedens rimelige krav imødekommes?    
Missionærere planter sandhednes standard i fremmede lande. Prublikatiner må mangfolidggøres, og spredes som efterårsblade. Disse tavsbudbringere oplyser og former tusindevis af menneskesind i alle lande og i alle klimabælter. Som et folk, kommer vi tæt på at bevæge så langt fremad som Guds forsyn åbner vej for. Han giver befalingen: "Gå fremad." Tusindevis tørster efter den levende sandhed. Det makedonske råb kommer til os fra alle retninger: "Drag over og hjælp os." Vi ser omkring os og spørger: "Hvem vil rejse?" Enhver måtte besvare og sige: "Send mig. Jeg længes efter at gøre noget for min Mester." Men for at gøre dette er penge nødvendige.    
Fra tid til anden er jeg blevet præsenteret et syn om folk, over der det brede ocean, der står rådville, og blege af ængstelsen, og spørger alvorligt: "Hvad er sandhed?" Siger de: "Vi ønsker livets brød. Vore menigheder er faldet fra Gud. Vi ønsker at finde gamle stier. Vi ønsker at komme tilbage til evangeliereligionens enkelhed." Vore tårer vil flyde når vi ser dette billede, som en virkelighed, rejse sig livagtigt for os. Stemmen fra himlen beder indtrængende: Gå derfor ud i alverden og forkynd evangeliet for al skabningen." Når et så stort arbejde skal udrettes, skal vi så ikke, som Kristi efterfølgere, vækkes op til en fornemmelse af vort Gudsgivne ansvar, og være aktive for at gøre vor del?    
Lande som aldrig har hørt sandheden skal kunne høre den. De skal stemme sammen i Guds pris, og løfte deres stemmer i at proklamere det sidste advarselsesstød. Hvis Kriste kirke nu vil bruge alle sine bemidlede og indflydelsesrige talenter og efter Guds orden, kan det store arbejde fremføres i herlighed. Vi behøver mænd som tilpasses arbejdet. Der er også brug for penge til at fremføre værket. Lad menigheden vise at den mener det alvorligt. En stadig strøm af midler fra ethvert medlem, vil holde skatkammeret forsynet med fondsmidler. "Bring I," siger Gud, "altiende ind i forrådskammeret, så der er mad i mit hus." Hvis alle syndofre og fredsofre og taksigelsesofre bringes ind i forrådskammeret, skal vi se at sjæle ikke vil være så mørke og frafaldne fra Gud. De vil vise ved deres gerninger at de har en levende interesse for sandhedens fremgang, og fremskyndelsen af Guds ære på jorden. Det som koster så lidt, har vi ingen særlig intresse for; men det som vi har investeret vore midler i, kræver vor interesse og opmærksomhed, og vi vil arbejde for gøre det til en success.    
Vi ser vore dages menigheder opmuntre til fest, frådseri og udsvævelser, ved måltiderne, basarer, danseaftener og fester opsat for at samle midler til kirkekassen. Her er en metode som er opfundet af det kødelige sind, at at få midler uden at ofre noget. Et sådant eksempel gør indtryk på de unges sind. De bemærker at lotterier, basarer og spil anerkendes af kirken, og de tror at der er noget facinerende ved den måde at få midler på. En ung omgives af fristelser. Han går ind i bowlehallen, og spillesaonen, for at se sporten. Han ser de penge som de vindende får. Dette ser begejstrende ud. Det er en nemmere måde at få pengemidler på end ved alvorligt arbejde, som kræver udholdende kræfter og streng sparsommelighed. Han bilder sig ind at dette ikke er skadeligt, for der tyes lignende spil for at få penge til at hjælpe kirken med. Hvorfor skal han da ikke hjælpe sig selv på denne måde? Han har små midler, som han drister sig til at investere, tror at det bringer en god sum penge.    
Uanst hvad han vinder eller taber, er han på vejen nedad til ruin. Men det var den kirkes eksempel som førte ham ud på falske stier.    
Lad os stå i klart forhold over for alle disse kirkelige fordærv, udskejeler og faster, som har en demoraliserende indflydelse på unge og gamle. Vi har ikke ret til at kaste fromhedens kåbe over dem fordi midlerne bruges til kirkelige formål. Sådanne ofre er mangelfulde og sygelige, og bærer Guds forbandelse. De er sjæles pris. Talerstolen kan forsvare felstivaller, danse, lotterier, basarer og luksuseriøse fester, for at få midler til menighedsformål; men lad os ikke tage del i nogen af disse ting; for gør vi det, vil Guds mishag være over os. Vi har ikke i sinde at appellere til appetittens lyster eller trække os over i kødelige fornøjelser som påskud for at Kristi bekendende efterfølgere giver af de midler som Gud har betroet dem. Hvis de ikke giver villigt, for Kristi kærlighed, vil offeret under ingen omstændigheder være antagelig for Gud.    
Døden, iklædt himmelsk drakt, lurer på den unges stivej. Synd forgyldes ved kirkens fromhed. Disse forskellige former for fornøjelser i kirkerne i dag har ruineret tusindevis som, kun for dem, kunne være forblevet opret og blive Krsiti efterfølgere. Disse moderne kirkefestivaller og teateropsætninger har dannet karakterbrister, og tusindvis vil mere end udslettes; alligevel vil folk ikke være klar over faren, ej heller den frygtelige indflydelse der udøves. Mange unge mænd og kvinder har mistet deres sjæle gennem denne fordærvende indflydelse.    
Samtidig som Gud i sit forsyn har fyldt jorden med sine nådegaver og dens forrådshuse med livets bekvemmeligheder, er der overhovedet ingen undskyldning for at lade Guds forrådskammer forblive tomt. Kristne har ingen undskyldning for at lade enkens råb og den forældreløses bønner stige op til himmelen på grund af deres nød, men et gavmildt forsyn har i disse kristnes hænder lagt en overflod tila t dække deres behov. Lad ikke enkens råb og den faderløses bøn nedkalde himmelens hævn over os som et folk. Bland dem, der bekender sig til at være kristne, bruges der midler til overdådig stads og smykker, som ville være nok til at kunne afhjælpe alle de hungriges behov og til at klæde de nøgne i vore byer; og dog behøver disse, der hævder at være den sagtmodige og ydmyge Jesu efterfølgere ikke at berøve sig selv passende mad og behageligt tøj: Hvad vil disse menighedsmedlemmer sige, når de så på Guds dag konfronteres af disse værdige fattige, nødlidende, enker og faderløse, som har kendt til trykkende mangel på livets nødtørftigheder, mens disse, der bekender sig til at være Kristi efterfølgere, har brugt penge til overflødige klæder og unødvendige smykker, som udtrykkeligt forbydes i Guds ord, som var nok til at dække alle deres behov?    
Vi ser at damer som bekender sig til gudsfrygt bærer elegate guldkæder, halskæder, ringe og andre juveler, med en overflod af pyntefjer og pyntebånd med dyre smykkeklipninger, når mangle at spankulere gennem gaderne, og der er lidelser og afsagn på begge sider. Disse interesserer dem ikek, eller vækker ikke deres sympati, men de vil græde over den indbildte lidelse skildtret i den sidste novelle. De kan ikke have øre for trængenes råb, eller øjne til at beskue børns og kvinders kolde og næsten nøgne former omkring de. De ser den virkelige mangel som en sklags forbrydelse og trækker sig fra den lidende menneskehed som var det en smitsom sygdom. Til disse vil Kristus sige: "Thi jeg var sulten, og I gav mig ikke at spise; jeg var tørstig, og I gav mig ikke at drikke; jeg var fremmed, og I tog jer ikke af mig; jeg var nøgen, og I gav mig ingen klæder; jeg var syg og i fængsel, og I så ikke til mig."    
Men på den anden side sagde Kristus til den retfærdige: "Thi jeg var sulten, og I gav mig at spise; jeg var tørstig, og I gav mig at drikke; jeg var fremmed, og I tog jer af mig; jeg var nøgen, og I gav mig klæder; jeg var syg, og I så til mig; jeg var i fængsel, og I besøgte mig." Da skal de retfærdige svare ham og sige: "Herre! når så vi dig sulten og gav dig mad, eller tørstig og gav dig at drikke? Når så vi dig fremmed og tog os af dig, eller nøgen og gav dig klæder? Når så vi dig syg eller i fængsel og besøgte dig?" Og Kongen skal svare og sige til dem: "Sandelig siger jeg eder: hvad I har gjort imod en af mine mindste brødre dér, har I gjort imod mig." Matt. 25,35-40. Derved identificerer Kristus sin interesse med den lidende menneskehed. Udrettes der kærlighedsgerninger og næstekærlighed mod den lidende er som om det gøres mod ham selv.    
 "Og som det gik til i Noas dage, sådan skal det også gå i Menneskesønnens dage." Der vil være fest og munterhed, sorg og mangel og pinsel, indtil enden kommer. Så skal de onde høste det som de har udsået - fordærv.  

28 11 1878 Review and Herald Ransag skrifterne.*    

Guds ord er ikke blevet værdsat, men sørgelig forsømt. Denne bog, der afslører Guds vilje over for mennesker, fortjener at blive værdsat på det højeste, ikke kun af rige, men af almindelige mennesker. Undervisningen er af den højeste værdi for den arbejdende klasse. Apostlen pålægger slaver under mestrene at besmykke sig med læren fra Gud deres Frelser. Dem med den ydmygeste beskæftigelse kan, gennem forbindelse med Gud, således bringe orden på deres samtale og være så varsom i optræden at de ikke bringer vanære eller skam over Forløserens sag. Ved lille ubetænksomhed vil de ikke give anledning til at bringe sandheden i miskredit, da den bør være en smag af liv til liv.    
På en særlig måde bør dem, som er velsignet med en forbindelse til Gud, ved at anvende hans hellige ord, efterligne det store Forbillede ved at gøre godt, og derved vise Kristi liv i deres eksempel i daglig omgang, i rene og dydige karaktertræk. Ved at være høflig og godgørende besmykker de hans lære, og viser at sandheden af himmelsk oprindelse forskønner karakteren og forædler livet. Kristi efterfølgere er "levende breve, kendt og læst af alle mennesker." Deres daglige ord og ædle handler anbefaler sandheden til dem som har haft fordomme imod den af nominelle kristendomsbekendere, som har haft en gudsfrygtens form, medens deres liv har bevidnet at de intet ved om dens helliggørende kraft.    
Ingen mand, kvinde eller ung kan opnå en kristen fuldkommelse og forsømme studiet af Guds ord. Vær omhyggelig og nøje i at ransage hans ord for vi skal lyde Kristi formaning, I gransker Skrifterne, fordi I mener, at I har evigt liv i dem; og netop dem vidner om mig. Denne granskning sætter den studerende i stand til at iagttage den guddommelige Model nøje, for de vidner om Kristus. Mønsteret må ofte efterses og undersøges nøje for at efterligne det. Dersom én bliver bekendt med Forløserens historie, opdager han karaktermangler i sig selv; hans ulighed til Kristus er så stor at han ser at han ikke kan blive en efterfølger uden en meget stor forandring i hans liv. Han studer stadig, med et ønske om at blive som hans store Eksempel; han fanger hans Mesters blik og ånd; ved beskuelse bliver han forandret. Idet vi ser hen til Jesus, troens banebryder og fuldender." Det er ikke ved at se bort fra ham, og miste ham af syne, at vi efterligner Jesu liv; men ved at dvæle ved ham og tale om ham, og søge at forfine smagen og ophøje karakteren; søge at nærme sig det fuldkomne Forbillede ved alvorligt og vedholdende arbejde, gennem tro og kærlighed. Opmærksomheden fæstnes på Kristus, hans billede, er rent og pletfrit, bliver det gemt i hjertet som "den største blandt ti tusinder og oden helt igennem elskelige." Helt ubevidst efterligner vi det som vi er fortrolig med. Ved at have kundskab til Kristus, hans ord, hans vaner, hans belæringslektier, og ved at gå tæt ind på karakterdyder, som vi har studeret så nøje, bliver vi gennemsyret med Mesterens ånd, som vi har beundret så meget.    
Efter genopstandelsen, gik to disciple til Emmaus og talte om de slukkede håb som skete ved den elskede Mesters død. Kristus selv drog nær, upåagtet af disciplenes sorg. Deres tro var død på Herren, og deres øjne forblændede af vantro, og så ikke den opstandne Frelser. Jesus, som vandrede ved deres side, længtes efter at åbenbare sig selv for dem, men han valgte ikke at gøre det så pludseligt; han tiltalte dem blot som med-farende, og spurgte dem ind til hvad det var de talte med hinanden om, og hvorfor de var så bedrøvede. De var forbavsede over spørgsmålet, og spurgte om han var fremmed i Jerusalem og ikke havde hørt om en profet der var mægtig i ord og faktisk var blevet taget af onde hænder og korsfæstet. Og nu var det den tredje dag, og besynderlige efterretninger var kommet for deres ører at Jesus var genoprejst, og var blevet set af Maria og nogle af disciplene. Jesus sagde til dem, "Åh, hvor I er uforstandige og tungnemme til at tro på alt det, profeterne har talt! Burde Kristus ikke lide dette og så indgå til sin herlighed?" Og ved at starte med Moses og profeterne, åbnede han skrifterne op for dem om ham selv.    
Da de var kommet til Emmaus, ville Jesus have gået videre; men disciplene insisterede at han skulle blive hos dem, for dagen var langt ovre og natten nær. Aftensmåltidet blev hurtigt forberedt, og da Jesus holdt andagt i taknemmelighed, så disciplene på hinanden med forbavsende blik. Hans ord, hans optråden, og så hans sårrede hænder blev åbenbaret, og de udbrød: "Min Herre og min Gud." Havde disciplene været ligeglad med deres medrejsende, ville de havde mistet den dyrebare anledning til at genkende deres kammerat som havde ræssoneret så flittigt ud fra Skriften om hans liv, hans lidelse, og hans død og opstandelsen. Han irettesatte dem for at ikke kende dem til skriften om sig selv. Var de godt kendt med skrifterne, ville deres tro være understøttet, deres håb ikke rystet; for profetien har tydeligt udtalt sig om den behandling Kristus ville få fra dem han kom for at frelse. Disciplene var forbavsede over at de ikke kunne røbe Kristus med det samme, lige så snart som da han talte med dem på vejen, og at de ikke havde givet skriften den støtte som Jesus havde mindet dem om. De havde mistet synet for de dyrebare løfter; men da de blev mindet om profeternes ord, blev troen modtaget, og efter at Kristus havde afsløret sig selv udbrød de: "Brændte ikke vort hjerte i os, mens han talte til os på vejen og lukkede skrifterne op for os?"    
Guds ord som er talt til hjertet, har en oplivende kraft, og dem som vil opfinde undskyldning for at undgå at blive bekendt med det, vil undgå Guds krav i mange henseender. Karakteren vil blive misdannet, ordne og handlingerne en bebrejdelse til sandheden. Apostelen fortæller os, Ethvert skrift er indblæst af Gud og nyttigt til undervisning, til bevis, til vejledning og til opdragelse i retfærdighed, så at det menneske, som hører Gud til, kan blive fuldvoksent, udrustet til al god gerning." En af Guds profeter udbryder, jeg stønnede, og det brændte som ild." Hvis Kristne alvorligt ville søge i skrifterne, ville flere hjerter brænde med levende sandheder som er åbenbaret deri. Deres håb ville blive lysere med de værdifulde løfter som er spredt som perler overalt i de Hellige Skrifter. I lyset af patriarkerne og profeternes historie mennesker som elskede og frygtede Gud og vandrede med ham, vil hjerter gløde med en ånd som oplivede disse fremragende personer. Som sindet dvæler ved de hellige ældre mænds dyder og fromhed, vil den ånd som inspirerede dem optænde en flamme af kærlige og hellig varme i deres hjerter som vil blive ligesom dem i karakter.    
Den studerende i sabbatsskolen bør se det ligeså alvorligt at få forstand på skrifterne, som det er for videnskabsmanden at studere videnskab. Hvis det ene forsømmes, bør det være de seks dages lektioner. Vor Frelsers formaning bør enhver mand, kvinde og barn som bekender hans navn betragte samvittighedsfuldt. Lærerne i sabbatsskolen bør have en missionsmark i at <i> undervise</i> i skrifterne, ikke tale efter, og gentage over det som de har haft kvaler med at forstå. "Det er dem som vidner om mig" - Genløseren, ham i hvem vore håb om evigt liv centrerer sig om. Hvis lærerne ikke er gennemsyret af sandhedens ånd, og ikke bekymrer sig for den kundskab som er åbenbaret i Guds ord, hvordan kan de så bringe dem sandhed i et godt lys, for dem som de har ansvar for? Kristi bønner for hans disciple var: Hellige dem ved din sandhed, dit ord er sandhed. Hvis vi skal helliges ved en sandhedskundskab, som findes i Guds ord, må vi have en forstandsmæssig kundskab om hans vilje som står åbenbaret deri. Vi må søge skrifterne, ikke bare haste igennem et kapitel og gentage, og ikke arbejde på at forstå det, men vi må grave efter sandhedens juveler, som vil berige sindet, og forstærke sjælen imod ærkebedragerens list og fristelser.    
Forældre forsvarer sig med ubetydelige undskyldninger for ikke at interessere sig for lektierne med deres børn, og de svigter i at blive fortrolig med skrifterne. Fædre så vel som mødre undskylder sig fra at opdrage deres egne sind. De søger ikke først Guds rige og hans retfærdighed, men ophøjer det timelige over det åndelige og evige. Denne efterladenhed for Gud og forsømmelse af hans ord er det eksempel de giver efter for deres børn, som danner deres tanker efter den verdslige norm og ikke efter den ophøjede norm oprejst af Kristus. Nogle fædre vil fordrive tiden med deres egen fornøjelse, i samtale over verdslige ting, og tage Gud ud af deres tanker og hjerter. Hvor meget mere indbringende er det at være en trofast Kristi discipel, i gang med at ransage skrifterne så de helt i gennem kan være udrustet til alle gode gerninger, og være i stand til at give en forstandsmæssig udlægning af det ord der er givet af Gud til at lede vore trin til de evige lande.    
Det høres at mødre beklager at de ikke har tid til at lære deres børn, ingen til at undervise dem i Guds ord. Men de samme mødre finder tid til det ydre, tid til at besmykke sig med læg og flæser på kjolerne og unyttige syninger. Unødige klipninger ses på deres egene klæder og deres børns. Sindets indvortes prydelse og sjælens dannelse forsømmes som om den er ringere end klædningens prydelse. Mødrenes og børnenes tanker er udhungret for at følge skik og mode.    
Fædre og mødre, vi beder jer indtrængende om at tage jeres længe forsømte pligter op. Ransag selv skrifterne; hjælp jeres børn i studiet af det indviede ord. Arbejd flittigt på grund af det førhen forsømte. Send ikke børnene hen for at studere bibelen for dem selv, men læs den med dem, lær dem det du ved på en enkel måde, og hav dig selv i Kristi skole som en flittig studerende. Vær besluttet på at dette arbejde ikke skal forsømmes. Mødre, klæd jer selv og jeres børn i beskedne klæder, rene og ordentlige, men uden unødige besmykkelser. Når I lærer at gøre dette, at klæde i samvittighedsfuld simpelhed, da vil I ikke have nogen undskyldning for at være nyomvendte i skriften. Følg Kristi belæring, Gransk Skrifterne"; og du vil selv gøre fremskridt i åndelig styrke, og være i stand til at undervise dine børn så de ikke behøver at komme ulærte til sabbatsskolen.    
Mange af de unge siger, Jeg har ingen tid til at studere min lektie. Man hvad laver de? Nogle udfylder tiden med at tjene nogle cents mere, selv om denne tid er presset i arbejde, blev givet til bibelstudie, ville, hvis de praktiserede dets lektier, opspare mere for dem end mængden der opnås ved overarbejde. Det ville opspare mere end hvad der er brugt på unødige besmykkelser og beskytte sindets energi til at fatte gudfrygtighedens mysterium. At frygte Herren er begyndelsen til visdom." Men disse meget unge som bekender at være kristne tilfredsstiller det kødelige hjertes ønsker i at følge deres egne tilbøjeligheder; og den gudgivene prøvetid, der er skænket dem for at blive bekendt med bibelens dyrebare sandheder, er viet til opdigtet og eventyrlig læsning. Denne vane som engang er dannet, er svær at overvinde; men det kan klares, det må kunne gøres med alle som kandidater til den himmelske verden. Det sind er ødelagt som har fået lov til at blive opslugt i en historie fortælling. Fantasien bliver sygelig, følelserne tager overhånd i sindet, og der er en svag uro, en fremmed lyst til usund åndelig føde, som hele tiden forvirrer sindet. Tusinde i dag er på sindssygeanstalt, hvis sind er blev uligevægtig ved ualmindelig læsning, som resulterede i dagdrømmeri, og elskovssyg sentimentalisme. Bibelen er bøgernes bog. Den vil give dig liv og sundhed. Den er en beroliger for nerverne, og giver sindet fasthed og faste principper.    
Den sabbatsskolestuderende bør være i alvor, burde grave dybt og søge med den største omhu efter værdifulde sandhedsperler inde i de ugentlige lektier. De privilegier og anledninger som de nu har i at blive mere forstandige med hensyn til skrifterne burde ikke forsømmes. Gud vil have dem som bekender sig til at være hans efterfølgere til fuldstændigt at blive forsynet med hans ords læres styrke. Hvor og hvornår kan dette bedre opnås end hos ungdommen i sabbatsskolen? Forældre burde på ingen måde betragte denne sag som ligegyldig.  

12 12 1878 Review and Herald En henvendelse og appel, Der fremstiller missionsarbejdets betydning    

 "De forstandige skal stråle som himmelhvælvingens glans, og de, der førte de mange til retfærdighed, skal lyse som stjerner evigt og altid." Dan. 12,3. "Se, jeg kommer snart, og jeg har min løn med mig for at gengælde enhver, efter som hans gerning er." Åb. 22,12.     
Der er hele tiden kamp mellem de to store hære, der føres af livets fyrste og mørkets magters fyrste. Djævelen er, i assistance med sine engle, hele tiden i gang med den største opsætslighed, på at samle sjæle under sit banner, medens Jesus Kristus og hellige engle arbejder ihærdigt på at presse mørkets kræfter tilbage, og redde sjæle fra Satans greb, og samle dem under Fyrsten Immanuels blodbestænkte banner. Dem som er sande soldater af Kristi kors, vil ikke være ligeglade tilskuere, men vil tage en aktiv del og vise en personlig interesse i denne kamp. De vil "kende fællesskabet med <i>hans</i> lidelser," ved at udbrede lys og sandhed, for at genløse det, der er købt for hans blod, fra syndens og dødens slaveri.    
Nu er der det samme kald for uhildede medarbejdere, som da Kristus gav opgaven til sine disciple, før han blev taget fra dem til himlen. "Gå derfor ud i alverden, og forkynd evangeliet for al skabningen," er vor Herres befaling. Der er brug for uhildede medarbejdere i alle dele af høstmarken. Mænd og kvinder kan være medarbejdere, sammen med deres selvopofrende og selvfornægtende Genløser. I deres uselviske anstrengelser for at gøre godt mod andre, vil de bære hans åg og løfte hans byrder. Derved vil de finde ren lykke og rige glæder. Hvem som helst der tager imod Kristi indbydelse, at bære hans åg og dele hans byrder, vil ikke kun finde åget let, men byrden let. Du finder fred og hvile i at glemme selvet og frelse sjæle fra vildfarelsens mørke med alvorlige og udholdende anstrengelser. Dem som kvier sig ved de ansvar som Jesus vil have at de bærer, og vælger et liv i selvføjelig lethed, vil være blottet for åndelige glæder og guddommelig fred, og kan ikke få del i Kristus om hans ære. Selviske nydelser vil aldrig tilfredsstille en sjæls længsel, som Gud ellers har udstyret til en højeres sfære og ædlere mission.    
Den eneste menighed er en arbejdende menighed, hvis medlemmer føler et personligt ansvar for at gøre deres del, i at styrke, opmuntre, og opbygge menigheden ved deres personlige arbejde. Disse arbejdere vil udbrede deres indflydelse og arbejde, ved at gøre alt som de kan i alle grene i arbejde. Sandheden udbredes når levende og aktive medarbejdere overgiver den med personlig møje, karakteriseret ved medynk og sand helligheds skønhed.    
Vi er et folk som Gud har begunstiget med særlige privilegier og velsignelser, at vi er blevet til forvaltere af hans lov. Ingen af os skal gå ledige rundt i Herrens vingård. Vi er ikke alle kvalificeret til at gøre den samme slags arbejde; alle kan ikke være prædikanter, arbejde i ord og lære; men der er andre dele af arbejdet, der er lige så vigtige som dette er, som er blevet forsømt så frygteligt. Mænd og kvinder behøver at gøre en del i dette store arbejde, i at sprede sandhedens lys ved at omdele vore publikationer. Dette arbejde har de som bekender sandheden ikke taget fat i, som de burde.    
En større del af vore menighedsmedlemmer er ikke arbejdende kristner; de lever som om der ikke var nogen større nød, ikke i frygtelig fare for at deres medmennesker mister evigt liv. Mange folder deres hænder i magelighed, dog bekender de at være Kristi efterfølgere. Arbejdets byrde er principielt blevet overladt til prædikanterne, medens mange i kirken har stået og set på hvordan tingene skete. Der er ikke kun men kvinder som burde gøre deres hjerter og sind forstandige på det allerbedste arbejdsmetode for Mesteren, kvalificere sig selv til at gøre en del af det værk som de bedste egner sig til. Alle vil, hvis de er forbundet med Gud, se noget at gøre, og vil gøre det. De kan ikke være soldater i Herrens hær, vis de ikke adlyder Hærførerens kald og bære de ansvar som nogen må bære.    
Der er missionsarbejdsmarker som har stået åben i årevis, kaldt på medarbejdere, og alligevel har mange ikke set eller erkendt nødvendigheden i at de skal gøre noget. Det arbejde der var troede var for andre, men ikke for dem. Der er hundrede og tusinde som kan arbejde hvis de er indstillet på det. Ind til videre har de ikke gjort noget andet end at tjene sig selv. Denne klasse af ikke gøre noget og ikke ved noget, når det angår arbejde i Guds sag, vil aldrig høre det "vel gjort" fra Himlens majestæts læber. De har ikke haft interesse i værkets mange grene. De har ikke lært hvordan man arbrejder for Mesteren, for at fremme hans sag, og lægge deres yderste anstrengelser og evner for at frelse sjæle fra vildfarelse og død. Vore søstres tanker kan være højere og veldannede. Hvis de helliges selviske interesser, vil sjælen forklejnes. Resultatet vil være tomhed og hvileløshed.    
Et højtideligt ansvar hviler på Kristi tjenere til at gøre deres arbejde grundigt. Mange har efterladt nogle dele af arbejdet ugjort, fordi det ikke var behageligt, forventer at den næsten prædikant kommer og gør det færdigt for dem. Det var bedre om de ikke involverede sig i arbejde, med mindre de kan binde det grundigt sammen, så det ikke trevler op. Der er mange prædikanter som ikke knytter sig så tæt med Gud, så de kan føle og erkende folks behov, og give dem føde i rette tid. De bør lede de unge disciple klogt og skønsomt, skridt for skridt, fremad og opad, indtil alle vigtige punkter er blevet bragt frem for dem. Med arbejdets byrde på sig, er det deres pligt at lede folk frem indtil de kan frembringe alle mennesker fuldkommen i Kristus.    
Blot et bifald til sandheden er ikke nok. Der må være et bønligt arbejde med dem som griber sandheden, indtil de skal overbevises om deres synder og skel søge Gud og være omvendte. Så kan de undervises om Guds krav på dem med tiende og gaver. De må lære at tiendesystemet er bindende på Guds folk i disse sidste dage, lige så sandt som det gjorde på det gamle Israel. Traktat og missionsarbejde bør præsenteres for dem. Intet skal holdes tilbage. Alle punkter af sandheden skal ikke gives brat og pludseligt med nogle få lektioner; læreren bør gradvist, forsigtigt og med sit arbejde gennemsyret af ånden i Guds værk, give føde i rette tid.    
Prædikanter forsømmer ofte disse vigtige grene af arbejdet - helsereformen, åndelige gaver, systematisk godgørenhed, og Missionsarbejdets store grene. Under deres arbejde kan mange mennesker forstå sandhedens teori, men til tider findes det at der er mange som ikke vil stå Guds prøve. Prædikanter lagde grundlaget, hø, træ og stubbe, som kun vil fortæres af fristelsens ild. Nogle viser sig at være guld, sølv og ædelstene; disse vil klynge sig til sandheden ud fra princippet. Men sandhedslæreren har bragt disse unomvendte frem som han burde have gjort, vist den forpligtelse over for dem, som påhviler dem, mange som derefter drages tilbage til fortabelse, kunne have været frelst.    
Andre prædikanter følger det førstnævnte, og frembringer de praktiske pligter i gudsfrygt, - Guds krav på sit folk. Nogle trækker sig til bage, og siger: "Vor prædikant som bragte os sandheden nævner ikke disse ting. Vi er blevet bedraget. Disse ting blev holdt tilbage." Og de bliver fornærmede på grund af ordet. Nogle vil ikke acceptere tiendesystemet; de forkaster systematisk godgørenhed, og bliver fornærmede, og vender bort, og vandrer ikke længere med dem som tror og elsker sandheden. Når traktat- og missionsmarken er åben for dem, indbyder dem til at arbejde på den, svarer de: "Det er ikke sådan vi er blevet undervist," og de tøver med at gå ind i arbejdet. Hvor meget bedre vil det være for sagen, hvis sandhedens budbringere havde uddannet disse nyomvendte trofast og grundigt om disse væsentlige ting, endog hvis han ikke så mange han kunne tælle, som blev tilføjet til menigheden under hans arbejde.     
Over for dem de arbejder med bør, prædikanter indprente vigtigheden af deres byrdefremførelse i forbindelse med Guds arbejde. De bør belæres at de i enhver del af Guds værk bør nedskrive hvad de kan hjælpe med og involvere deres interesse med. Den store missionsmark er åben for mennesker, og der bør agiteres for dens formål igen og igen. Folk må forstå at det ikke er Ordets hører men Ordets gørere som vil få evigt liv. Ikke en er udtaget fra dette godgørenhedsarbejde. Gud forlanger af alle mænd som Han giver Sine nådegaver at viderebringe, ikke blot af deres egen formue for at imødekomme behovene for Hans sandheds succesrige udbredelse, men også at give sig selv til Gud uden forbehold.    
Selvfornægtende godgørenehed karakteriserede Kristi liv. Han kom ikke for at søge sit eget. Han gjorde sine interesser til sit folks mangler. Han gik rundt og gjorde godt. Vore søstre som hidtil har levet for selvet og har værnet om mageligheds og selvføjelighedens vaner, kan nu, ved den de nåde de har fået, efterligne Kristi liv. Udøvelse af uhiltet godgørenhed vil styrke de principper i deres egne hjerter, som deres guddommelige Mester underviste i.    
Gud giver regelmæssigt og frit for at velsigne mennesker. Hans gaver er ikke kun rige og rundhåndede men systematiske. Dagens lys, tilbagevendende årstider, dug og regn der får planterne til at gro, er Guds velsignelser der uophørligt flyder til menneskenebørnene. Og af dem som Gud velsigner, forlanger han godgørende anstrengelser i overensstemmelse efter den guddommelige Model. Vor gavmildhed skal aldrig ophøre; vor næstekærlige gaver må være regelmæssige og stadige; og der må holdes orden i værket. Det er ikke et naturligt træk for hjertet at være godgørende, men det må oplæres i give dem linie for linie og forskrift for forskrift, hvordan der arbejdes og hvordan der gives ifølge Guds ordre.    
Vi er pålagt at gøre godt og velsigne andre med vort arbejde og bønner såvel som ved bemidlede gaver. For at være kristne og få himlen må vi efterligne det store Eksempel. Han gav sit liv med glæde som løsesum for en frafalden verden. Selviskhed og verdslighed fordømmes ved Kristi daglige liv, og ingen af os kan leve for os selv, og dog nyde Guds billigelse.    
Vore søstre har hellere end gerne villet undskylde sig for ikke at påtage sig en forpligtelse, som kræver omtanke og flid, men dette er netop, hvad de behøver for at fuldkommengøre deres kristelige erfaring. De kan virke som missionsarbejdere og være personlig interesseret i at udsprede traktater og blade, som giver en rigtig fremstilling af vor tro og lære. Det er ikke alle der kan rejse udenlands, men alle kan gøre noget hjemme. Mange beskæftiger sig med unødvendig syning, tilpasning og pyntning af deres eget og deres børns tøj, medens de går glip at de gylden øjeblikke, hvor de kunne forbedre deres talenter med at bringe sandheden til andre. Vi skal, som kristne, have en urokkelig overbevisning om at vores tid, vores kræfter og evner er blevet købt med en uendelig pris. Vi har ikke ret til at bruge vores tid på at tilfredsstille vores egne luner og vor stolthed. Som lysets børn skal vi sprede lyset til andre. Vi bør studere hvordan vi bedst kan ærer Gud, hvordan vi kan arbejde for at frelse og velsigne dem, for hvem Kristus døde. Når vi arbejder for at velsigne andre, skal vi få styrke og mod til vores egen sjæl og vi skal modtage Guds velsignelse. Flere hundrede søstre kunne nu være i arbejdet, hvis de havde villet. De selv og deres børn burde gå enkelt klædt i pænt og godt tøj og uden pynt, og den tid, de har spildt på lysten til at tage sig ud, skulle de benytte til missionsarbejde. De kunne skrive breve til venner, som bor længere borte. Vore søstre kunne komme sammen og drøfte, hvordan de bedst kan arbejde. Der kan opspares penge, der kan skænkes som en gave til Gud og bruges til at købe blade og traktater for, som de kan sende til deres venner. De, som nu ingenting gør, burde tage fat og gøre noget. Enhver søster, som bekender sig til at være et Guds barn, burde føle sig forpligtet til at hjælpe alle inden for rækkevidde. Det højest opnåelige kan opnås ved at praktisere selvfornægtelse og velgørenhed for andre. - (<i>fortsættes</i>)  

12 12 1878 Review and Herald Sabbatsskolearbejdet    

<i>*Bemærkninger over for den sabbatsskole der blev afholdt i forbindelse med lejrmødet i Battle Creek, Mich., 2.14. okt 1878.</i>    
Jeg er dybt interesseret i sabbatsskolearbejdet, og har et stort ønske for at se det vil vokse. Sabbatsskolen er det sted hvor vi lærer om Gud og Kristus, og lærer at studere den Hellige Bibel. Hvis vi vil udvikle kristne karaktertræk, må vi studere Kristi karakter, så vi kan komme i fuld enhed med ham.    
Det er sand storhed, det er sjælens ædelhed og hjertets sagtmodighed og ydmyghed, som vil bringe os i en position for Gud, at vi kan få udødelighedens afsluttende berøring, og forvandles som Enok blev. Men jeg er bange for at mange ikke påskønner den hjælp som sabbatsskolen kan være og opnå disse kvaliteter.    
Fædre og mødre bør ophøje sabbatsskolens rettigheder så meget at de tager sig til at se at deres børn lærer deres lektier fuldkommet hver sabbat. De bør endog have større interesse for disse vellærte, end for deres lektier dagskolen er ordentligt forberedt. På mange steder forsømmes denne sag for meget. Lærerne læser ganske enkelt på lektien, og når de kommer til sabbatsskolen, lader de eleverne læse svarerne enten fra bibel eller fra lektielæsningen. Sådan må man aldrig gøre. Alle lektier bør overdrages omhyggeligt til hukommelsen både af lærer og eleven, så at det vil være til en vis gavn for dem senere.    
Fædre og mødre, lærere og studrende, bør få det meste ud af disse Gudsgivne anleninger; for i evigheden skal vi se at sabbatsskolen har været et stort redskab til sjæles omvendelse, og holder de unge fra de onder og fristelser som eksisterer omkring dem.    
Vi må søge at blive bekendt med Gud; vi må studere og forstå Skrifterne. Himlens majestæt, herlighedens konge siger: "I ransager skrifterne, fordi I mener i dem at have evigt liv; og det er dem, som vidner om mig."    
Mange bruger megen dyrebar tid på at læse romanbøger. Disse giver ikke næring til tvivl; men der er ganske få af dem som informerer om hvad vil hjælpe os til at udvikle en retsindig karakter, den ene som vil sætte os i stand til at nyde livet i Guds rige som går parallelt med Jehovas liv. Den tid der bruges på let læsning, vil, hvis den bruges på at studre sabbatsskolelektier, være til uendelig større gavn for sindet.    
Verden har aldrig fået en mere interessant historie end den bibelen har; og jo mere vi søger i den, des bedre bliver vi til at påskønne dens fremragende ting. Det er vore alles privilegium at vide for os selv at vi udlever alle dens instrukser. Og det er enhvers privilegium at bede Gud om hans Helligånd, for visdom, for nåde og for moralsk værdi, at vi må få en god forståelse. Hvis alle gjorde dette, ville de være bedre forberedt på arbejdet og på at gavne samfundet; og kundskaberne og erfaringen deraf kan overføres til den nye jord.    
Nu er det på tide at blive bekendt med Skrifterne, og lære hvordan en kristen karakter udvikles, og forberedes til himlen ved en tæt forbindelse med Gud, så vi til sidst kan krones med evig frelse i Guds rige.  

19 12 1878 Review and Herald En henvendelse og appel, Der fremstiller missionsarbejdets betydning (fortsat)    

Jeg er blevet vist at mange ikke går i gang med missionsarbejdet for sagerne ikke er blevet vist for dem, og de prædikanter ikke har ansporet deres opmærksomhed, som ellers har arbejdet for deres skyld. Disse prædikanter har forsømt den eneste væsentlige del af deres pligt, og som resultat deraf er hundredevis ligeglade og dovne, som kunne have arbejdet, hvis de var blevet undervist rigtigt.    
Vi har ingen tid at spilde. Et vigtigt arbejde forestår, og hvis vi er dovne tjenere, vil vi visselig gå glip af den himmelske løn. Men kun få har nogen rigtig forståelse af, hvad der kan gøres for at opnå kontakt med folk gennem personligt engagerede bestræbelser med at udbrede vor litteratur på en forstandig måde. Mange, som ikke kan bevæges til at høre på den levende forkynder, der fremholder sandheden, kan tage imod en traktat eller et blad og læse det, og meget af det, de læser, vil svare til deres egne tanker, og de bliver interesserede i at læse det hele. De har fået et indtryk som de aldrig kan glemme. Sandhedens frø er i nogle tilfælde blevet begravet i verdens skrald i årevis, og fabler som har bedraget nogen har de nydt. Efter en tid blødgører nogle jordiske sorger og kærlighed deres hjerter, og frøene spirer op og bringer frugt til Guds ære.    
Se, mange læser disse blade og traktater og deres kamplyst vækkes, og de kaster de tavse budbringere fra sig i passion. Men tankerne er helt nye for dem, selvom de er uvelkomne, gør de deres indtryk, og idet den tavse budbringer skælder ud uden hævntanker, så er der intet der giver vreden næring. Hånden tager det forsømte blad eller traktat op igen, og øjnene opsporer de tankefulde linjer, og kastes igen i lidenskab fra sig, idet deres sti krydses. Men tankerne får ikke fred; det misbrugte blad får vej igennem til sidst, og derved begynder sandhedspunkterne sit overbevisende arbejde; skridt for skridt arbejder reformationen, selvet dør, og krig og stridigheder mod sandheden får sin afslutning. Det foragtede blad eller traktat æres herfra som midler der overbeviser det hårdnakkede hjerte og underlægger den fordrejede vilje, og bringer det under Kristus. Havde den levende prædikant talt så udtrykkeligt, ville disse personer have vendt sig fra ham, og ville ikke have underholdt nye og fremmede tanker frem for sig. Blade og traktater kan kommer der hvor den levende forkynder ikke kan komme, og der hvor han ville tage hen ville han ikke have adgang til folk, på grund af deres fordomme mod sandheden.    
Jeg er blevet vist at kun få har de rigtige ideer om hvad fordelingen af blade og traktater gør. Missionsarbejdet, med at omdele publikationer om den nærværende sandhed, åbner døre over alt, og forbereder menneskenes tanker til at tage imod sandheden, når den levende forkynder kommer ud iblandt dem. Den succes som følger med prædikantens arbejde i marken, er ikke kun på grund af deres anstrengelser, men i stor grad indflydelsen af læsematerialet, som har oplyst folks sind og fjernet fordomme. Derved er mange gjort modtagelige for sandhedsindflydelsen, når den præsenteres for dem.    
Traktat og missionsmarken er omfangsrig. Jeg er blevet vist at ældre S. N. Haskell har været helt opmærksom på dette emne, end nogen af vore andre prædikanter, fordi han har brugt sine tanker på denne afdeling af værket. Han arbejdede utrættelig for at fremme dette værk, og få det ført frem med orden og med metoder. Han har ikke altid det mod han burde have haft fra sine tjenende brødre. Han kunne have udrettet mere, om han havde fået det samarbejde som han kunne have fået og burde have haft. Selvom han mister modet de gange som han har set kun få har påskønnet muligheden for missionsarbejdet, har han dog ikke givet op, men har vendt tilbage igen og igen med nyt mod og udholdenhed for at fremme den arbejdsgren.    
Tidernes Tegn er vort missionsblad; det gør dets gode arbejde overalt, og åbner vej så sandheden kan bringes mere til fulde. Dette blad var været gjort til en velsignelse for rigtig mange sjæle. Alle burde nære den dybeste interesse for at få det som en åndelig budbringer, fuld af liv, og tydelig og praktisk sandhed. I den kristne verden er der mange der stræber efter livets brød. Tidernes tegn er ladet med rig kost, det er en fest for mange af dem, som ikke er af vor tro. Dette blad bør ikke indeholde mange lange artikler, men sandheden bør tilberedes med den største omhu og gøres så tiltrækkende så mulig. Artikler som borer skarpt efter andre kirker har ikke plads i dette blad; for de skaber fordomme. Sandheden bør bringes i sin enkelthed, i visdommens sagtmodighed, med en overtalende indflydelse. Sagen bør være den allermest synlige, sproget bør være rent, ophøjende, alle ord ånde af Kristi ånd. Det velargumenterede og praktiske i kombination vil danne et blad der udstråler lys, der går frem som en lampe der brænder, som en budbringer der faktisk kommer fra himlen.    
Vore brødre ser og indrømmer ikke betydningen af dette blad; gjorde de det, ville de nære en større personlig interesse for at lave det yderst interessant, og så omdele det overalt. Alle som har en del at gøre for at tilberede dette pionerblad er involveret i et helligt og indviet arbejde, og de bør være forbundet med Gud; de bør være rene i hjerte og liv. Gud kan arbejde med dem og give dem den visdom så de kan blive forstandige i sandhedskundskaben. Gud ser motivet hos hver medarbejder, og vil tildele sin nåde i stort mål, efter den ånd som arbejdet gøres i. Den tavse forkynder, beriget med dyrebart materiale, bør gå ud på bønnens vinger, blandet med tro, så det kan gøre sit dertil indrettede arbejde, med at sprede sandhedens lys på dem som er i vildfarelsens mørke.    
Der kommer kald fra alle retninger, ikke kun fra personer af vor tro, men fra dem som er blevet interesseret i at læse vore publikationer; de siger: Send os en prædikant for at forkynde os sandheden. Men der er en stor mangel på medarbejdere. Vi skal svare: Der er ingen at sende ud blandt jer. Mange må nøjes med den tavse forkynder, indtil Gud skal sende dem den levende budbringer. Lad alle vore brødre tag dette til hjerte, og bidrage med personligt arbejde i tro og håb med Tidernes Tegn; for sendes materiale ud som lever, i tale ved pen bærer ordene den hellige salvelse, så forkynder de til tusindvis. Der er ikke brug for lange og tørre artikler til dette blad. Den store mangel på mænd der går fra sted til sted og forkynder ordet, kan i høj grad suppleres med traktater og blade med intelligent brevveksling.    
De mange der er spredt over landet, som sjældent han få den levende forkynder kan gøre deres møder meget interessante og udbytterige ved at udvælge en god læser og læse de rigtige prædikener som er publiceret i vore blade og bøger. I har en stor variation at vælge ud fra, både doktrinære og praktiske. I kan danne en bibelklasse og ransage skriften for jer selv, og med hjælp af vore publikationer, og på den måde lære meget af nærværende sandhed. I kan bringe fornuftsgrundende af vor tro, til dem som spørger efter dem. Alle bør få de bedste anledninger de har fået, til at ransage skriften med forstand.    
Hvis alle ville erkende nødvendigheden at gøre det bedste de kan i Guds arbejde, have en dyb kærlighed for sjæle, føle byrden for arbejdet på sig, vil vi se hundredvis involverede, som aktive medarbejdere der hidtil har være sløve og uinteresserede og ikke udrettet noget. De har følt at der ikke var noget vigtigt i dette traktat og missionsarbejde, intet værdigt for deres særlige interesse. Alligevel er det en kendsgerning at udbredelsen af vore blade gør en endnu større arbejde end nogen levende forkynder kan gøre. Mange har ikke blevet ordentlig bekendt med arbejdet, fordi de ikke har følt at det angår dem. Alle kan, med personlig anstrengelse, gøre noget. Nogle kan gøre mere end andre. Alle bør blive forstandige, som hvordan de kan arbejde med succes og metodisk, for at sprede sandhedens lys, ved at udbrede vore publikationer. Vi møder unge og gamle som bekender at være Guds børn, som dog ikke er vokset en tomme i årevis. En kristen vil i faktisk vokse i sandhedskundskaben; og idet han helliggørres ved sandheden vil han blive mere og mere lig Jesus, og mere besluttet på at frelse sjæle, købt for hans blod.    
Verdens affald tilstoppet sjælens kanaler hos mange. Selviskhed har kontrolleret sindet og forkvaklet karakteren. Der hvor livet er skjult med Kristus i Gud vil hans arbejde ikke være noget slid og slæb. Hvis hele hjertet var helligt til Gud, ville alle finde noget at gøre, og vil hige efter en del i arbejdet. De vil så ved alle vande, bede og tro at frugten vil vise sig. De praktiske og gudfrygtige medarbejdere vil vokse opad, og bede i tro for nøde og himmelsk visdom, så de kan gøre det arbejde der påligger dem med glæde og villighed. De vil søge de guddommelige lysstråler så de kan oplyse andres stier. Dem som er Guds medarbejdere vil ikke have tilbøjelighed til at gå ad fornøjelsesvejen; de vil ikke søge efter lykke og fornøjelser. Ved at tage deres arbejde op i gudsfrygt, og udføre tjeneste for Mesteren, vil de sikre sig den mest solide lykke. Knyttet til Jesus Kristus, vil de være kloge på frelse. De vil være frugtbærende træer. De vil udvikle et lydefrit liv, en smuk karakter. Det store genløsningsarbejde vil stå først for dem. Spise og drikke og klæder, huse og jorde, vil være i anden række. Guds fred inden i vil fortrænge selviskhedens, forfængelighedens, stolthedens og magelighedens visnede og knudrede grene. Det er tro og praksis som bygger kristenlivet op. Vi møder ikke kristendommens standard ved at blot bekende Kristus og have vore navne i kirkebøgerne. Vi bør være personlige medarbejdere for Kristus. Ved personligt arbejde kan vi vise at vi er knyttet til ham.    
Der er en vidt åben mark hvori vore søstre kan gøre en god tjeneste for Mesteren i forskellige grene af det arbejde, der er knyttet til hans sag. Ved missionsarbejde kan de nå en klasse som vore prædikanter ikke kan nå. Der findes ædelmodige kvinder, som har haft moralsk mod til at tage standpunkt for sandheden på grundlag af beviserne. De har taget imod sandheden af samvittighedsgrunde. De ejer fine følelse, en god opfattelse og gode evner og vil blive fremgangsrige arbejdere for Mesteren. Der er brug for kristne kvinder. Der er et forsømt arbejde eller ikke gjort helt færdigt som kunne udføres grundigt ved den hjælp som søstre kan give. Der er så mange slags arbejde der er for hårde for kvinder, som vore brødre er kaldet til at gå ind i, som mange grene af missionsarbejde er forsømt. Mange ting i forbindelse med forskellige kirker efterlades ugjort, som kvinder, hvis de instrueres ordentligt, kunne deltage i. Vore søstre kan tjene som menighedens kontorfolk, og så vil menighedens forretningsanliggender ikke forsømmes så meget. Der er mange andre embeder i forbindelse med Guds sag som vore søstre er bedre kvalificeret til at udføre end vore brødre, hvori de kan gøre et effektivt arbejde.    
Vore søstre kan tjene som tapre medarbejde i at skrive og trække venners sande følelser ud som har modtaget vore blade og traktater. Rigtig værdifulde emner bringes frem forlyset, ved disse midler. Skriverne bør ikke søge efter selvransagelse, men bringe sandheden i sin enkelthed hvor de end har en anledning. Penge som er blevet brugt på unødige udklipninger og unødige smykker burde bruges på at købe blade og traktater, og sende til dem som er vildfarelsens mørke. De sjæle der frelses ved deres personlige arbejde vil være mere dyrebare for dem, end modeklæder. De vil få hvide klædninger af Kristus, og juvelbesatte krone, som deres løn for deres uselviske anstrengelser for at frelse sjæle, vil være af større værdi end unødige smykker. Stjernerne i deres kroner vil skinne for evig og altid, og vil betale dem tusinde gange for den selvfornægtelse og selvopofrelse som de har udvist for Guds sag.    
Der er brug for kvinder med faste og afgjorte principper, kvinder som tror at vi faktisk lever i de sidste dage, og at vi har det sidste højtidelige advarselsbudskab at give til verden. De bør føle at de er involveret i et betydningsfuldt arbejde med at sprede de lysstråler som Himlen har udgydt på dem. Intet vil afskrække denne klasse fra deres pligt. Intet vil tage modet fra dem i arbejdet. De har tro på arbejdet for denne tid og for evigheden. De frygter Gud, og vil ikke adsplittes fra arbejdet ved at fristes af lukrative situationer og attraktive udsigter. De fremholder knapt nok det fjerde buds sabbat, fordi Gud har sat Sin hellighed på den, og har påbudt dem at holde den hellig. De vil for enhver pris bevare deres renhed for dem selv. Det er dem som Gud vil bruge i traktat og missionsarbejdet. Der er dem, som vil fremvise vor tro korrekt, som vil sige passende ord, ligesom æbler af guld i skåle af sølv. Disse kan på mange måder gøre et værdifuldt arbejde for Gud, med at sprede traktater og uddele Tidernes Tegn på en klog måde. Søstre, Gud kalder jer til at arbejde på høstmarken og hjælpe med at indsamle negene.    
Vore søstre kan ved deres selvfornægtelse og selvopofrelse og deres villighed for arbejde af deres bedste evner, vise at de tror, og er helliggjort gennem sandheden. Mange behøver et arbejde af den slags til at udvikle de kræfter de besidder. Vore søstre bør under ingen omstændigheder forsømme deres mænd og deres børn, men de kan gøre meget uden at forsømme hjemmepligter, og der er mange som ikke har disse ansvar. I forskellige grene af missionsarbejde, kan beskedne og forstandige kvinder bruge deres kræfter til det allerhøjeste regnskab. Hvem kan have så dyb en kærlighed for mænds og kvinders sjæle som Kristus døde for, som dem som tager del i hans nåde? Hvem kan repræsentere sandheden og Kristi eksempel end kristne kvinder som praktiserer sandheden ved der deres alvorlige arbejde for at bringe sjæle til lyset? Hvem passer sig bedre til at være lærere i sabbatsskolerne? Med et hjerte gennemsyret af Kristi kærlighed, underviser børnene i sin klasse, beder med dem og for dem, kan hun se sjæle blive omvendte. Den sande moder er egnet til at være den rigtige lærer for børn. Jeg anbefaler ikke den kvinde som prøver at blive stemmeberettiget eller bogholder; men som en missionærer, lærer sandheden i skriftlig form, uddeler traktater og beder om abonnement for tidsskrifter med højtidelige sandheder for denne tid, kan hun gøre rigtig medet. Når hun taler med familier, og beder med mødre og børn, vil hun være en velsignelse. - <i>fortsættes</i>  

2 01 1879 Review and Herald En henvendelse og appel, Der fremstiller missionsarbejdets betydning    

 (<i>konkluderet </i>)<br>Kvinder kan være retfærdighedens redskaber, og yde en hellig tjeneste. Det var Maria der først forkyndte en opstanden Jesus. Ved opfyldelsen af den guddommelige plan, kom menneskesønnen for at opsøge og frelse det som var tabt. Hvis dette arbejde ikke var under verdens Genløsers værdighed, verdenernes skaber, skulle det så betragtes for ydmygt for syndige dødelige mennesker? Hvis Kristus undervist, og hvis han kæmpede i alvorlig bøn til sin far for deres skyld, som han han kom for at frelse, så skal vi indvolvere os i det samme arbejde. Dem som går ind sammen med Guds Søn i dette arbejde, om de er nok så stræbsomme, så kan de ikke få et større og helligere arbejde end dette. Hvis der var tyve kvinder hvor der nu er en, som ville gøre denne hellige mission til sit kære arbejde, vil vi kunne se mange flere omvendte til sandheden. I det store sandhedsforkyndelsesarbejde er der brug for kristne kvinders forædlende og blødgørende indflydelse. Vingårdens Herre siger til mange kvinder som nu ikke gør noget: "Hvor står I her hele dagen og er ledige?" Nidkær og fortsat ihærdighed hos vore søster slider for at udbrede sandheden, vil få helt succes med arbejdet, og vil forbavse os med dets resultater. Ved tålmodighed og udholdenhed, må arbejdet fuldføres. I dette trofaste arbejde vise den virkelige helligelse til Gud. Han kalder på gerninger, ikke kun på ord.    
Vi er pakket så meget op i vore selviske interesser, at vore hjerter ikke får lov til at tage sig af menneskenes behov og mangler; vi mangler forståelsens og godgørenhedens handlinger, i hellig og social tjeneste for de trængende, den fortrykte og lidende. Nu er der behov for kvinder, som kan gøre en gerning, som ikke tager sig selv højtideligt, men er sagtmodige og ydmyge af hjertet og vil arbejde i Kristi sagtmodighed, hvor de kan finde noget at gøre for deres medmenneskers frelse. Alle som har del i de himmelske gaver bør være ærlige og ivrige for at andre, som ikke har de privilegier som de har nydt, ved at se og høre sandhedens beviser, bør have sandheden i blade, traktater og pamfletter. De vil ikke blot <i>ønske</i> om andre har den gave, men vil se om de også <i>har</i> den, og vil gøre deres del for at fuldføre dette mål.    
Dem som arbejder for Gud vil vokse i moralsk og åndelig kraft, medens dem som helliger deres tid og kræfter for at tjene sig selv vil blive mindre, og visne og dø. Vore søstre, de unge, midaldrende, og de ældre, kan gøre en del i det afsluttende arbejde for denne tid, og gør de dette, efter hvad anledning byder sig, vil de selv opnå en erfaringen af højeste værdi. Glemmes selvet, vil de vokse i nåden. Ved at oplære sindet i denne retning, vil de lære at kunne bære byrderne for Jesus. Men dem som griber fat i dette arbejde, uanset om det er ung eller gammel, må ikke sætte sig over råd, og nægte at tage imod instruktion. De har brug for at vogte sig imod selvtistrækkelighed og indbilskhed. Når det kommer til at fungere med dem de ønsker at hjælpe, bør de være forsigtige med at ikke vise en højtravende, selvretfærdig og farisærisk ånd. De søstre som udpeges til at arbejde for menigheden, eller traktat og missionsarbejdet, bør passe på den tone de skriver i. Nogle ganske unge personer har vist stor svaghed på dette punkt. Breve er blevet skrevet af unge, til gamle og prøvede venner af Guds sag, som har båret Kristi kors banner i en værdighed i næsten et kvart århundrede, formanet og adviseret dem til at være nidkære for Guds sag, hurtig til pligten, til arbejde og repport. Alt som er blevet skrevet kan være godt i sig selv, men det kan er upassende; sådanne brevet gør ikke noget godt. Det er den måde og ånd som arbejdet udføres på, som gør det antageligt eller afvisende.     
Deres liv som er knyttet til Gud er en velduft af kærligheds- og godhedsgerninger. Kristi liflige duft omgiver dem; deres indflydels skal ophøje og velsigne.Dette er frugtbærende træer. Mænd og kvinder med dette karakterpræg vil give en deres praktiske tjeneste i form af betænksomme gerninger i venligt, alvorligt og systematisk arbejde. Opblæsthed, forfængelighed og stolthed bør på ingen måde blandes med det blandede arbejde. Dem som bliver opøftet fordi de ikke kan gøre noget i guds sag, vil være i fare for at ødelægge værket med deres indbilinding, og de vil fordærve deres egne sjæle. Alle som er forbundet med Guds arbejde bør gøre deres mission som tiltrækkende så muligt, så de ikke skaber afsmag for sandheden på grund af deres opførsel. Selvet må skjules i Jesus, og dem som arbejder for Gud må have karaktertræk med en behagelig velluft. Nu er det tid til at anstrenges sig alvorligt. Der er brug for mænd og kvinder til at abejde i den store missionsmark i beslutsomme anstrengelser, bede og græde, så sandhedens dyrebare frø medens Genløseren efterlignes, som var missionærerens fyrste.    
Kristus forlod himlens kongelige sale; han forlod sin høje rang, og blev fattig for vor skyld, så vi i hans armod kan blive rige. Han arbejdede i sin vingård imellem Galilæas bakker, og beduggede til sidst de frø han havde sået med sit eget blod. Når jordens høst skal indsamlet i himlens lade, og Kristus da skal se de genløste hellige, vil han sin sjælskvaler og blive fyldestgjort. Han som giver de større talenter til dem som har udnyttet de talenter de har fået betroet, på en klog måde, er tilfreds med at anerkende sit troende folks tjeneste, som tror den Elskede, gennem hvis styrke og nåde de har arbejdet igennem. Dem som har søgt at udvikle og fuldkommengøre kristen karakter ved at bruge deres evner i gode genringer, at så sandhedens frø ved alle vande, vil i den kommende verden høste det som de har sået. Arbejdet der begyndte på jorden vil nå sin fuldendelse i det højere og helligere liv, og vare ud gennem evigheden. Den selvfornægelse og selvopofrelse der forlanges for at opdyrke hjertet i at gøre Kristi gerninger, vil helt overvældet af den rige løn af evig herlighedsvægt, livets rejser som måler sig med Guds liv.    
Ingen af os bør være tilfreds med at blot frelse vore egne sjæle. Dem som påskønner frelsens plan, den uendelige pris der er betalt for menneskets genløsning, vil ikke leve for sig selv alene. De vi have den dybeste interesse for at frelse deres medmennesker, så Kristus ikke døde forgæves for dem. Hele himlen er interesseret i sjæles frelse, og alle som har del i de himmelske gaver, vil nære en intens iver for at denne interesse, der vises i himlen, ikke er forgæves. De vil samarbejde på jorden med engle i himlen, og vise deres påskønnelse af de sjæles værdi som Kristus døde for. Med deres alvorlige og skønsomme arbejde vil de bringe mange til Kristi fold. Ingen som har del i guddommelig natur vil være ligeglade i denne sag. Verden er vor mark, med fast greb på Gud, efter styrke og nåde, kan vi bevæge os fremad på pligtens sti, som medarbejdere sammen med verdens Genløser. Vort arbejde skal sprede sandhedens lys og fremme det moralreformerende værk, ophøje, forædle og velsigne menneskeheden. Vi bør bruge principperne i Kristi prædiken på bjerget i alt det vi gør, og så stole på konsekvenserne med Gud.    
" Jeg siger jer: Således bliver der mere glæde i Himmelen over én synder, som omvender sig, end over nioghalvfems retfærdige, som ikke trænger til omvendelse." "Sådan, siger jeg jer, bliver der glæde hos Guds engle over én synder, som omvender sig." Hvis Gud og Kristus og englene glæder sig når en synder angrer sig og bliver lydig mod Kristus, burde så mennesket så ikke gennemsyres af den samme ånd, og arbejde for tid og evighed i udholdenhed for at frelse, og ikke kun sin egen sjæl, men andre sjæle? Hvis du arbejder i den retning med hjelhjertet interesse som Kristi efterfølgere, udfører alle pligter, udnytter enhver anledning, vil jeres egne sjæle gradvist sætte en fuldkommen kristen i form. Hjertet vil ikke være vissent og ufølsomt. Det åndelige liv vil ikke forklejnes. Hjertet vil gløde af det guddommelige aftrykte billede; for det vil være i tæt harmoni med Gud. Hele livet vil flyde af glad bredvillighed i kærlighedens og sympatiens kanaler for menneskene. Selvet vil blive glemt, og denne menneskeklasses veje vil fæstnes i Gud. Idet de vandre andre, vil deres egne sjæle blive vandet. De stømme flyder gennem deres sjæle, er fra et levende udspring, og flyder ud til andre i gode gerninger, i alvorlige og uselvisk møje for deres frelse. For at være et frugtbart træ, må sjælen skaffe sin støtte og næring fra Livets Kildeuspring, og må være i harmoni med Skaberen.    
Alle som er trofaste medarbejdere for Gud vil frembringe deres ånd og alle deres kræfter som et villigt offer til ham. Guds ånd virker på deres ånd til at fremkalde den helligeste harmoni sjælen som svar på den guddommelige berøring. Dette er sand hellighed, som åbenbaret i Guds ord. Det er arbejdet for en livstid. Og at Guds Ånd er begyndt på jorden for at fuldkommengøre menneskr, skal ære krones i Guds boliger. Dem som er ligeglade og egenkærlige kender ikke sand lykke og fred. Endog i dette liv, og den herlighed de mister i fremtiden, mister de det evige liv. Jeg ønsker at jeg kunne sige nogle ord til mænd og kvinder som vil styrke dem til flittige handlinger. De øjeblikke vi får tilstået nu er få. Vi står på grænsen til den evige verden. Vi har ingen tid at spilde. Ethvet øjeblik er gyldent, og i det hele taget for dyrebare til at bruge på at blot tjene selvet. Hvem vil søge Gud alvorligt, og drage styrke og nåde fra ham til at være hans trofaste medarbejdere i missionsmarken? Personlige anstrengelser er absolut nødvendige for at få succes med dette arbejde. De fornøjelseselskende og egenkærlige verdslige, vil ergærrigt skamme sig ved at utrætteligt ind i traktat- og missionsarbejdet. Nogle kan tage impulsivt fat i det, men de vil ikke kunne bære stødene, spot og foragt. Disse bliver hurtig trætte i at gøre godt, og falder tilbage i deres egen livsposition og sørger for sig selv. For disse vil der ikke være nogen løn i himlen, for Kristus skal give enhver, som hans gerninger skal være.    
Der vil ikke være nogen dovne kristne i denne sag, eller knyttet til dette arbejde. Det er væsentligt at alle som har nævnt Kristi navn, har et personligt kendskab til Guds ord og Jesu Kristi vidnesbyrd. De bør forstå skrifterne selv. Al ligegyldighed og sløvhed må overvindes. Arbejde, arbejde, dynger sig over de få som er villige og lydige. De arbejder over sig, fordi de ser der er så meget at gøre og så få som er villig til at løfte byrderne og bære Krist åg. Mange, som ser arbejdet for denne tid, og erkender dens vigtighed, presses under ansvarets vægt som en kærre gør under negene, medens hundredevis dør en åndelig død af passivitet, fordi de slet ikke vil arbejde. Disse kan komme i arbejde, hvis de vil samle guddommelig styrke, og ikke give efter for at gennemgå indflydelse. De har anlending til at opelske karaktertræk, som er modsat selviskhed, som vil forfine, berige og forædle deres liv. Disse kan vokse i åndelighed, hvis de vil acceptere de arbejdsbyrder som bedst kan tjene Guds sag. Kristne , i begrebets fuldeste betydning, vokser i nåden og i kundskaben til Jesus Kristus. De elsker Gud mere og mere, og ønsker mere og mere at gøre en del i den store frelsesplan. Forstandsmæssig ladhed og åndelig sløvhed må overvindes, og vi må som Kristi soldater være trofast mod pligten, parat til ethvert godt arbejde.    
Hvis den kristne trives og i det hele taget gør fremskridt, må han gøre det iblandt fremmede for Gud, iblandt hån, genstand for latterliggørelse. Han må stå oprejst, som palmetræet i ørknen. Luften må være stålsat, ørknens sand kan slå om palmetræets rødder, og dynge sig selv i bunker omkring dens stamme. Alligevel levertræerne stedsegrønt, frisk og livskraftig i det brændende ørkensand. Fjern sandet til du når palmetræets små rødder, og du vil opdage dets livs hemmeligheder; det stikker dybere ned under overfladen, til de skjulte vande i jorden. Kristne ligner faktisk palmetræet. De er som Enok; selvom han er omgivet af deres tros fordærvende indflydelse griber han fat i det usynlige. De vandrer med Gud, trækker styrne og nåde fra ham, for at tilbageholde det moralske fordærv der omgiver dem. Ligesom Daniel i Babylons sale, står de rene og ubesmittede; deres liv er skjult med Kristus i Gud. De har liv i ånden midt iblandt fordærv; de er sande og loyale, brændende og ivrige, medens de er omgivet af hedningen, hykleriske kristendomsbekendere, gudløse og verdslige mænd. Deres tro og liv er skjult med Kristu i Gud. Jesus er i dem som en vandkilde der springer op til evigt liv. Tro, ligesom palmetræet med fine rødder, trænger ned under de ting som ses, trækker åndelig næring fra livets kildeudspring.    
Den sande kristnes karakter vil være pålidelig, sagtmodig, glad, velduftende af gode gerninger, og så resolut at synd ikke vil finde plads i hjertet, i de ord der siges, eller i tavhed. Kristi fred hersker i den alvorligt arbejdende kristnes hjerte, vil genspejle sig på andre, og vil ophøje og forfine smagen, og helliggøre dømmekraften. Den trofaste såmand vil høre Mesterens dom: "Vel gjort, du gode og tro tjener, . . . gå ind til din Herres glæde." Hvad er vor Herres glæde? Det er glæden at se de sjæle som Kristus døde for være genløst i herlighedens rige. Dem som går ind til deres Herres glæde vil få den velsignelse anerkendelse ved at se frelste sjæle i Guds boliger, ved deres indsats. Disse sjæle vil være som stjerner i deres glædes krone.  

6 02 1879 Review and Herald En appel til Nordeuropa.    

I mit sidste syn fik jeg vist betydningen af arbejdet i Nordeuropa. Folk vågner op til sandheden. Herren har givet ældre Matteson et vidnesbyrd at nå hjerterne. Men arbejdet er lige begyndt. Ved klogt og selvopofrende arbejde, vil mange sjæle komme til kendskab af sandheden. Der bør være flere uselviske, Gudfrygtige medarbejdere i denne missionsmark, som vil arbejde for sjæle, som de  skal aflægge regnskab for på dommens dag.    
Jeg har fået vist at ikke alt er blevet gjort af vore svenske, norske og danske brødre som de kunne og burde gøre for deres egne landsmænd. Lige så snart de griber sandheden, burde de mærke ilden i missionsiveren optændt i deres hjerter, for deres brødre i vildfarelsens mørke. Mange ser efter hjælp fra deres amerikanske brødre, medens de ikke gør deres pligt og nærer den byrde Gud forlanger at de skal nære for dem i deres eget land.  De kan gøre meget mere end de gør nu, hvis de vil. Disse brødre må overvinde selviskhed og vække en fornemmelse for deres ansvar over for Gud og deres landsmænd, ellers vil de miste den dyrebare belønning de kunne have fået, ved at lægge deres talenter i Guds skatkammer, og vid veltilrettelagte personlige anstrengelser, være instrument til mange sjæles frelse.    
Unge mænd bør uddannes til at blive missionærer i deres egen nation, og undervise sandheden til dem i mørke. Der bør trykkes publikationer i Europa. Men for øjeblikket er der for meget lethed og for lidt iver iblandt danskere, svenskere og nordmænd som tror sandheden i dette land stadig skal støtte deres fonde. Og af den grund tilskynder jeg dem, at det er nødvendigt at få bragt arbejdet i orden, nære en større interesse for deres eget folk, end deres amerikanske brødre har vist. Gud forlanger at disse brødre kommer frem til Herrens hjælp uden tøven.    
Herren er universets store godgører, et væsen af uendelig kærlighed. Hans ømme barmhjertighed er over alle hans gerninger. Han ser den store mangel hos dem i forskellige lande, som ikke har sandheden. Tusindvis er ikke tilfreds med deres nuværende tilstand, og ønsker at lære en bedre vej. De hungrer og tørster efter lys, og længes efter større sikkerhed og dybere åndelighed. Sindene oprøres dybt, og hvor få er det dog der budskabet til dem!    
Brødre, vi behøver et dybere virke af Guds Ånd i vore egne hjerter. Jesus var rig i himlen; men for vor skyld blev han fattig, så vi ved hans fattigdom kan blive rige. Kristi liv, hans selvfornægtelse og selvopofrelse irettesætter lethed og passivitet hos dem som kan og burde går ind i dette store arbejde, at gøre hvad de kan for at frelse deres medmennesker. Gud forlanger at vi bør være som Kristus, bære hans billede og efterligne hans eksempel.    
Jeg fik vist at mange i Nordeuropa havde grebet sandheden gennem læsning. Deres sjæle hungrede efter lys og kundskab når nogle traktater eller blade kom i deres hænder, og de blev præsenteret for mig som læsestof. Deres sjæles mangler blev dækket, Guds Ånd blødgjorde og indprentede deres hjerter; tårer var i deres øjne, og gråd kom fra deres bebyrdede hjerter. De knælede med bladene i deres hænder, og bønfaldt Herren i alvorlig bøn at lede dem og hjælpe dem til at få lyset, sådan som det var fra ham. Nogle overgav sig selv til Gud. Usikkerheden var væk; og da de accepterede sandheden for det fjerde buds sabbat, følte de at de i virkeligheden stod på Tidsaldrenes Klippe. Det blev vist for mig at mange personer spredt udover hele Nordeuropa var parat til at acceptere sandhedens lys.    
Jeg så også bror Matteson i gang med at arbejde blandt dette folk. Et råb om hjælp kom til os fra ham over vandene. Skal vi lade ham kalde forgæves? Vi ønsker at investere et hundrede dollars i denne mission. Vi ønsker ikke at skjule vore talenter i jorden hvor de ikke vil gøre noget godt, men vi ønsker at lægge dem ud til vekselererne, hvor de kan bruges til sjæles frelse, som Kristus døde for.    
Vi føler os ikke modløse på mindste måde få disse kald ind fra fremmede lande. De skal ikke udsendes forgæves. Der er ædle, selvopofrende mænd og kvinder i vore rækker, som kun venter på at kende deres pligt, og de er parate til at gå personligt i gang med arbejde, eller hjælpe med deres penge. Når de gør dette, er de ikke blot til velsignelse for andre, men de er til velsignelse for sig selv. Kristus sagde: " Saml jer ikke skatte på jorden, hvor møl og rust fortærer, og hvor tyve bryder ind og stjæler, men saml jer skatte i Himmelen, hvor hverken møl eller rust fortærer, og hvor ingen tyve bryder ind og stjæler." Det er for vor egen skyld at vi samler os skatte. Ved min højre hånd vil jeg ikke gøre sådan som nogle af vore brødre har gjort. De deler kun lidt ud af deres midler for at støtte Guds sag, og undskylder deres samvittighed ved beslutnig, at de har de ikke mere brug for midler, vil det, er det Guds sag.   Wil disse fattige, troløse sjæle få krdit for at lægge sig skatte i himlen? Nej, nej. Satan begynder at virke gennem sine agenter, for at sikre sig midler til hans sag, og han får generelt held med det. Dette bør være en stående inrettesættelse for de upålidelige forvaltere, som gør det samme, som hundredevis har gjort før dem.    
Mennesker er for troløse til at bruge deres talenter for sig selv og lægge det ud til vekselererne, og derved vil de kaste al byrde for deres forvaltning over på nogen, efter at de er gået. Hvor meget bedre var det for den at bruge de midler som Gud har lånt dem til at blive brugt for at fremme hans sag og ære hans navn på jorden.    
Den tid er nær hvor vi skal kaldes til at aflægge regnskab for den made vi har brugt vore midler på. Når den store hvide trone kommer ned fra himlen, og Han sidder derpå, hvis ansigt himlene og jorden skal flygte bort fra, og de døde, små og store vil stå for Gud, og bøgerne vil åbnes, og alle vil dømmes efter de ting som står skrevet i bøgerne. Vi prøver at sende vore midler forud for herligheden, og vi kalder på de selviske og nærige at vågne op og gøre deres pligt, for det er for sent.    
Læg selv de midler Gud har lånt jer ud til vekselererne. Herren vil kræve et nøjagtigt regnskab af os personligt, hvordan vi har brugt vore bemidlede talenter. Kan vi vise en klog og trofast forvaltning? Hvad vil du, som skjuler dine talenter i jorden, svare den dag? Hvordan vil du forsvare at bruge penge på dine afguder, te og kaffe? Hvad vil I, mine søstre, svare, som bruger så mange af Herrens penge på unødige og dyre klæder, hvor et enkelt og ærbart udseende vil være i større overensstemmelse med din tro?    
Jer som vil efterligne jeres selvfornægtende Genløser, bør fornægte appetitten, tage de penge der tidligere blev brugt på te, kaffe og mange andre skadelige udsvævelser, og lægge dem i Guds skatkammer. I burde have en missionskasse, og lægge pengene i den som I har brugt til de onde udsvævelser, som for lang tid siden burde være lagt til side.    
Er det ikke på høje tide at vi begynder at gøre nogle små ofre for Kristus, da han ofrede sit liv for os? Lad te- og kaffepenge, og penge brugt så frit på klæder og smykker, blive sendt til skattekammert, og Gud vil velsigne jer for de ofre I giver til hans sag. Skal disse vigtige kald for midler for missionsarbejdets skyld, komme forgæves hen over de brede vande? Nej, nej, lad enhver svare, Nej!<br>E. G. W.<br><center>------------------</center>    
Vi anbefaler at Æld. Matteson begynder at publicere et blad uden tøven, og vi anviser at et hundrede dollars sendes til ham straks.    
Vi spørger nu efter indsamling af et tusinde dollars, for at hjælpe Bro. Matteson i udgivelsen af bladet, og udgive en anden udgave af hans europæiske salmebog, og imødekommer andre omkostniger til missionen i løbet af dette år. Vore amerikanske brødre, som er i stand til det, indbydes indtrængende til at følge vort eksempel i dette gode arbejde; men de skandinaviske brødre, som kun har tegnet få aktier i vore forlagshuse, Colleger og sanatorier er dem vi er mest afhængige af at rejse denne kapital nu.    
Vi anmoder om at betale månedsvis til dette formål, J. og  E. G. White $5.00, og af denne sum betaler vi nu nuværende hjælp $15.00.     
Brødre, send jeres løfter og penge så hurtig som muligt. Og lad jeres bønner komme op for Gud, sammen med jeres almisser, for fortabte sjæle i Nordeuropa.<br> &nbsp;  &nbsp; James White. &nbsp;  &nbsp;  Ellen G. White.    

12 06 1879 Review and Herald Lejrmødet i Nevada, Mo.    

Fra Kansas lejrmødet kom vi direkte til Missouri lejrpladsen. Da vi ankom der den 30. maj, fandt vi det som en meget behagelig lejrplads. Ældre Butler samlede hurtigt hjælpere til at rejse et telt til os, og med tæppebelagt gulv, et bord, sengepladser, opholdsrum og stole, blev vort midlertidige hjem gjort smagsfuldt og indbydende.    
Jeg havde lidt af svaghed og streng forkølelse, og ville være glad for at blive i min seng sabbats formiddag, om jeg ikke var så opsat på at tale til folk. Jeg var for søg til at tale længe, men under megen svaghed forsøgte jeg at indprente folk om nødvendigen at forberede sig til det fremtidige liv. Så indbød jeg syndere og frafaldne til at komme frem. Et stort antal reagere, mange startede op for første gang.     
Folk som kom til grunden om søndagen fik fortalt at jeg ville tale til dem; men det virkede næsten umuligt for mig at gøre det. Mine lunger var overfyldte, og jeg var meget hæs; men ude af stad til at sidde op en time, siden jeg kom til pladsen, besluttede jeg at vove mig ud i tro. Og ligesom ved en tidligere lejlighed, fandt jeg Guds løfter usvigelige. "Som dine dage skal din styrke være." "Se jeg er med jer alle dage, helt til verdens ende." Jeg blev styrket af Gud til at tale i næsten to timer, og var ikke nær så træt da jeg forlod talerstolen som da jeg gik til den.    
Mandag morgen, samledes vi under teltet for at deltage i organiseringen af et afholdsselskab. Vore folk var rimelig repræsenterede der. Ældre Butler talte, og bekendte at han ikke havde været så meget fremme i afholdsreformen som han burde have været. Han sagde at han altid havde været en strengt afholdne mand, afvist brændevin, te og kaffe, men han hade ikke underskrevet løftet der var blevet omdelt blandt vore folk. Men han blev nu overbevist om at ved at han ikke gjorde dette, forhindrede andre i at underskrive, som burde underskrive. Så satte han sit navn under Col. Hunters navn; min mand satte sit navn under bror Butlers, derefter skrev jeg mit, og bror Farnsworths fulgte efter. Derved var arbejdet startet godt op.     
Min mand fortsatte med at tale medens dette løftebrev gik rundt. Nogle tøvede, tænkte at platformen var for bred, da te og kaffe også var med; men til sidst kom deres navne med, lovede sig selv total afholdenhed.    
Bror Hunter, blev da opfordret til at tale, reagerede med et meget indtryksfuldt vidnesbyrd om hvordan sandheden fandt ham, og hvad den har gjort for ham. Han sagde at han havde drukket brændevin nok til en skibstransport, og at han nu ønskede at acceptere hele sandheden, reform og alt. Han havde opgivet brændevin og tobak, og denne formiddag havde han drukket sin sidste kop kaffe. Han troede at vidnesbyrdene var fra Gud, og han ønskede at blvie ledt af den vilje Gud udtrykte gennem dem.    
Som resultat af mødet, blev ethundrede og toogtredive navnet indskrevet i det totale afholdsløfte, og der blev vundet en afgjort sejr for afholdssagen.<br>E. G. White.   

10 07 1879 Review and Herald Vore lejrmøder    

Med disse årlige samlinger fulgte store omkostninger og møjsommeligt arbejde. De var særlig rettet til vore folk, som det bedste middel til at nå de fleste mennesker med. Og når der var visdom til at placere dem rigtigt, hvor dem der ikke er af vor tro kan få glæde af det lys sandheden giver, bør der udvises stor omhu for at mødernes formål ikke mistes af syne i ønsket for at give offentligheden et godt indtryk.    
Jeg ser en markant forandring til det værre ved vore lejrmøder. Raporter om møder gennem verdslige aviser, vil hvis de styres rigtigt, være middel til henlede folks opmærksom til vor tro, og vække en interesse for den; men hvis de ikke ledes på en måde der ophøjer Jesus og sandheden frem for at gøre de opreklameringer som har været gjort, så rives arbejdet bort, og den tid og energi der er nødvendig for at holde interesse til møderne er mere end tabt. Når videnskab, fromhed alvorlig helligelse og hellig iver vises af dem der bekender sandheden, og vore andagtsøvelser karakteriseres af Guds ånds nærhed, så vil de gøre det indtryk på de ydre verden, at der ikke vil ske noget.    
Vore lejrmøder svigter meget med det som de burde være, og vore folk får ikke det åndelige udbytte af dem som de kunne. Hjemmebyrder og verdslige tanker bør lægges til side. Hver enkelt bør være på på stedet den første mødedag, indstillet på at blive der til afsluttende gudstjeneste. Når en familie slår deres telt ned en dag eller to før afslutningsmødet, bliver andre tilbøjelige til at gøre det samme, og mødets interesse lider stor skade. En fuld uge er ikke for lang tid til at bruge udelukkende på Guds tjeneste, med sindet draget fra verdslige interesse og koncentreret til åndelige ting; men for at afkorte den ene uge til to eller tre dage er at berøve Gud tid som bør bruges på hans tjeneste. Nogle kommer ikke ind i mødernes ånd før de begynder at rejse hjem. Disse viser at de værdsætter timelige ting over åndelige, og de vil ikke få noget permanent godt udbytte.    
Hvordan må vor Herre se på dette folk som sådan er ligeglade og ryggesløse når hans tjenere arbejder alvorligt på at bringe dem frem til Bibelens forlangende, og vække en større alvor og hellige i dem, for Guds sag. Prædikenen om søndagen er mere specielt rettet til folk udenn for vor tro, hvor der dvæles ved beviserne for vor tro. Om mandagen genoptages arbejdet fra sabbaten for dem der søger Herren. Denne dag, hvor der løsrives fra møderne, er den vigtigste i serierne; og vore brødre taber meget for sig selv, og udøver en nedtrykkende indflydelse over mødet, ved at bruge denne dag til at pakke, og slå teltene ned, og forlade lejrpladsen. Dette er en fejl som næsten ødelægger det gode som blev erkendt ud fra møderne.    
Vi vil appellere til vore brødre og søstre om at forblive til det sidste når de kommer til lejrmøderne. Det er nedtrykkende for jeres prædikanter at se jeres tilbøjelighed til at sprede, som om I synder jer bort fra lejrgrunden. Vær på stedet den første dag, og føl et personligt ansvar for at arbejde i mødets interesse fra første dag til sidste.    
Som et folk falder vi bort fra Gud. Hans bekendendes børns hjerter fremmedgøres over for ham. Selvom de har et navn at efterleve, bliver sjælens sande vitale kraft åndelig død. Til disse siger Jesus: "Vidste blot også du på denne dag, hvad der tjener til din fred!" Kristus siger ikke dage, men "dag" - "denne dag" Dette sidste møde kan netop være dagen for Kristi særlige hjemsøgelse, - en dag med sjældne privilegier og velsignelser de har så stærkt brug for.    
Da Kristus var på jorden, og deltog i en af jødernes højtider, på den sidste dag, af den store festdag, stod han og råbte: "Om nogen tørster, han komme til mig og drikke!" Hans ømmeste øje så omkring skaren hvor alle var tilsyneladende glade og glædede sig; men han der læser hjertets hemmeligheder så at der var mange i festskaren der tørstede efter den fred, glæde og trøst som han alene kan give. De slukkede ikke deres tørst fra jordiske kilder, og hans stemme kunne af hele tempelskaren: "Jeg er kilden af levende vande. Hvis nogen tørster, så lad ham komme til mig og drikke."    
Ved vore lejrmøder var Jesus til stede med sine nådige indbydelser, og hvis han var særlig nær på den sidste dag, og hans barmhjertighed og velsignelser kom mere tvingende ind hos os, hvor stort tab ville det ikke være for dem der ikke var der. På netop den dag hvor de burde være der, så skynder de til deres hjem; og derved ikke får drukket af de levende vande, deres sjæle bliver ikke genopfrisket.    
En familie besluttede at deres gård havde brug for dem; men hvis de havde lidt mere tro og tillid til deres himmelske far som sagde: "Søg først Guds rige, og hans retfærdighed, og alt andet skal gives jer i tilgift," ville de være mere end villig til at overlade konsekvenserne til Gud. Men ret få er villige til at gøre et offer for deres timelige sager for at få evige rigdomme.    
Vi mærker de åndelige tab som vore folk lider idet de ikke tager del i deres privilegier og nærværende velsignelser. De bliver ikke mere alvorlige, helligede og fuldkomne i deres karakter. Deres tro er død, fordi den ikke understøttes af gerninger. Hver år er der større tendens til at tilpasse sig verden. Selvet og verden bliver en herskende kraft. Jeg siger det som jeg ved. Åndelig død kommer over os, fordi åndelig gudsfrygt udebliver. Jesus siger: "Jeg er verdens lys; han som følger mig skal ikke vandre i mørke, men skal få livets lys." Det er én ting at bekende Kristus, og noget andet at følge ham.    
I fortiden befalede Gud sit folk, at de skulle samles tre gange om året, og fra hver by fra Dan til Be'ersjeba kom folket til disse årlige højtider. Den første ved, begyndelsen af sæsonen var for at bede om Guds velsignelse over deres familier, deres jord, deres fåre- og kvækgjorde. Den ved slutningen af høsten var den kronede højtidsforsamling, at bringe deres gaver til Gud. Glæde og jubel blev dér blandet med en hellig forsamlings højtideligheder.     
Gud anviste Moses at sige til Israels børn: "Løvhyttefesten skal du fejre i syv dage, når du har indsamlet udbyttet fra din tærskeplads og din perse." "Syv dage skal du holde højtid for Herren din Gud, på det sted Herren udvælger, thi Herren din Gud vil velsigne dig i alt, hvad du avler, og alt, hvad du arbejder med; derfor skal du kun være glad.    
Tre gange om året skal alle af mandkøn hos dig stedes for Herren din Guds åsyn, på det sted han udvælger,på de usyrede brøds fest, ugefesten og løvhyttefesten; og man må ikke stedes for Herrens åsyn med tomme hænder; 5.M.16,17. men enhver skal komme med, hvad han kan give efter den velsignelse, Herren din Gud giver dig."    
Der blev foretaget mange ofringer ved disse højtider; og dette væld af blod,d er blev udgydt i forbindelse med ofringer ved disse højtider; og dette væld af blod, der blev udgydt i forbindelse med taksigelses høst, var symbolsk for dem om den kendsgerning, at selv jordens gaver kun kunnekomme til dem gennem Golgatas kors. Ved at forsamle sig således og bringe deres tiende til skatkammeret, anerkendte de stedse, at Herren var giveren af alle deres velsignelser. Israels børn er vore eksempler, og når vi efterligner deres trofasthed og dydigheder, bør vi undgå de synder som bragte Guds mishag over dem.    
Vi har vore præstemøder hvert år, og alle som overhovedet kan deltage i dem bør føle det er en pligt at komme. Hvis de ikke udnytter disse muligheder for at få bedre kendskab til sandheden, og blive grundigere i deres arbejde på at udvikle kristen karakter, vil de drages til ansvar for lyset, og privilegier og de velsignelser som de kunne have haft. Deres sag er næsten lige så dårlig i Guds øjne som dem der deltager i møderne men ikke udnytter lyset og de velsignelser de har fået.    
Jeg beder vore brødre og søstre indstændigt om at få det meste ud af deres Gudsgivne anledninger. Da Kristus græd over Jerusalem, udbrød han: "Vidste blot også du på denne dag, hvad der tjener til din fred! Men nu er det skjult for dine øjne." Jerusalems synd var misbrug af de sidste velsignelser og privilegier, og nu beseglede hun sin dom, ved at forkaste nuværende nådegaver og advarsler. Vort folks savge tro i dag viser at der ikke er givet agt på sidste advarsler og irettesættelser, og hårdhjertethed, og ligegyldighed og vantro er resultatet.    
Den mest højtidelige og ærværdige periode det jødiske folk havde, var da Jesus var i deres midte. Det var den slægt som stod til ansvar for at at ikke tagege imod verdens lys. I mange år havde Gud anmodet sit folk indtrængende med nådegaver, med domme, og med de højtideligste advarsler og indstændige advarsler. Der var tilstået velsignelser og velsignelser blev fjernet, og alligevel har det folk, der bekender at længere fremme end andre folk i lys og sandhed ikke reageret på disse advarsler og alvorlige bønner fra Guds Ånd. Frelserens kærlighed er ikke blevet gengældt. Kristus ser sorgfuld på menighedens enkelte medlemmer, og udbryder: "Dog vil I ikke komme til mig for at få liv." Prøvens stund nærmere sig hurtigt, Guds vredesbæger fyldes hurtigt. Vil dem som bekender at vente på deres Herres tilsynekomst fra himlen findes mangelfulde på den dag, eller vil de vækkes fra deres kødelige tryghed, angre deres ligegyldighed, og hjertehårdhed, og heri give nøje agt på deres dag på de ting som har med deres fred at gøre? Måtte den hurtigt nedgående nådesol i vest sætte prøvetiden, og domserklæringen udtales: "Men nu er det skjult for dine øjne."?    
Fra oliebjergets bjergkam, så Kristus over verden. Alle sjæle som var blevet ligeglad med de privilegier de fik i deres rækkevide, henvender sig personligt i denne appel. Kristus bøjer sig fra sin trone i dag, hans store kærlighedshjerte ynkes med dyb og øm medfølelse over dem som er ryggesløse, og forsømmer deres evige interesse. Mange bekendende kristne er nu kun anstødsstene - falske vejmærker. De viser ikke verden de gode gerninger der er i principperne for Kristi lære. De forsømmer studiet af bibelen, og skjult bøn, og er så vidt det angår deres indflydelse, blevet bedragere af deres hellige betroelse. Deres hjerter er gradvist forhærdet, de har et navn at efterleve, medens sjælens vitale kræfter er blevet åndelig lam. Vor Frelser taler om denne klasse: "Mange skal sige til mig på hin dag": "Herre, Herre! har vi ikke profeteret ved dit navn, og har vi ikke uddrevet onde ånder ved dit navn, og har vi ikke gjort mange undergerninger ved dit navn?" Og da vil jeg sige dem rent ud: "Jeg har aldrig kendt jer; vig bort fra mig, I, som øver uret"    
Er det ikke nok at bekende at tro på Kristus, og sige at vi er frelst ved Kristus, skønt vi ikke praktiserer de lektier han har givet. Alle sådanne kristne repræsenteres af mennesker som bygger sit hus på sandgrund; medens ordets hørere og gørere repræsenteres af den mand der byggede sit hus på klippen, og midt i uvejr, storme og floder forblev det ubevæget. Derved repræsenteres enhvers sjæls sande fundament ved dem som ikke kun hører sandheden men praktiserer den. Dem som hævder at være Guds børn og ikke gør hans vilje er hyklere.    
Han som i virkeligheden er en Jesu Kristi efterfølger, vil tilegne sig hans billede. Han vil komme i sympati med ham gennem fællesskab med hans lidelser. Prøvelsernes og modgangens storme vil nok brydes på ham, men han vakler ikke fra sit fundament, for hans sjæl er fastnaglet på den evige Klippe. Ligegyldighed over for åndelige ting vil bringe mere moralsk svækkelse, aktive medarbejdere i Guds sag vil være bønnens mænd, og vil få succes. Hver dag hvor de arbejder på at gøre Guds vilje vil de få større evner til at arbejdet effektivt på at hans herligheds fremme. Til disse vil han sige her og der: "Kom, I mine Faders velsignede, gå ind til din Herres glæde."  

17 07 1879 Review and Herald Hvordan den fejlende vindes tilbage    

Hvis du såres fordi din næste eller venner begår fejl til skade for dem selv, hvis de pågribes i fejl, så følg bibelreglen. "Gå hen og sæt ham i rette under fire øjne." Idet du går til ham som du mener fejler, så sørg for at du taler i sagtmodighed og ydmyghed; for menneskers vrede virker ikke Guds retfærdighed. Den fejlende mand kan ikke på nogen anden måde genoprettes til sagtmodighed, venlighed og øm kærlighed. Vær forsigtig med den måde du er på. Undgå alt i udseende, gestikulationer, tonefald der smager af stolthed, eller selvtilstrækkelighed. Pas selv på ord eller udseende som ophøjer selvet, eller sætter din godhed og retfærdighed i modsætning til deres fejl. Pas på tilnærmelser på afstand; pas på ringeagt, på hovenhed eller foragt. Undgå al der ser ud som vrede; og selvom du taler klart og tydeligt, så lad der ikke bringe skam, ingen udskældende anklage, intet tegn på varme, men på alvorlig kærlighed. Frem for alt må der ikke vær skygge af had eller dårlig vilje, ingen bitterhed eller gnavenhed. Intet andet end venlighed og høflighed kan flyde fra et kærlighedens hjerte. Alligevel behøver disse dyrebare frugter ikke at forhindre dig i at tale på en alvorlig og højtidelig måde, som om engle styrede deres øjne på dig, og du handlede om den kommende Dom. Hav i sinde at irettesættelsens succes beror meget på den ånd det gives i. Forsøm ikke alvorlig bøn så du kan besidde ydmygt sind, og at Guds engle måtte arbejde på de hjerter du prøver at nå, og således blødgøre dem med med himmelsk aftryk, at dine anstrengelser får nytte. Hvis noget godt skal kunne udrettes, så sæt ikke lid til dig selv. Gud alene bør ophøjes. Gud alene har gjort det hele.    
Du kan undskylde dig selv for at tale ondt til din bror eller søster, eller nsæte til andre før du går til dem, og tager de skridt som Gud absolut har fordømt. Måske kan du sige: "Jeg taler ikke til nogen før jeg er så bebyrdet at jeg ikke kan lade være." Hvad har bebyrdet dig? Var det en tydelig pligtsforsømmelse, et så siger Herren? Du var under syndens skyld fordi du ikke gik og fortalte ham om hans fejl mellem dig og ham alene. Hvis du ikke gjorde dette, hvis du var ulydig mod Gud, hvordan skal du da være andet end bebyrdet, medmindre dit hjerte er forhærdet, medens du trædte Guds befaling under fode, og hadede in bror eller næste i dit hjerte? Og hvilken måde har du fundet til at aflaste dig selv med? Gud dadler dig for forsømmelsens synd, at du ikke fortæller din bror eller søster om deres fejl, og du undskylder og trøster dig selv under hans dadel ved at købe aflad, og ved synd?    
Alle dine anstrengelser for at frelse den fejlende er forgæves. De kan gengælde dig ondt med godt. De er mere til oprør end til overbevisning. Hvad hvis de hører om ikke gode hensigter, og fortsætter den dårlige vej som de er begyndt. Dette vil ofte ske. Nogle gange vil den mildeste g ømmeste irettesættelse ikke have nogen god virkning. I dette tilfælde, ophører den velsignelse du ønskede andre skulle have ved retfærdighedens handlemåde, med at gøre ondt, og lærer at gøre godt, og vil vende tilbage til dig selv. Hvis den fejlende fastholder at synde, så behandle dem venligt og overlad dem til din himmelske far. Du har befriet din sjæl. Deres synd hviler ikke længere på dig. Nu skal du ikke have del i deres synder. Men hvis de går tabt, er deres blod på deres egne hoveder.<br>E. G. White.  

28 08 1879 Review and Herald Kristne, Kristi repræsentanter    

I sin bjergprædiken, talte Kristus til sine efterfølgere med disse ord: " I er jordens salt; men hvis saltet mister sin kraft, hvad skal det da saltes med? Så dur det kun til at kastes ud og trædes ned af mennesker. I er verdens lys; en by, der ligger på et bjerg, kan ikke skjules. Man tænder heller ikke et lys og sætter det under en skæppe, men på en lysestage; så skinner det for alle dem, som er i huset. Således skal jeres lys skinne for menneskene, for at de må se jeres gode gerninger og prise jeres Fader, som er i Himlene."    
Hvis vi tager den fulde betydning af vor frelsers ord, føler vi et ansvar hvilende på os, som ikke er lille. Vi er skal være lyskanaler. Vi skal knytte os selv med Ham, som er verdens lys, så hans karakter vil viser sig i os som hans efterfølgere. Der er fremragende mænd og kvinder i ovre organiserede menigheder, som altid vil være standardbærere, trofaste Kaleb'er. Disse vil være lys i verden, men hos mange menighedsmedlemmer møder vi ikke Kristi sindelag og målsætning for nyttighed. Han kommer til dem ligesom han kom til det gode figentræ, ledte efter frugter, og fandt "ikke andet end blade."    
For manges vedkommende er der ofret på den sande gudsfrygts enkle liv, for ydre former og udseende. Verdslige tanker og bekymringer kan optage deres opmærksomhed, og interessen for evige sager sættes i anden række. Kristne har dagligt samfund med Gud, beværter sig med hans ords sandheder, vil med deres religiøse omgang, hele tiden udøve en kraftfuld indflydelse for godt på deres medmennesker. Hjerter, der er gennemsyret af Jesu kærlighed kan ikke lade være med at udtrykke sig i ord. De erfarer Kristi dyrebare kærlighed, og de kan ikke lade være med at fortælle deres erfaring til andre. Det hjerter der banker af en Frelsers kærlighed, beretningen om Kristi kors, vil gentages, og derved vil de bevidne at Jesus har kraft på jorden til at tilgive synder.    
Hver enkelt menighedsmedlem bør, som Guds sønner og døtre, vise i deres ord og ved deres forvandlede, den guddommelige virkelighed som er i Kristi religion. Ved eksemplets kraft, kan de vise at den verdsliges lykkesøgen er forgæves, men skal i stedet være funderet på Jesu Kristi tjeneste. I ham alene er der sindsro, fred, tilfredshed, og sand lykke og glæde. Dem som har et navn at efterleve, men er døde, bestyrker synderen i hans autonomi ved deres uhellige liv, og når de derved ikke samler pligtopfyldende med Kristus, så spreder så spreder de ved deres tavshed og den ligegyldighed som de udviser.    
De vidnesbyrd der frembæres ved bedemøder smager ofte af tungsind og selvfordømmelse, og synderen tro at hvis det ikke er mere strålende og glæde i religion end hvad der siges her, og åbenbares i deres liv, så ønsker de det ikke. Men hundredvis og tusindvis der bekender Kristus kender ikke til ham, og som ikke gør Guds vilje i himlen. Evigt liv er en alvorlig stor sag; og hvis dem der bekender Kristus kan ved deres ord og handlinger bevidne at Kristi kærlighed, og kan få Åndens guddommelige vidne til deres vidnesbyrd, vil syndere blive overbeviste. Det er menighedsmedlemmernes ligegyldighed som gør de sandheder de bekender kraftesløse.    
Der er absolut mangel på ægte, levende forvandling mellem Kristi bekendende efterfølgere. Når hans folk kastes ud i ikke-troendes selskab, bør de, hvad enten de vandrer, arbejder, rejser, handler eller besøger introducere religionens tema hvor der anledning til det, og tale om de ting der angår deres evige interesse. Dette bør de ikke gøre pludseligt, men med taktfølelse. Dette var den måde vor frelser underviste på om Guds rige. Alt i naturen, og de begivenheder som de lægger mærke til, var virkningsfulde prædikentekster for ham. Derved forbandt han sine hellige lektier med blomster, med tilbagevendende begivenheder, med klipper, bakker og bjerge, og med hverdagslivets begivenheder. Derved er det enhver Jesu efterfølgers pligt at så ved alle vande, og derved opfylde Guds formål, og gøre hans arbejde som Kristi repræsentanter på jorden.  

28 08 1879 Review and Herald Åndeligt liv i menigheden    

Dette spørgsmål stilles ofte: Hvorfor er der ikke mere kraft i menigheden? hvorfor ikke mere vital gudsfrygt? Svaret er, at der ikke indvilges i kravene i Guds ord i ånd og i sandhed; Gud elskes ikke højest, og vor næste som os selv. Dette dækker hele grundlaget. På disse to bud hænger hele loven og profeterne. Lad disse to krav fra Gud blive adlydt ubetinget, og der vil ikke være disharmoni i menigheden, ingen uharmoniske toner i familien. For mange er arbejdet for overfladisk. Ydre former går i stedet for nådens inderste arbejde. De er kalkede grave, uden skønhed, når det angår kravene på sønlig kærlighed og en sandhedsbekendelse, men inden for er de fulde af urenhed. Sandhedens teori har overbevist hovedet, men sjælens tempel er ikke blevet renset for dets afguder.    
Da buddet kom ind i Paulus sind og hjerte, sagde han: "Levede synden op, og jeg døde."     
I denne indbildte tid, er der rigtig mange skinhellige overbeviste. Sand overbevisning om synd, virkelig hjertesorg på grund af ondskab, selvets død, daglig overvinde karaktermangler, og den nye fødsel - dette repræsenteret som gamle ting, siger Paulus havde gået bort, og alt var blevet nyt. Et sådant værk er der mange, der ikke kender til. De tiltuskede sandheden ind i deres naturlige hjerter, og fortsatte som før, viste det samme ulykkelige karaktertræk. Hvad der nu er brug for er det tydelige vidnesbyrd, frembåret i kærlighed fra læber, der har rørt levende ild.    
Menighedsmedlemmer viser ikke den levende forbindelse med Gud, som de må have for at vinde sjæle fra mørke til lys. Gør træet godt, og resultatet vil være gode frugter. Guds Ånds arbejde i hjertet er absolut nødvendig for gudsfrygt. Det må modtages i deres hjerter som accepterer sandheden, og skaber rene hjerter i sig, før nogen af dem kan holdes hans bud og være ordets gørere. "Du skal ikke undre dig", sagde den store lærer til den forbavsede Nikodemus, "Du må ikke undre dig over, at jeg sagde til dig: I må fødes på ny."    
Bibelen studeres ikke så meget som den burde; den gøres ikke til livets regel. Hvor dens forskrifter følges omhyggeligt, og gøres til basis for karakter, bør man være standhaftig for at forretningsspekulationer eller verdslige jagen ikke kan påvirke alvorligt. Formes en karakter på denne måde, og understøttes af Guds ord, vil det forblive til trængslens, vanskelighedernes og farernes dag. Samvittigheden må oplyses, og livet må helliges af kærlighed til den sandhed, der modtages i hjertet, før indflydelsen vil kunne lægges i verden.    
Der er brug for handlingens mænd for tid, og omgående beslutsom, klippefast på princippet, og forberedt til enhver nødssituation. Hvorfor er vi så svage, hvorfor er der så mange uansvarlige mennesker iblandt os, er fordi de ikke forbinder sig til Gud; de har ikke en iboende Frelser, og mærker ikke Kristi kærlighed frisk og ny, fremkalder dyb taknemmelighed til Gud, og en uforstilt kærlighed til de sjæle Kristus døde for. Ingen jordiske forhold er så stærk som denne kærlighed. Intet kan sammenlignes med det. Den ophøjer, forædler og udvikler alt som er i stort og smukt i menneskene. Det ophøjer hele tiden mennesket til det guddommelige. Dette liv bør være en levende repræsentant for Jesus Kristus.<br>E. G. White.   

11 12 1879 Review and Herald Helligdage    

Vi nærmer os hurtigt helligdagsstunden, og mange samvittighedsfulde spørger nu hvordan de skal gøre, før det er til behag i Guds øjne. Verden tilbringer helligdage med overfladiskhed, og øsselhed, frådseri og skuespil. I denne tid er det fremherskende skik at give og modtage gaver. Og der påhviler sindet en ikke så lille byrde hvordan disse gaver skal fordeles blandt venner så ingen føler sig svigtet. Det er et faktum at der ofte skabes misundelse og jalousi ved denne gaveudvekslingsskik.    
Tusindvis af dollars vil være mere end spildt på den forstående jul og nytår på unødige udsvævelser. Men det er vort privilegium at aflægge denne degenererede tidsalders skikke og praksis; og i stedet for at brugemidler på at bare tilfredsstille appetitten, eller unødige smykker eller klædeartikler, kan vi gøre de kommende helligdage til en anledning hvor Gud æres og forherliges.    
Vi råder alle vore brødre og søstre til at reformere sig beslutsomt når det gælder disse festdage. Dem som påskønner gaven i at Guds dyrebare søn frelser dem fra fordærv, har nu en god anledning til at give håndgribelige beviser på deres taknemmelighed, ved at yde deres taknemmelighedsofre til Gud. Lad gamle og unge lægge deres mynter til side som hellige ofre til Gud. Hvis vi vil give halvt så meget til vor Genløsers sag, som vi har givet vore venner, vil vi gøre mere godt og blive velsignet ved at give.    
Lad os trofast søge fremstille Kristus på de kommende festdage, og efterligne hans eksempel idet han gik omkring og gjorde godt. Det er umuligt at nyde Guds anerkendelse når man lever for selvet. Som kristne der bekender en levende tro på menneskesønnens snarlige genkomst, og holder alle Guds bud, så lad os anstrenge os alvorligt på at drage nær til Gud gennem Jesus Kristus, og gøre en overenskomst med ham, ved offer. Med vore handleprincipper må vi ophøjes over verdens skikke og mode. Kristus kom til vor verden for at ophøje menneskenes tanker til guddommeligt niveau, og gøre dem deltagende med Guds sindelag.    
Idet alle de velsignelser som vi har fået, ved hjælp af Jesu Kristi fornedrelse, ydmygelse og offer bør vi give ham vore bedste gaver, over alle og ikke beholde dem for os selv. Det uendelige offer som Kristus gjorde for at befri os fra syndens skyld og ve, bør udvirke en taknemmelighed og selvfornægtelse i ethvert menneskehjerte, som verden ikke tilkendegiver. Guds gave i form af Kristus til mennesker fyldte hele Himlen med forbavselse, og indgød til englenes sang ved hans fødsel: "Ære være Gud i det højeste, og på jorden fred, god vilje mod menneskene."    
Juledag, som er en dyrebar påmindelse om det offer der blev gjort for menneskenes skyld, bør ikke bruges på grådighed og vellevnet, og derved ophøje skabningen frem for Skaberen. Lad os som har del i denne store frelse vise at vi påskønner gaven, ved at yde Gud vore takofre. Hvis vi ikke vil hengive os så meget i fester og munterhed ved disse anledninger, og i stedet for gør dem til middel for at hjælpe menneskeheden, vil vi bedre kunne imødekomme Guds sindelag. Det er en fornøjelse og tilfredsstillelse at udveksle gaver med vore venner; men er der ikke ædlere og herligere formål med det som vi giver af vore midler, og derved gør godt ved at sprede lys på andres stivej?     
Der er mange som ikke har bøger og publikationer om den nærværende sandhed. Her er en stor mark hvor penge kan investeres sikkert. Der er rigtig mange af de små som kan forsynes med læsestof. Solskinsserierne, Guldskornsserierne, Digtene, Sabbatslæsningerne, osv. . er alle dyrebare bøger, og kan introduceres sikkert i alle familier. De mange småpenge normalt bruges på slik og ubrugeligt legetøj, kan samles sammen og købe disse bind for.    
Børn trænger til den rigtige slags læsning, som kan skaffe dem fornøjelse og hvile og ikke demoralisere tankerne eller trætte legemet. Hvis de lærer at elske romaner og avishistorier, vil belærende bøger og blade være usmagelig for dem. De fleste børn og unge vil gerne have noget at læse; og hvis dette ikke bliver udvalgt til dem, så vil de selv vælge det. De kan alle vegne finde en fordærvelig slags læsning, og de lærer hurtigt at holde af den, men hvis man giver dem rent og godt læsestof, vil de snart vænne sig til at få smag for dette.    
Der bør særlig anstrenges for at holde den slags litteratur ude af vore hjem, som ikke har gavnlig indflydelse på vore børn. Det smerter mig mange gange at finde blade og bøger fulde af romaner på sabbatsholdernes borde eller i bogreolerne, som deres børn ivrigt løber igennem.    
Der er dem som bekender for brødrene at ikke tager Review, <i> Signs, Instructor </i>, eller <i> Good Health </i>, men et mere verdsligt blad. Deres børn er dybt interesseret i fiktions eventyr og kærlighedshistorier som er i disse blade, og som deres far tillader at betale for, medens han hævder at han ikke kan tillade sig at betale for vore blade og publikationer om den nærværende sandhed. Derved uddanner forældrene deres børn til en smag for sygelig grådighed, sensationelle historier findes i avisspalterne. Al den læsning er giftig, den efterlader en vanærende plet på sjælen, og opmutrer til kærlighed for billig læsning, som fornedrer moralen og fordærver sindet.    
Forældre bør passe på deres børn, og lære dem at opelske en ren fantasi og undgå, ligesom med en spedalsk, den kærlighedssyge pen, der skildres i aviserne. Lad publikationer med moralske og religiøse emne kunne findes på jeres borde og i jeres biblioteker, så jeres børn kan opdyrke en smag for ophøjet læsning. Lad dem som ønsker at give deres børn, børnebørn, nevøer og nieser dyrebare gaver, opdrive ovennævnte børnenes bøger til dem. For unge folk, er Josef Bates Liv en dyrebare skat; og også de tre bind af Profetiens Ånd. Disse tre bind bør placeres hos alle landets familier. Gud giver lys fra himlen, og ikke en familie bør være uden den. Lad gaverne som du giver være af en orden som spreder lysstråler på stivejen til Himlen.    
I gamle dage blev Israels børn pålagt at holde tre årlige fester hvert år: Påsken, løvhyttefesten og ugefesterne. Herren gav anvisninger at gaver og ofre der blev givet ved disse anledninger skulle helliges ham, og ingen skulle komme tomhændede frem for ham. Men i vor tid er det blevet moderne at holde disse festtider på en mand som splitter sindet fra Gud, i stedet for at bringe ære over hans navn. Dem som Gud har velsignet med velstand bør anerkende Giveren, og føler at der gives meget, forlanges der meget.    
Vore helligdage er blevet forvansket fra deres oprindelige anvendelse. Gaver ødsles på hinanden, og den pris som burde gives til Gud, som alle disse ting tilhører, gives til stakkels dødelige mennesker.    
Vore bedehuse i Oakland og Battle Creek er presset af gæld. Ticent-tabernaklet tilhører os alle, og vi bør have en særlig interesse for det. For at kunne huse de studerende på college'et, patienter på sanatoriet, og medarbejdere på Kontoret, og det store antal gudsdyrkere som kommer langvejs fra, var opbyggelsen af dette rummelige bedehus tydelig nødvendigt. Der hviler store ansvar på dem i Battle Creek, og også på dem hvis arme bør rækkes ud for at understøtte disse interesser i værkets store hoved. Ingen andre steder i verden er der en slagmark for sandhed og reform som der. Sabbatsskolen og college'et sætter sjæles fremtidige skæbne. Her er det til stadighed nødvendigt at udtænke veje og midler til sandhedens fremme og sjæles omvendelse. Vore folk er ikke halvt så vågne som tiderne kræver det. Forsynets stemme kalder på alle som har Guds kærlighed i deres hjerter at vække i denne store nødssituation. Aldrig har der været en tid hvor så meget står på spil som i dag. Aldrig har der været en periode, hvor der kræves større kræfter og selvopofrelse fra Guds lovlydige folk.    
Nu nærmer vi os afslutningen af endnu et år, og skal vi så ikke udnytte disse festhelligdage til at bringe Gud jeres ofre? Jeg kan ikke sige opofrelser, for vi skal kun yde Gud det som allerede er hans, og som han kun har betroet os indtil han gør krav på det. Gud vil være vel tilfreds hvis hver menighed om julen, vil have et juletræ hvorpå der hænger offergaver, store og små, til disse bedehuse. Vi får breve hvor der spørges: Skal vi have et juletræ? Vil det ikke være som verden? Vi svarer: I kan lave det som verden hvis I er tilbøjelige til dette, eller I kan gøre det så anderledes fra verden som muligt. Der er ingen særlig synd i at vælge et stedsegrønt træ, og sætte det i vore kirker, men synden ligger i motivet der fremmer til handling, og brugen af de gaver der sættes på træet.    
Træet må være lige så højt og dets grene lige så udbredte som det passer lejligheden; men lad dens grene være ladet med guld og sølvfrugter af din næstekærlighed, og bringe dette til Ham som din julegave. Lad dine gaver blive helliggjort af bøn, og frugten på dette indviede træ bruges til at fjerne gælden fra vore bedehuse i Battle Creek, Mich., og Oakland, Cal.     
Et ord til den kloge er nok<br>E. G. W.   

1 01 1880 Review and Herald Lovprisning forherliger Gud    

Gud siger ved salmisten: "Den, der ofrer taksigelse, ærer mig." Gudstilbedelsen består mest af lovprisning og bøn. Enhver efterfølgere af Kristi bør engagere sig i den tilbedelse. Ingen kan synge som stedfortræder, frembære vidnesbyrd som stedfortræder, eller bede ved en stedfortræder. Som regl frembæres der for mange mørke vidnesbyrd ved socialle møder, smager mere af knurren end af taknemmelighed og pris.    
Da Guds ord blev talt i gamle dage til hebræerne, sagde Herren til Moses: "Og alt folket svare amen!" Denne respons er deres sjæles glæd, er nødvendig som bevis for at de forstod de ord der blev talt og var interesseret i det.    
Da Guds ark blev bragt ind i Davids by og en glæde- og sejrssalme blev afsunget, svarede hele folket: Amen. Og David følte at han var fuldt gengældt for hans arbejde og uro ved dette glædelige almengyldige svar fra folket.    
Der er for meget formalitet i kirken. Sjæle går tabt for lys og kundskab. Vi bør være så knyttet til al lys kilde at vi kan være lyskanaler for verden. Herren vil have at hans tjenere som forkynder ordet får kraft ved hans Helligånd. Og folk som hører bør ikke sidde i døsig ligegyldighed eller glane tomt omkring, og ikke svare på det som siges. Verdens ånd har lammet disse åndelighed, og de vækkes til dette dyrebare genløsningstema. Guds ords sandhed tales til tunge hører, og hårde og uimodtagelige hjerter. Det indtryk den ikke-troende får fra disse kristendomsbekendere er noget andet end godt for Kristi religion. Disse sløve og ryggesløse mennesker viser den ærgerrighed og iver når de involverer sig i verdens forretninger, men ting af evig betydning optager ikke tankerne og interessere dem som verdslige ting. Guds stemme gennem hans budbringer er en behagelig sang; men dets hellige advarsler, irettesættelser og opmuntringer agtes ikke. Evige og hellige ting sættes på niveau med almindelige ting. Helligånden er såret. Kristus siger: "Tag jer der for i agt, hvad I hører." Disse er åndeligt døde, bekender at tilbede Gud, medens hjertet ikke arbejder. Der bør være en hjertelig, lysvågen menighed der opmuntrer og opretholder Jesu Kristi tjeneres hænder.    
Folk der bekender at tro sandhed kan være fortrolig med vor tros beviser, og alligevel være som det golde figentræ, som pralede med sit løv for verdens ansigt, men da det blev undersøgt af Mesteren, blev det fundet blottet for frugter. Frugtbare kristne vil være forbundet med Gud, og forstandige på Guds ting. Guds sandhed og kærlighed er deres meditiation. De har nydt godt af livets ord, og når de hører det blive udtalt fra talerstolen, kan de sige, ligesom de to disciple deres vandrede til Emmaus da Kristus forklarede dem profetierne om ham selv: "Brændte ikke vort hjerte i os, mens han talte til os på vejen og lukkede skrifterne op for os?"    
Alle som var forbundet med lyset vil ikke vil lade deres lys skinne til verden, og vil prise Gud i deres vidnesbyrd, prise Gud, som deres hjerter flyder i taknemmelighed af. Dem som har en vital enhed med Kristus vil glæde sig i forvisningen om hans kærlighed. Intet i verden kan gøre dem bedrøvelige som da Kristus glædede dem ved hans tilstedeværelse. Når de vandrer i lyset, vil de aldrig vanære deres bekendelse eller bringe skam over Kristi sag. Det er ethvert barns privilegium at lægge den guddommelige sandhed i sinde, med guddommelig sandhed, og jo mere han gør dette des livligere og klarere tankegang vil han få, for at favne Guds dybe ting. Han vil være mere og mere alvorlig og energisk, idet sandhedens principper føres ud i hans dagligdag.    
Vi bør alle arbejde sammen med Gud. Ingen dovendriverter anerkendes som hans tjenere. Menighedens medlemmer bør hver i sær føle at menighedens liv og fremgang påvirkes ved deres handlemåde. Dem i menigheden som har tilstrækkelige talenter til at involvere sig i nogen af livets forskellige kald, som undervisning, byggeri, fabrikation, og landbrug, vil generelt være forberedt på at arbejde for menighedens opbygning, ved at tjene i bestyrelser eller som lærer i sabbatsskoler, engagere sig i missionensarbejde eller fylde de forskellige embeder i forbindelse med kirken.    
Gud forlanger at de første, bedste og mest nyttige talenter skal bruges på at fremføre hans arbejde på jorden. Den samme iver og energi, takt og orden, om udøves i kontorlokaler, forretninger, og i den fine kunst, bør indføres i det religiøse liv, og udøves i Guds værk. Disse personer står til ansvar for de talenter de har fået af Gud at bruge dem til hans ære. Han kalder dem til at komme frem og hjælpe Herren imod den mægtige.    
Mange kan give penge fordi det koster mindre selvfornægtelse og selvopofrelse end at give sig selv. Nogle siger: "Min forretning kræver al min tid. Så utallige er mine engagementer så presserende er hvad de forlanger, at jeg ikke kan give min tid." Hvad er midlerne til hvis agenterne ikke bruger dem? Prædikanter kan ikke gøre en tiendedel af det nødvendige arbejde, for denne tid i sjælevinding og bevare menighedens livskraft.    
Gud ønsker, ikke kun at du skal give af dine midler, men at du skal give af dig selv. Han ønsker dig. Han kræver din personlige interesse, dine talenter. De allerbedste og mest livskraftige tanker bør bruges på hans sag og ære hans navn.    
Hvilke åbenbarelser vil der gøres på Guds dag, når hver enkelt vil se sit liv som Gud ser det! Hvilke tabte muligheder for at frelse sjæle! Hvor mange dyrebare timer er spildt på at følge tilbøjelighederne i stedet for at udføre pligterne! Hvor meget større fremme kunne gøres for at kende sandheden! Hvor mange talenter, som er givet af Gud til klog afbenyttelse, til at bruge på hans tjeneste, er blevet gravet ned i denne verdens bekymringer og forlokkelser! Hvor meget mere styrke og mod kunne der ikke gives det enkelte menighedsmedlem, som de kunne havde brugt på Gud og deres talenter blive brugt dem til hans tjeneste og ære. Og hvor mange sjæle kunne ikke være blevet frelst som de var kloge og først søgt Guds rige og hans retfærdighed.    
Hvad kan vi sig for at vække folk, der bekender til at være Kristi efterfølgere, til en fornemmelse af det højtidelige ansvar der påhviler dem? Er der ingen stemme som vækker dem til at arbejde, så længe dagen varer ved? Vor Guddommelige Mester gav sit liv til en ruineret verden. Hvem vil fornægte selvet, og gøre et offer for at frelse de sjæle som Kristus døde for? Kristus har efterladt os et eksempel med sit liv, så vi kan følge i hans fodspor og sikre os Himlens anerkendelse.    
Når vi betragter ting af evig interesse, vil det give os et sandt begreb om Guds ting. Den respekt og ærbødighed der tilkommer Gud vil udvises i det daglige liv og karakter. Sjælen vil komme i harmoni med himlen. Hele karakteren vil ophøjes og forvandles. Den troende vil gøres til Kristus lig, og til sidst opnå adgang ind i Guds stad.  

8 01 1880 Review and Herald Udnytte talenterne.*    
Det er Guds vilje, at alle hans børn skal gå fremad på livets vej. En sand kristen er villig til selv at lide tab for at gøre andre godt. Han glemmer sig selv, idet han søger at trøste og vederkvæge sønderbrudte hjerter. Mange forstår ikke livets vigtiges hensigt, og på grund af dårlige vaners magt opofrer de livets bedste velsignelser.    
Nero og Cæsar var anerkendte af verden som store mænd; mon Herren derfor anså dem? Nej! for de var ikke forenet ved en levende tro med kærlighedens store kilde. De var i verden, spiste, drak og sov som mænd af verden; men de lignede Djævelen i deres grusomhed. Hvor som helst disse uhyrer i menneskelig skikkelse gik, fulgte blodsudgydelse og fordærvelse. De blev prist og æret, medens de levede; men verden frydede sig ved deres død. Martin Luthers liv var en stærk modsætning til disse mænds. Han blev ikke født som prins. Han bar heller ikke en kongelig krone. Fra en klostercelle lød hans røst, og derfra gik hans indflydelse. Hans hjerte var ædelt og mildt. Hans gode forstand og hans kraft blev anvendt til menneskeslægtens lykke for tid og evighed.    
Forstanden er mægtigere end rigdom og legemsstyrke, og hvis den bliver helliget og styret af Guds Ånd, kan den udrette meget godt. Den er bedre end rigdomme og fysisk kraft; dog må den opdyrkes for at danne mennesket. Den ret som man skal påberåbe sig som menneske er bestemt af den brug man gør sig af sin forstand. Bryon havde en intelligent opfattelse af tingene, og en tankedybde, men han var ikke en mand efter Guds standard. Han var en Satans agent. Hans lidenskaber var voldsomme og ukontrollerbare. Han såede sæd igennem hans liv som sprang ud i en fordærvelsens høst. Hans livsarbejde fornedrede dydighedens standard. Dette menneske var en af verdens meget anerkendte mænd, dog ville  Herren ikke anerkende ham som et menneske, men kun som en som havde misbrugt sine gudsgivne talenter. Gibbon, skeptikeren, og mange andre hvem Gud havde begavet med store tanker, og hvem verden kaldte for store mænd, samlede sig under Satans banner, og brugte Guds gaver for at fordrejelse sandheden og menneskesjæles udslettelse. Stor forstand, som tjener til unoder, er en forbandelse for den der har forstanden og for alle inden for dennes virkekreds.    
Det, som vil bringe menneskeslægten den største velsignelse, er et åndeligt liv. Den, som lever i harmoni med Gud, vil stadig stole på hans hjælp. "Så vær da fuldkomne, som jeres himmelske fader er fuldkommen!" Matt 5,48. Det burde være vort livs højeste mål at udvikle en fuldkommen, kristelig karakter. Vor vilje bør være Guds vilje underordnet. Gud har sat en regel for menneskeslægten, og enhver, som vil følge den, vil ikke alene høste velsignelse deraf i dette liv, men en evig belønning i det tilkommende.    
Ingen er berettiget til at bære kristennavnet, før han anvender ethvert talent, som Gud har givet ham, til sine medmenneskers gavn. Vi har Kristi liv til eksempel, og først når vi ligesom englene kan være til tjeneste for dem, som skal arve salighed, kommer vi i det rette forhold til Gud. Det ligger i kristendommens natur at gøre familielivet såvel som hele samfundslivet lykkeligt. Enhver, som har Kristi Ånd, vil bortlægge al uenighed, egenkærlighed og strid.    
Ingen, som har følt Kristi kærlighed, har ret til at tænke, at hans gode indflydelse over sine medmennesker bør begrænses. Kristus blev ikke træt af at virke for sjæles frelse. Vor missionsarbejde hører ikke op, så længe nådens tid varer, og vi burde være uudtrættelige deri. Vor værk er ikke endt, før Kristus byder os at nedlægge vor rustning for hans fødder. Vi må vente og våge, altid rede til at udføre den gerning, Herren måtte kalde os til.    
Englene er beskæftigede nat og dag i Guds tjeneste for i harmoni med frelsens plan at løfte mennesket op af dets faldne tilstand og bringe det i samfund med den store Skaber. Det er menneskets pligt at elske Gud over alle ting, det vil sige, at hele sit hjerte, og af hele sin sjæl, og af hele sin formue, og sin næste som sig selv. Dette kan ingen gøre, uden han fornægter sig selv. Kristus sagde: "Hvis nogen vil følge efter mig, skal han fornægte sig selv og tage sit kors op og følge mig." Matt 16,24.    
At beherske sig selv er at holde sit legeme i trældom, når lidenskaber søger at besejre os; at modstå fristelsen til at tale bebrejdende ord; til at være utålmodig med det barn, hvis fatteevner er ringe; fristelsen til at unddrage sig fra at bære ansvar, når pligten byder det; til at tage opgaven skønt mange svigter; og løfter ansvar hvorend I kan, ikke for at lave bifald, ikke for taktikkens skyld, men for Mesterens skyld, som har givet jer et arbejde at gøre med en fast nøjagtighed; skønt I kunne rose jer selv, så være tavse i stedet for og lade andre læber rose jer. Selvfornægtelse er at søge andres vel først, når tilbøjeligheden leder os til at behage os selv. Selvom jeres medmennesker aldrig værdsætter jeres bestræbelser, skal I fortsætte.    
Søg omhyggeligt og se om den sandhed I har accepteret er blevet en fast grundsætning hos jer. Følger Kristus med dig, når du går fra dit bønnekammer? Står din religion vagt ved dine læbers dør? Udstrækkes dit hjerte i sympati og kærlighed for dem, som er udenfor din egen familie? Søger du at forstå Herrens ord på den rette måde, at du kan lade dit lys skinne for dine medmennesker? Svar din egen sjæl på disse spørgsmål. Jeres tale skal altid være venlig, krydret med salt, så I ved, hvordan I skal svare hver enkelt.    
Et nyt år er begyndt. Hvad er der blevet skrevet ned sidste år om dit kristne liv? Hvordan står din optegnelse i himlen? Jeg beder dig instændigt at overgive dig uforbeholdent til Gud. Er jres hjerter blevet splittet? Giv dem helt til Herren nu. Gør en anderledes livshistorie i det kommende år, fra det tidligere. Ydmyg jeres sjæle for Gud. "Salig er den, som holder ud i prøvelse, for når han har stået sin prøve, vil han få livets sejrskrans, som Gud har lovet dem, der elsker ham." Jak 1,12. Bortlæg alle indbildninger og hengivenhed. Går noget ved jeres simple naturlige selv. Vær sanddru i alle tanker, ord, handlinger og "gør intet af selviskhed og heller ikke af indbildskhed, men sæt i ydmyghed de andre højere end jer selv." Husk altid på at den moralske natur behøver at styrkes med stadig årvågenhed og bøn. Så længe dit øje er rettet på Jesus, er du uden fare; men i det øjeblik, du begynder at stole på dig selv and begynde med at sympatisere med dig selv og forkæle dig selv, giver du slip på Gud. og er i stor fare.    
Mange begrænser det guddommelige Forsyn, og skiller barmhjertighed og kærlighed fra sin karakter. De fremhæver at Guds storhed og majestæt vil forbyde hans interesse for det der angår de svageste af hans skabninger. "Sælges ikke to spurve for en skilling? Og ikke én af dem falder til jorden, uden at jeres fader er med den. Men på jer er selv alle hovedhår talt. (Matt.10,31) Frygt derfor ikke, I er mere værd end mange spurve."    
Det er meget vanskeligt for de fleste mennesker at give agt på småting, medens deres tanker er beskæftigede med forretninger af større vigtighed; men dette må vi stræbe at gøre både ude og hjemme. Mennesket dannet i sin Skabers billede bør medføre større ansvar med de mindre. Han kan lægge beslag på ting med overvældende betydning, og forsømme den undervisning som hans børn behøver. Disse pligter kan betragtes som mindre livsopgaver, skønt de i virkeligheden ligger ved samfundets grundlag. Familiens og menighedens lykke er til dels afhængig af vor indflydelse i hjemmet. Vort evige liv beror på, hvorledes vi udfører vore pligter her i dette liv. Verden trænger ikke så meget til store som til gode mænd, der er til velsignelse i deres hjem.  

15 01 1880 Review and Herald Rigdommenes farer    
Da den lovlærte spurgte hvad han skulle gøre for at arve evigt liv, fortalte Jesus ham at lydighed mod Guds bud var nødvendig for hans frelse. Men bemærk svaret igen: "Mester, alt dette har jeg overholdt fra min ungdom af." Jesus så på denne bedragede unge mand med medynk og kærlighed. Han var ved at vise ham at han ikke havde holdt budene fra sit hjerte som i fuld tiltro hævdede at han adlød. Jesus sagde ti ham: "En ting mangler du; gå bort, sælg alt det, du har, og giv det til de fattige, så skal du have en skat i Himmelen; og kom så og følg mig!"    
Efter at have henledt opmærksomheden på sit eget selvfornægtende, og korsbærende liv, bad Jesus indstændigt den unge mand at komme og efterligne hans eksempel, fortælle ham at han skulle samle sig skatte i himlen. Sprang den unge mands hjerte af denne forvisning? Oh, nej. Hans jordiske rigdomme var hans afgud, og de fordunklede værdien af de evige arv. Han vendte sig fra korset og fra Genløserens selvopofrende liv, til denne verden. Han havde et langvarigt ønske for den udlovede løn, vendte sig modvilligt fra denne udsigt. Det kostede en kamp at afgøre hvad han skulle vælge; men han besluttede sig til sidst for sine jordiske besiddelser.    
Ganske få indser deres kraft til deres kærlighed til penge indtil prøven afholdes på dem. Mange som bekender at være Kristi efterfølgere viser at de ikke er beredt til himlen. Deres gerninger bevidner at de elsker rigdomme højere end deres næste eller deres Gud. Ligesom den rige unge mand, spørger de efter livets vej; men når den udpeges og omkostningerne vurderes, og de ser hvad ofret af jordiske rigdomme koster, beslutter de at Himlen koster for meget. Jo flere rigdomme der samles på jorden, des vanskeligere er det for ejeren at indse at de ikke er hans egne, men er lånt ham for at bruges til Guds ære. Her benytter Jesus anledningen til at give sine disciplen en slående lektie: "Sandelig siger jeg eder: det er vanskeligt for en rig at komme ind i Himmeriget." "En kamel går lettere gennem et nåleøje, end en rig går ind i Guds rige."    
Her ses rigdommenes magt. Pengekærlighedens indflydelse over menneskesindet er næsten lammende. Rigdomme forblinder, og får mange der ham til at handle som om de var berøvet forstanden. Jo mere de har af denne verden, des mere ønsker de. Deres frygt for at mangle noget gør at de bliver rigere. De har tilbøjelighed til at samle midler til fremtiden. De er nøjeregnenede selviske, frygter at Gud ikke vil sørge for dem. Denne klasse er i virkeligheden fattige over for Gud. Idet deres rigdomme er blevet til mere, har de sat deres lid til dem, og har mistet troen på Gud og hans løfter. Det trofaste, tillidsfulde fattige mennesker bliver rigt over for Gud, ved at bruge det lidt han har klogt, og velsigne andre med sine midler. Han føler at hans næste har krav på ham, at han ikke kan ignorere og stadig adlyde Guds bud: "Du skal elske din næste som dig selv." Han betragter sine medmenneskers frelse af større værdi end al det guld og sølv verden har.    
Kristus udpeger den vej hvor dem med rigdom, og dog ikke er rige mod Gud, kan sikre de sande rigdomme. Han siger: "Sælg alt hvad I har, og giv almisse;" og saml jer skatte i himlen. Det hjælpemiddel som han vil give, er at overføre deres kærlighed til den evige arv. Ved at investere deres midler i Guds sag og hjælpe med til at frelse sjæle, og lette de trængende, bliver de rige i gode gerninger, "og således samle sig skatte, der kan blive en god grundvold for den kommende tid, så de kan gribe det virkelige liv." Dette vil vise sig at være en sikker investering. Men mange viser ved deres gerninger at de ikke tør stole på Himlens bank. De vælger at betrod eres midler til jorden, fremfor at sende det for sig til himlen. Disse har et stort arbejde at gøre med at overvinde verdens ærgerrighed og kærlighed. Rige fattig mænd, der bekender at tjene Gud, er genstand for medynk. Skønt de bekender at kende Gud, fornægter de ham i greninger. Hvor tæt er mørket dog ikke for disse?! De bekender tro i sandheden, men deres gerninger svarer ikke til deres bekendelse. Rigdommens kærlighed gør mennesker selviske, nøjeregnene og forkuede.    
For at opnå rigdom ved uretfærdig handling, snyde i handel, undertrykke enker og faderløse, eller ophobe sig rigdomme og forsømme de trængendes behov, vil til sidst give den retfærdige gengældelse, som den inspirerede apostel siger: "Og nu, I rige! klag og græd over den elendighed, som venter jer. Jeres rigdom er rådnet op, og jeres klæder er mølædte; jeres guld og sølv er fortæret af rust, og den rust skal være et vidne imod jer og æde jeres kød som ild; I har samlet jer skatte i de sidste tider. Se, den løn, I har forholdt arbejderne, der høstede jeres marker, den råber højt, og høstfolkenes skrig er nået frem til Herren Zebaots' øren."    
Den ydmygeste og fattigste af Kristi sande disciple, som er rige på gode gerninger, velsignes mere og mere dyrebart i Guds øjne end mennesker der praler af deres rigdomme. De er mere ærværdige i himlens sale, end de mest ophøjede konger og adelsmænd som ikke er rige over for Gud. Den formaningen apostlen Paulus gav til Timotius, om at give de den rige, kan bruges på rigtig mange der bekender at tro sandheden for disse sidste dage. Han siger: "Byd dem, der er rige i den nuværende verden, ikke at være hovmodige eller sætte deres håb til den usikre rigdom, men til Gud, som i rigt mål giver os alt, for at vi må nyde godt deraf; byd dem at øve godgørenhed, være rige på gode gerninger, gerne give og dele med andre  og således samle sig skatte, der kan blive en god grundvold for den kommende tid, så de kan gribe det virkelige liv."    
Dem som hober midler op, eller investerer stort i lande, medens de fratager deres familier livets bekvemmeligheder, handler som vanvittige mænd. De lader ikke deres familier nyde de ting som Gud har givet dem så rigeligt af. Uanset hvor mange ejendomme de har, tvinges deres familier ofte til at arbejde mere end de har kræfter til for at sample penge til hobe. Hjerne, ben og muskler belastes til det yderste at vokse sig større. Religion og kristne pligter forsømmes. Arbejde, arbejde, arbejde er ambitionen fra morgen til nat.    
Mange som Gud har betroet rigdomme tænker ikke over at de arbejder imod deres egne evige interesser, ved at beholde deres penge for sig selv. Apostlen viser dem at de ved at være rige på gode gerninger, arbejder de for dem selv. De bibringer himlen med en varig skat, og tager fat i evigt liv. Ved at hjælpe sagen og afhjælpe de trængendes behov, udfører de trofast det arbejde som Gud har bestemt til dem; og deres selvfornægtelse og generøse kærlige gerninger vil blive skrevet i himlens bog. Enhver retfærdig gerning vil blive udødeliggjort, selvom gøreren ikke føler at han har gjort noget bemærkelsesværdigt.    
Gud har betroet mange mider der skal bruges i hans sag, som de kun har brugt til selviske hensigter; og når Mesteren kommer og drager deres forvaltning til regnskab, hvilken rapport vil de da give? Har de glædet folks hjerter med deres gode gaver? Har de givet af deres midler for at hjælpe med i omvendelsesarbejdet af syndere? Hvilken frugt har de frembåret. Hvis disse blot kunne stoppe et øjeblik, og se tilbage på deres tidligere liv, ville de hurtig kunne se hvor blottet det har været for gode, ædle og generøse handlinger. Mulighederne for at gøre godt er gået tabt, som aldrig kan gendannes, medens selviskhed har ødelagt hele livsværket. Mod alle disse, går "upålidelighed" ind i bøgerne deroppe.  

22 01 1880 Review and Herald Bibelbiografier    
 De levnesforløb der stor nedskrevet i bibelen er autentiske historier om virkelige personer. Fra Adam ned gennem efterfølgende slægtsled til apostlenes tid, har vi en tydelig og ubesmykket beretning hvad der egentlig skete, og den uforfalskede erfaring fra virkelige karakterer. For mange er det et underfuldt emne, at den inspirerede historie fortæller kendsgerninger i gode menneskers liv som tilsmudser deres moralkarakter. Hedningene griber disse synder med stor tilfredshed, og fremholder deres gerningsmænd til nar. De inspirerede skrivere bevidner ikke om falsknerier, i frygt for at den hellige histories sider vil omtåges af tekster om menneskers skrøbeligheder og fejl. Guds skribenter skrev efter det de fik dikteret af Helligånden, havde ikke selv kontrol over arbejdet. De nedskrev den bogstavelige sandhed, og barske, forbudte kendsgerninger åbenbares, af grunde som vore begrænsede tankesind ikke kan fatte til fulde. Det er en af de bedste beviser på Skrifternes autensitet, at der ikke dækkes over sandheden, ej heller at synder i største grad forties.    
Mange vil hævde at det er en nem sag at fortælle hvad der skete i et almindeligt liv. Men det er et beviseligt faktum at det er menneskeligt umuligt at give en upartisk historie om en samtidig; og det er næsten ligeså vanskelig at berette, uden at afvige fra den præcise sandhed, enhver persons historie eller folk med hvis løbebane vi bliver bekendt med. Menneskesindet er så udsat for fordomme at det er næsten umuligt for det at behandle emnet upartisk. Enten ses der tilbage på personens fejl i en blændende befrielse, eller også skinner dyderne med utåget begær, præcis som skriveren har fordomme for eller imod ham. Uanset hvor upartisk den historiske plan er, vil alle kritikere være enige om at det er en meget vanskelig sag at også være sandfærdig.    
Men inspirationen, løftede sig over menneskenes svaghed, fortæller den enkle nøgne sandhed. Hvor mange biografier er blevet skrevet af fejlfrie kristne, som i deres hjemmeliv eller kirkerelationer, skinner som eksempler af uplettet fromhed. Ingen skavank har ødelagt deres helligheds skønhed, ingen fejl står nedskrevet der minder os om at de var almindeligt ler, og underlagt menneskenes almindelige fristelser. Alligevel fin Inspirationens pen skrevet deres historier, hvor vanskelig de har set ud. Der ville åbenbares menneskelig svaghed, kampe med selvet, blind tro og stolthed, måske skjulte synder, og den stadige krig mellem ånden og kødet. Endog fortrolige journaler åbenbarer ikke skriverens syndige handlinger på deres sider. Nogle gange skrives kampe med det onde ned, men sædvanligvis kun når det rigtige har vundet sejr, men de kan indeholde en pålidelig beretning om prisværdige handlinger og ædle bestræbelser, når skriveren ærligt har i sinde at lave en pålidelig journal om hans liv. Det er næsten en menneskelig umulighed, at lægge vore fejl åbent frem for vore venners mulige opsyn.    
Var vor gode bibel blevet skrevet af uinspirerede personer, ville den have set noget anderledes ud, og ville være et nedslående studium for fejlende mennesker, der kæmper med naturlige skrøbeligheder og fristelser fra en listig fjende. Men sådan som det er, har vi en korrekt optegnelse af den religiøse erfaring fra markante karakterer i bibelhistorien. Mennesker som Gud har begunstiget, og betroet store ansvar, blev nogle gange ovrevundet af fristelser og begik synder, ligesom vi i dag strider, vakler og ofte falder i vildfarelse. Men det er opmuntrende for vore nedslåede hjerter at vide at de ved Guds nåde kunne få frisk livskraft til at rejse sig igen, over deres onde natur, og huske dette, vi er parate til at forny konflikten for os selv.    
Beretningen om at det gamle Israel knurrede og deres oprørske utilfredshed, gives som hjælp til os, så vel som at de mægtige mirakler der er udført for deres skyld og for at straffe deres afgudsdyrkelse og utaknemmelighed. Vi får deres eksempel som en advarsel til Guds folk, at de måtte undgå vantro og undgå hans vrede. Hvis Hebræernes synder var blevet udeladt fra den Hellige Skrift, og kun berettet om deres gode dyder, ville deres historie ikke kunne lære os den lektie som den gør.    
Hedninge og syndens elskere undskylder deres forbrydelser ved at anføre de menneskenes ondskab som Gud gav myndighed i fordums tid. De skændes om at disse hellige mænd gav efter for fristelse og begik synder, er det ikke så underligt at de er skyldige i forkerte gerninger. Mere end dette, de tilkendegiver endog at de ikke er så slemme, i det hele taget, eftersom de får stillede disse illustrative eksempler på synd for sig. Retfærdighedens principper kæver en nøje efterretning om dette til gavn for alle der læser den Hellige Skrift. Heri ser vi beviserne på guddommelig visdom. Vi er pålagt at adlyde Guds lov og er ikke kun instrueret efter ulydighedens straf, men vi har berettet for vor gavn og advarsel, Adams og Evas beretning i paradiset, og de sørgelige resultater af deres lydighed mod Guds bud. Denne beretning er fyldestgørende og direkte. Loven mennesker fik i Eden står nedskrevet, sammen med straffen man påtager sig ved dets overtrædelse. Beretningen om vore første forældre gives som en advarsel til menneskebørnene, at de må forstå hvor meget Gud krævre af sine skabninger indretter sig efter alle hans bud, og hvor visselig hans gengældelsesesretfærdighed følger efter ulydighed. Da loven på Sinai blev proklameret, hvor tydelig blev straffen da ikke lagt til!! hvor visselig er den straf som følger dens overtrædelse! og hvor tydelig er de sager der står nedskrevet som bevis for dette!    
Tro mod sin pligt fortæller inspirationens pen os om de synder, der overvandt Noa, Lot, Moses, Abraham, David og Salomo, og hvordan Elias' stærke ånd sank under fristelse under hans frygtelige prøvelse. Jonas' ulydighed og Israels afgudsdyrkelse er trofast optegnet. Peters fornægtelse af Kristus, den bitre strid mellem Paulus og Barnabas, profeternes og apostlenes fejl og svagheder bliver alle blotlagte til efterfølgende generationers skue, så de kan få gavn af deres erfaring, som gik forud for dem. Hvis ingen fejl havde kendetegnet deres liv, så ville de helt sikkert have været mere end menneskelige, og vi med vor syndige natur ville opgive håbet om nogen sinde at nå sådant et punkt af fortræffelighed. Men idet vi ser, hvor de kæmpede og faldt, tog mod til sig og sejrede ved Guds nåde, bliver vi opmuntret til at fortsætte over forhindringerne, som den degenererede natur stiller på vor vej.    
Gud har altid været nøje med at straffe forbrydelse. Han sendte profeterne for at advare den skyldige, fordømme deres synder, og afsige dom over dem. Dem som betvivler hvorfor Guds ord udbringer synder på hans folk på en så tydelig mode for at hånsmænd bespotter og hellige angrer, burde det overvejes hvad der står skrevet til deres belæring, at de måtte undgå de onder der står skrevet ned, men efterligne deres retfærdighed som tjente Herren.    
Vi behøver netop sådanne lektier som bibelen giver. De skyldiges sorg og anger og den syndssyge sjæls jammer, kommer op til os fra fortiden, og fortæller at mennesker den gang, såvel som nu, har behov for Guds tilgivende barmhjertighed. Skriften viser os at de han var en kriminal-afstrafningsmand, ynkes han og tilgiver den angrende synder. I sit gode forsyn, har Herren fundet det rigtigt at lære og advare sit folk på denne måde gennem de Hellige Skrifter, at alle må forstå hans vilje. Hvis Guds folk vil genkende sin omgang med dem, og acceptere sin lære, vil de finde en lige stil for deres fødder, og et lys til at vejlede dem gennem mørke og modløshed. David lærte visdom fra Guds handlemåde med ham, og bøjede sig i ydmyghed under den Allerhøjestes tugelse. De pålidelige skildring af hans sande tilstand af profeten Natan, gjorde David sine egne synder bekendt og hjalp ham dem til lægge dem bort. Han accepterede rådene sagtmodigt og ydmygede sig for Gud. "Herrens lov," udbryder han, "er fuldkommen, omvender sjælen."    
Angrende syndere har ingen grund til at fortvivles fordi de mindes om deres overtrædelser og advares om deres fare. De disse anstrengelser for deres skyld viser hvor meget Gud elsker dem og ønsker at de bliver frelst. De skal blot følge hans råd og gøre hans vilje for at arve evigt liv. Gud lægger deres synder for hans fejlende folk, så de kan se dem, i al deres afskyelighed, under den guddommelige sandheds lys. Så er det deres pligt at fralægge dem for altid.    
Gud er lige så mægtig til at frelse fra synd i dag som han var i patriarkernes og Davids tider og i profeternes og apostlenes bibeltider. Der er e et hav af sager i den hellige historie, hvor Gud har befriet hans folk fra deres synder, burde gøre denne tids kristne ivrige efter at få guddommelig belæring, og nidkære efter en fuldkommen karakter, som vil stå dommens endelige ransagelse.    
Bibelhistorien forankrer det hungrende hjerte med Guds barmhjertigheds håb. Vi skal ikke fortvivle når vi ser at andre har kæmpet i modløs som vor egen, faldet i fristelser, ligesom vi har gjort, dog genrejst fra deres sted og blevet velsignet af Gud. Det inspirerede ord trøster og glæder den fejlende sjæl. Selvom patriarkerne og apostlene var underlagt menneskers skrøbeligheder, fik de do ved troen en god beretning, kæmpede deres kampe i Herrens kraft, og sejrede herligt. Derved stoler vi på sonofferets kraft, og bliver sejerherrer i Jesu navn.  

5 02 1880 Review and Herald Opdyrke stemmen    
 Nogle af vor mest begavede prædikanter gør af sig selv stor skade ved deres forkerte talemåde. De er forstandige mænd, og burde vide at de ikke handler sådan som Gud kan anerkende. Prædikanter bør stå oprejst, tale langsomt, fast og udtrykkeligt, lade stemmen gå dybt ned, trække vejret helt ned ved enhver sætning, og udtrykke ordene ved at bruge bugmusklerne. Således vil brystet blive bredere, og ved at optræne stemmen, behøver taleren sjælen at blive hæs, selv om han taler hele tiden. I stedet for at vore prædikanter ødelægges gennem tale, kan de ved ordentlig omhu overvinde alle tendenser til sygdom.    
Prædikanter bør stoppe op og overveje om de udfører deres livsarbejde på en sådan måde at udføre de bedste og største resultater, eller om de afkorter deres liv med spasmodiske anstrengelser, uden hensyn til sundhedslovene. Gud har behag i mænd som ikke tror at de er blevet fuldkomne, men hele tiden prøver at blive bedre. Han vil at vi kommer i forbindelse med ham, og får en større forståelse, og fornyer vore vaner, rejser os højere og højere op, og nærmer os fuldkommenhedsstandarden    
Kristi tjener bør fortsætte med at søge skrifterne. Han vil aldrig kende så meget til bibelsandheden at han ikke behøver søge mere. En sand bibelkristen vil ikke finde noget i Guds ord der retfærdiggør ham fra at ignorer livets og sundhedens love. Verdens frelser vil have at  hans medarbejdere repræsenterer ham; og jo nøjere et menneske vandrer med Gud, des mere fejlfri vil hans tale måde, hans optræden, hans holdning og gestikulationer være. Grove og klodsede optræden kan aldrig kunne ses i vort Forbillede, Kristus Jesus. Han var en repræsentant fra himlen, og hans efterfølgere må være som ham. Vi skal forbedre os dagligt; vore veje og metoder skal blive mere lig hellige engles veje og metoder. Enhver klodset gestikulation og grove og ukultiverede udtryk, bør lægges langt bort. Enhver ufuldkommenhed må overvindes hvis vi lærer af Jesus og følger hans eksempel nøje.    
Den måde som sandheden præsenteres så ofte på, har ofte meget at gøre med beslutningen, om den vil accepteres eller forkastet. Alle som arbejder i den store reformsag bør arbejde på at blive virkningsfulde arbejdsfolk, så de udføre den størst mulige mængde gode, og ikke forringe sandhedens styrke, ved deres egne mangler. Al livskraften fra en oparbejdet forstand og et veludviklet legeme kaldes til at gøre ret for Guds værk. Mennesker med snævre tankesind, som ikke mærker behovet for at blive virkningsfulde arbejdsfolk, behøver at få denne sandhed indprentet hos sig.    
Prædikanter og lærere bør disciplinere sig selv til klar og udtryksfuld artikulation, give alle ord med fuld lyd. Dem som taler hurtigt, fra tungen, og som snubler over deres ord sammen, og ophæver deres røst til et unaturligt højt tonetrin, bliver hurtig hæse, og de ord der siges mister det halve af den kraft som de kunne have givet, hvis der blev talt langsomt, tydeligt og ikke så højt. Tilhørernes sympati vækkes for taleren, for de er bekymret for at han skal øve vold mod sig selv, og de forventer hele tiden at han skal bryde ned. Det er ikke noget bevis for at en mand er ivrig for Gud, fordi han arbejder sig selv op i vanvittig ekstase og gestikulationer. "Legemlig opøvelse," siger apostlen, "er kun nyttig til lidt."    
Talere og skrivere behøver megen fysisk opøvelse, og overmådelig ren luft. Lungerne behøver lige så megen føde som kroppen. Soveværelset bør være grundigt ventileret, så lungerne ikke lider nød. Det er meget vigtigt for talerne, og lærerne og studerende, og bør ikke forsømmes. Prædikanterne bør bruge forstandige ræsonnement og god fornuft til at gå på disse sager. Hvis de vil tænke over det som de burde, vil de vide hvad de selv skal gøre for at bevare livet. Ingen prædikant kan tale til Guds ære når han bevidst ignorer livets love. Nogle indser ikke den skade de gør på sig selv, før det re for sent; så kommer sorgen, angeren og omvendelsen. Men omvendelsen kan ikke genoprette nedbrudte lunger eller den mishandlede strube. Danner man rigtige vaner, i ellevte time, vil det gøre bedre i mange tilfælde, selvom personer stadig må lide over tidligere overtrædelser af naturlovene.    
Ofte sendes en ung mand ud for at arbejde sammen med en mere erfaren prædikant, og hvis han er mangelfuld i sin talemetode, er den unge mand meget tilbøjelig til at kopiere hans defekter. Derfor er det vigtigt at prædikanter som har været længe på marken reformerer sig, selvom det koster dem megen smerte og udvise megen tålmodighed, så deres mangler ikke gendannes i de unge og uerfarne medarbejdere. Den unge forkynder bør kun kopiere de fortræffelige karaktertræk, som de mere erfarne medarbejdere har, medens han samtidig sørger for at undgå sine fejl. Når nogle forsøger at tale stille, uden ophidselse og usædvanlige gestikulationer, bliver de forvirrede, og føler sig ikke så fri, fordi de begrænser sig selv fra at følge deres gamle vaner. Men lad alle disse <i>følelser,</i> som blot er spænding, tag til de fire vinde. Denne frihedsfølelse som fører til at begå selvmord er ikke hellig.    
En grund til at Herren vil udruste mennesker ved sin Ånd til at tale som han vil have ham til; men Herren vil ikke udføre det arbejde som han har givet mennesker at gøre. Han har givet os kraft til at tænke, og muligheder til at uddanne sindet og optræden. Og efter at vi selv har gjort alt hvad vi kan, gøre bedst brug af det vi kan, så kan vi se på Gud i alvorlig bøn og ved hans Ånd gøre det som vi ikke selv kan gøre.  

12 02 1880 Review and Herald Prædikanters farer og pligter    
 Nogle prædikanter har kun en lille tilbøjelighed til at påtage sig Guds byrde på dem, og arbejde med uhildet godgørenhed som karakteriserede vor guddommelige herres mission og liv. Sådanne mænd er en forhindring frem for en hjælp for de kirker som tror de vidnesbyrd, Gud har fundet behag i at give, og handlet på dem, medens prædikanten selv er langt bagud. Han kan bekende at tro de frembårne vidnesbyrd, og endog gå så langt som at lave jernregler for dem, der kun har lille eller ingen erfaring, og derved gøre skade. En sådan handlemåde er i det mindste meget inkonsekvent.    
Guds folk nærer generelt en forenet interesse for at udbrede sandheden. De bidrager med glæde til en gavmild støtte til dem der arbejder i ord og lære. Sådan bør de ikke længere gøre; alligevel er det deres pligt som er ansvarlig for at fordele midlerne, at se efter om menighedens bidrag bliver ødslet bort. Idet disse gavmilde brødre giver frit ud af en del af deres indtægt, som det har kostet dem så meget hårdt arbejde at få, er det deres pligt som arbejder i ord og lære at vise iver og selvopofrelse i mindste detalje for det disse brødre er blevet vist.    
Guds tjenere bør gå frit ud. De bør vide hvem de kan stole på. Der er kraft i Kristus og hans frelse til at gøre dem til frie mennesker; og hvis de ikke er frie i ham, kan de ikke opbygge hans kirke og samle sjæle ind. Vil Gud sende et menneske ud for at redde sjæle fra Satans snare, når hans egne fødder er viklet ind i samme net? Guds tjenere må ikke vakle. Hvis deres fødder skrider, hvordan kan de så sige til dem af frygteligt hjerte: "Vær stærke"? Gud vil at hans tjenere skal holde de svage hænder oppe, og styrke den vaklende. Dem som ikke er forberedt på dette, var det bedre at de først arbejde for sig selv, og beder indtil de er besjælet med kraft fra det høje.    
Når vor frelses Ophavsmand arbejder og lider for os, fornægtede han sig selv, og hele hans liv var et stadigt sceneri af slid og afsagn. Han kunne have gennemgået sine dage på jorden behag og overflod, og givet sig selv dette livs nydelser; men han tog ikke hensyn til sin egen bekvemmelighed. Han levede for at gøre andre godt. Han led for at redde andre fra lidelse. Han afsluttede det arbejde som han fik givet at gøre. Og nu, kan det være at vi, uværdige til så stor en kærlighed, vil søge en bedre position i dette liv end vor Herre fik. Ethvert øjeblik i vore liv har vi fået del i hans store kærligheds velsignelser, og af netop den grund kan vi ikke indse den uvidenheds og elendigheds dybder til fulde, som vi er blevet sparet for. Kan vi se på Ham hvem vore synder har gennemboret, og være uvillig til at drikke af det bitre ydmygelsens og sorgernes bæger sammen med ham? Kan vi se på korsfæstede Kristus, og ønske at komme ind hans rige uden så megen modgang?    
Lad valdensernes historie bevidne at de led så meget for deres religion. Selvom de blev forfulgt og drevet fra deres hjem, studerede de samvittighedsfuldt Guds ord, og levede op til det lys der skinnede på dem. Når deres ejendomme blev taget fra dem, og deres huse brændt, flygtede de op i bjergene, og udholdt sult, fattigdom, kulde og manglende klæder. Og alligevel samler de adspredte og hjemløse sig for at forene deres stemmer i sang og prise Gud, så de kan regnes værdig for at lid efor Kristi navn. Den opmuntrede og glædede hinanden, og var taknemmelige over deres elendige tilholdssted. Mange af deres børn blev syge og døde fordi de blev udsat for kulde, og led hunger; alligevel tænkte forældrene ikke på at opgive deres tro. De satte mere pris Guds kærlighed og velvillighed end jordisk bekvemmelighed eller verdslige rigdomme. De fik trøst fra Gud, og så med velbehag frem til belønningen.    
Se på Martin Luthers tilfælde. Hans sind sultede efter noget sikkert at bygge sit håb på om at Gud vil være hans Fader og Himlens hans hjem. Det nye og dyrebare lys som brød frem over ham, var at uvurderlige værd, at han mente at hvis han gik frem med det kan det overbevise verden. Han stillede sig op imod en falden kirkes forbitrelse; og styrkede dem som sammen med ham fæstnede sig på de rige sandheder der er indeholdt i Guds ord. Luther var Guds udvalgte redskab til at nedrive hykleriets forklædning fra pavekirken, og udstille dens fordærv. Han hævede ivrigt sin røst, og irettesatte folkets lederes eksisterende synder i Helligåndens kraft. Og selvom der udgik proklamationer om at dræbe ham, hvor han end måtte være, og han lod til at overlades til et overtroisk folks grusomme raseri, som var lydig mod den romerske kirkes hoved, så regnede han dog ikke sit liv for dyrebart for sig selv. Luther vidste at han ikke var sikkert noget sted, alligevel frygtede han ikke. Det sandhedslys som han glædede sig over, var liv for ham, og således af større værdi end alle jordens rigdomme. Han vidste at jordiske rigdomme ville svigte, men de rige sandheder som åbnede hans forståelse, og virkede i hans hjerte, ville leve, og hvis de blev adlydt, ville de føre ham til evigt liv.    
Da de samledes i Augsburg for at svare for hans tro, adlød han indkaldelsen. Fast og uforfærdet, stod han frem for dem som havde fået verden til at skælve - et sagtmodigt lam omgivet af vrede løver; alligevel gav han for Kristi og hans sandheds skyld, med uforfærdet og hellig veltalenhed, som sandheden alene kan indgyde, gav han begrundelserne for hans tro. Der var forskellige bevæggrunde for at lokke ham væk fra sit standpunkt, men liv og ære var værdiløs for ham, hvis det skulle købes på bekostning af sandhed. Guds ord skinnede klarere og klarere på hans forståelse, g gav ham en mere levende fornemmelse af pavedømmets vildfarelse, fordærv og hykleri. Hans fjender søgte at true ham og få ham til at fralægge sin tro, men han stod frimodigt og forsvarede sandheden. Han var parat til at dø får sin tro, hvis Gud forlangte det, men aldrig opgive den. Himlens engle førte ham uskadt gennem de stormfulde kampe, og skærmede mod hans fjenders raseri og hensigter.    
Luthers rolige og ophøjede magt ydmygede hans fjender, og gav det frygteligste slag mod pavedømmet. Det store og stolte menneske med magt, mente at hans blod skulle sone for den fortræd han havde forøvet mod deres sag. Deres planer blev lagt; men en mægtigere end de havde den store Reformators pålæg. Hans arbejde var endnu ikke færdigt. Forporret i deres planre mod Luther i Augusburg, stævnede de ham i Worms, var de helt opsatte på at han skulle vare for hans tåbelighed. Hans svage helbred afskrækkede ham ikke fra at besvare deres kald, selvom han udmærket kendte til den fare der truede ham der. Pavedømmets håndlangere råbte lige så ivrigt efter hans blod, som jøderne skreg efter Kristi blod, alligevel stolede han på at Gud, som bevarede de tre værdige mænd i den brændende ophedede oven. Guds uforfærdede mand søgte ikke at behage sig selv eller forfremme sig, men han følte at han hellere ville dø end at se den dyrebare sandhed udsat for dens bitreste fjenders hån.    
Jordens store mænd, i deres pomp og pragt, ledsages ikke af et større følge end Worms fyldte gader da Luther indtog byen. Midt fra den brusende skare som pressede sig omkring og fulgte ham, kunne høres en gennemtrængende og skingre stemme fra et unisomt begravelseskor der advarer Reformeren om hans forestående fare. En intens ophidselse bredte sig, og Luthers tro og mod blev prøvet hårdt for en tid; men idet hans pinefulde bøn gik op til Gud, og skyerne der lod til at omslutte ham i mørke blev opløftet, og lys fra himlen strålede ind på ham. Den som blev hørt, og Luther fik styrke til at overbringe det budskab som Gud ville at disse mægtige jordens mænd skulle høre.     
Herrens budbringers ydmyge fremførsel var i slående modsætning til den lidenskab og raseri de såkaldte store mænd udviser, som udgør den umådelige forsamling. Men de kunne ikke skræmme ham til at tilbagekalde sandheden. Den modstand som hans fjender, deres raseri og trusler, brusede imod ham som en mægtig bølge; alligevel stod han rolig fast som en klippe en ædel enkelthed. De blev krænket i deres magt, som fik konger og adelsmænd til at skælve, og blev derved foragtet af en ydmyg mand, og længes efter at få ham til at mærke dens kraft ved at torturere hans lov bort; men Ham der er mægtigere end jordens magthavere har dette frygtløse vidne i varetægt. Gud havde et arbejde til ham at gøre. Han skulle dog se sandhedens sag arbejde sig møjsommeligt gennem blodige forfølgelser, og lide for denne skyld. Han må leve for at retfærdiggøre den og være dens forsvarer, da jordens mægtige mænd skulle forsøge at udslette den. Han matte leve for at se den blive revet vort af pavedømmets vildfarelser og overtro. Luther vandt en sejr i Worms som vækkede syndens menneske, og slog et effektivt slag for reformationen ud over verden.    
Det sidste nådesbudskab blev betroet Guds ydmyge og trofaste tjenere for denne tid. Dem som ikke har undgået ansvar, har ved Guds hjælp kunne lægge systematiske planer som alle kan arbejde ved, hvis de vil. Med alt i hans hænder, er det til mishag for Gud at en prædikant nægter at bruge al energi på dette betydningsfulde arbejde. Nogle mener ikke desto mindre at de ofrer meget, og har en vanskelig tid, når de virkelig ikke vod noget om lidelse, selvfornægtelse eller mangler. De kan ofte være trætte, så at de er afhængige af manuelt arbejde for at støtte. Nogle har følt at det ville være lettere at arbejde med deres hænder, og har ofte udtrykt et ønske om dette, tro at de vil være mere frie for uro, og kunne bedre arbejde hjemme for deres familier. Men heri bedrages de; for skulle de gå i gang med manuelt arbejde, vil de ikke befris for bekymringer og trætte. Og når de arbejder for deres familiers underhold, kan de ikke sidde ned ved deres kaminer. Gud lægger mærke til alle tanker, ord og følelser, og himlen forhånes ved en at vise svaghed eller manglende helligelse over for Guds sag. En de første tin af dette værk, var der kun få venner af sagen. Disse Guds tjenere grad og bad for en klar forståelse af sandheden. De led afsagn og megen selvfornægtelse, for at sprede en kundskab om dette; og selvom kun få tog imod det dyrebare budskab som resultat af meget arbejde, fulgte de dog skridt for skridt, hvad Guds opåbnende forsyn ledte vejen. De tog ikke hensyn til deres bekvemmelighed eller unddrog sig for vanskeligheder. Gud forberedte vejen, gennem disse mænd, og sandheden blev gjort meget tydelig, alligevel har nogle som den gang greb sandheden, undladt at påtage sig en byrde for værket.    
Til alle tider har mænd rejst sig som mente det var ædelt at betvivle Guds ord. Dem som mener det er en dyd at knibe uden om kan have masser af plads til at betvivle Guds ords inspiration og sandhed nu. Gud tvinger ingen til at tro. De kan vælge at stole på de beviser han har fundet rigtigt at give, eller betvivle og krybe udenom, og gå fortabt; men dem som betrænges med tvivl og vanskeligheder som de ikke kan løse, bør ikke bortkaste andre svage tanker i samme rådvildhed. Førhen fik nogle hentydninger eller talte om deres vantro, og har fortsat, lidt drøm med virkning produceres. Vantroens frø har i nogle tilfælde taget helt rod, medens andre gange har de ligget begravet i ganske lang tid, indtil frøet er sået i den enkeltes hjerte, taget en forkert løbebane, og givet fjenden plads, og Guds lys er blevet trukket bort fra ham; så har vantroens frø der blev sået for lang tid siden spiret op og båret frugt. Prædikanter såvel som folk har en krig for sig med at modstå djævelen. Den enkelte som repræsenterer Guds sandhed i en sørgelig forfatning når man ser at de tjener Satans mål og lytter til hans hvisken, og lader ham tage sindet til fange og lede tankerne. Derudover er det en sørgelig synd i Guds øjne hvor den enkelte taler om sin vantro, og drager andre tanker til den samme mørke kanal, og derved lader Satan gennemføre et tofoldigt mål med at friste ham.    
Ved en sådan metode føres dødens værk til et frygteligt punkt. Det er på tide at vagtfolkene på Zions mure forstår deres ansvar og helligheden i deres mission. De bør føle at der er veer over dem, hvis de ikke udretter det arbejde Gud har betroet dem. Hvis de bliver upålidelige, bringer de Guds hjords sikkerhed i fare, bringer sandhedens sag i fare, og udsætter den for vore fjenders latterliggørelse. Oh, hvilket arbejde er dette dog ikke! Det vil visselig møde sin løn, Gud er ikke afhængig noget menneske, for at fremme sin sag. Han oprejser og udruster mennesker til at frembære sandhedens budskab til verden, i hvems svaghed kan hans styrke gøres fuldkommen. Øjeblikkelig tale, veltalenhed og store talenter, vil ikke omvende en eneste sjæl; men den omvendende kraft er fra Gud. Måske kan anstrengelserne fra talerstolen oprøre mennesker, og de klare argumenter kan være overbevisende; men en lille uforsigtighed fra prædikantens side på talerstolen, en manglende manglende alvor i talen og sand gudsfrygt, vil modvirke hans indflydelse til enhver tid, og fjerne de indtryk han har givet dem. De nyomvendte vil være hans. I mange tilfælde vil de ikke søge højere op end deres forkynder. Hos dem vil der ikke være noget grundigt hjerte-arbejde.    
Prædikantens succes beror rigtig meget af hans optræden på talerstolen. Når han forlader talerstolen, er hans arbejde ikke afsluttet. Han bør følge op på hans offentlige arbejde ved arbejde mellem mennesker, arbejde personligt for sjæle ved enhver anledning, samtale om kaminen, bede dem indstændigt at få de ting som sikrer deres fred. Han bør aldrig handle ubetænksomt, men sætte vagt over sig selv, så intet at det han gør eller siger udnyttes af fjenden, og skam bringes over Kristi sag.  

19 02 1880 Review and Herald Enhed i menigheden    
 Som de forskellige medlemmer af et menneskeligt system forener sig til et hele, og hver enkelt udfører sit hverv i overensstemmelse med den overordnede indsigt, burde også medlemmerne i Kristi menighed være forenet i et harmonisk legeme, som er undergivet helhedens helliggjorte viden. Menighedens fremgang bliver ofte forsinket af dens medlemmers fejlagtige handlemåde. Skønt det er et vigtigt og nødvendigt skridt at forene sig med menigheden, gør det ikke et menneske til en kristen eller sikrer dets frelse. Det vil ikke sikre os adgang til himmelen at få vore navne indskrevet i menighedsprotokollen, hvis vore hjerter ikke er i harmoni med Kristus og Hans folk. Vi bør være Hans trofaste repræsentanter i verden og arbejde i harmoni med Ham. I elskede, nu er vi Guds børn. Vi bør huske dette hellige barneforhold og aldrig gøre noget, der kan bringe vor Faders sag i vanry.    
Vi har en ophøjet bekendelse. Som kristne bekender vi os til at adlyde alle Guds bud og til at vente på vor Forløsers komme. Et højtideligt advarselsbudskab er blevet os betroet. I ord og handling må vi vise, at vi forstår det store ansvar, som er lagt på os. Vort lys skal skinne så klart, at andre kan se, at vi ærer Faderen i vort daglige liv, at vi står i forbindelse med himmelen og er arvinger sammen med Kristus at vi, når Han kommer i herlighed, kan blive Ham lig.     
Hver enkelt af os burde føle et stort ansvar som medlem af menigheden og som arbejder i Herrens vingård. Vi må ikke vente, at vore brødre, der er skrøbelige mennesker som vi selv, skal hjælpe os fremad. Vor dyrebare Frelser har indbudt os til at forene vor svaghed med Hans styrke, vor uvidenhed med Hans visdom og vor uværdighed med Hans fortjeneste. Enten er vi virksomme for Ham - eller vi er Hans fjender. Enten samler vi med Kristus eller vi adspreder. Sand omvendelse er en radikal forandring. Selve vort sinds higen og vort liv vil blive fornyet i Ham.     
Guds hensigt er at føre et folk ud fra verden for at stå i fuldkommen enighed på den evige sandheds grund. Kristus gav sig selv for verden for at rense sig selv et ejendomsfolk nidkært til gode gerninger. Denne renselsesproces har til hensigt at fjerne enhver uenighed eller uretfærdighed fra menigheden, så dens medlemmer kan bygge op i stedet for at rive ned og koncentrere deres energi om det store arbejde, som ligger foran dem. Det er Guds plan, at hans folk skal være forenet i troen. Kristi bøn lige før Hans korsfæstelse var, at Hans disciple måtte være et, ligesom Han var et med Faderen, for at verden måtte tro, at Faderen havde sendt Ham. Denne vidunderlige rørende bøn når ned gennem tiderne helt til vore dage, for Hans ord lød: Jeg beder ikke alene for disse, men også for dem, som på grund af deres ord kommer til at tro på mig. Hvor alvorligt skulle ikke Kristi bekendende efterfølgere søge at besvare denne bøn i deres liv! Mange forstår slet ikke, hvor ophøjet det er at tilhøre menigheden, og er uvillige til at finde sig i nogen form for begrænsning eller disciplin. Deres handlemåde viser, at de sætter deres egen opfattelse over den samlede menigheds. De er heller ikke forsigtige, så de ikke opmuntrer opposition mod menighedens budskab.     
De, som indtager ansvarsfulde stillinger i menigheden, kan have menneskelige fejl og tage fejlagtige beslutninger; ikke desto mindre har Guds menighed på jorden givet dem en autoritet, som ikke bør ringeagtes. Efter sin opstandelse gav Kristus sin menighed myndighed, idet Han sagde: Hvem I forlader synder, dem er de forladt, og hvem I nægter forladelse, dem er den nægtet. En bemyndigelse fra menigheden kan ikke uden videre tilsidesættes. Og dog truer nogle af Kristi bekendende efterfølgere med at forlade menigheden, hvis deres meninger ikke får den indflydelse som de mener, de fortjener. Når de handler således, vil de selv lide det største tab. For idet de går bort fra menigheden, udsætter de sig selv for denne verdens fristelser.     
Enhver troende skulle være helhjertet i sin forbindelse med menigheden. Dens fremgang og trivsel burde være hans første interesse. Hvis han ikke føler en hellig forpligtelse til at lade sin forbindelse med menigheden være til fordel for denne snarere end for sig selv, vil menigheden være meget bedre stillet uden ham. Alle kan gøre noget for Guds sag. Nogle bruger store summer til unødig luksus og tilfredsstillelse af appetitten, mens de føler det som en stor byrde at give midler til menighedens opretholdelse. De vil gerne have del i alle de goder, som menighedens privilegier kan skaffe dem, men overlader det til andre at betale regningerne. De, som virkelig har interesse i værkets fremgang, vil ikke tøve med at investere i arbejdet nårsomhelst og hvorsomhelst det behøves. De burde også føle en højtidelig forpligtelse til i deres karakter at levendegøre Kristi undervisning, idet de holder fred med hverandre og virker i fuldstændig harmoni. De burde underkaste deres individuelle meninger under menighedens. Mange lever kun for sig selv. De betragter deres liv med stor tilfredshed og smigrer sig med at være fejlfrie, skønt de i virkeligheden intet udretter for Herren og således lever i direkte modstrid med Hans udtrykkelige befalinger. At iagttage ydre former vil aldrig tilfredsstille den menneskelige sjæls store behov. En blot og bar bekendelse af Kristus vil aldrig berede nogen til at bestå i dommen. Der må være en fuldstændig tillid til Herren, en barnlig afhængighed af Hans løfter og en fuldstændig overgivelse af selvet til Hans vilje.     
Gud har altid prøvet sit folk i lidelsens ovn for at det skal vise sig trofast og sandt og renses fra al uretfærdighed. Efter at Abraham havde udstået den alvorligste prøve han kunne sættes på, talte Gud til ham ved sin engel således: Nu ved jeg, at du frygter Gud, fordi du ikke har sparet din søn, din eneste, for mig. Denne store troens handling får Abrahams karakter til at stå som noget ganske særlig smukt. Den viser tydeligt hans fuldkomne tillid til Herren; for Ham holdt han intet tilbage, end ikke løftets søn.     
Intet er for dyrebart til at ofres til Jesus. Hvis vi overlader Ham de evner og midler, Han har betroet os, vil han give os flere. Enhver gerning, vi gør for Kristus, vil blive belønnet af Ham. Enhver pligt, vi udfører i Hans navn, vil bidrage til vor egen lykke. Herren overgav sin højt elskedede søn til korsets pinsler for at alle, som tror på Ham, skulle blive et i Jesu navn. Når Kristus bragte så stort et offer for at frelse mennesker og bringe dem i hellig enhed, hvilket offer kan da være for stort for hans efterfølgere for at bevare denne enhed?      
Hvis verden ser, at der hersker fuldstændig harmoni i Guds menighed, vil det være et mægtigt vidnesbyrd om den kristne religions ægthed. Splid og uenighed inden for menigheden vanærer vor Forløser. Alt sådant kan undgås, hvis selvet overgives til Herren og Jesu efterfølgere bøjer sig for menighedens stemme. Vantro får os til at mene at personlig uafhængighed gør os mere betydningsfulde - at det er et svaghedstegn at lade vore egne ideer om, hvad der er ret og rigtigt, vige for menighedens dom. Men at nære sådanne følelser vil kun bringe anarki ind i menigheden og forvirring hos os selv. Kristus så, at enhed og kristeligt fællesskab var nødvendige for Guds sag derfor oplagde Han sine disciple dem. Og kristendommens historie fra dengang til i dag viser tydeligt, at kun i enighed er der styrke. Lad derfor individuelle meninger bøje sig for menighedens autoritet.     
Apostlene forstod nødvendigheden af fuldstændig enighed og arbejdede alvorligt for den. Paulus formanede sine brødre med disse ord: Men jeg formaner jer, brødre, ved vor Herre Jesu Kristi navn, til at enes, så der ikke er splittelser iblandt jer, men så I holder sammen i tanke og sind. 1Kor 1,10    
Til Flipperne skrev han: Hvis da trøst i Kristus betyder noget, hvis kærlig opmuntring, hvis Åndens fællesskab, hvis inderlig medfølelse betyder noget, så gør min glæde fuldstændig ved at have det samme sind, ved at have den samme kærlighed, med én sjæl og ét sind. Gør intet af selviskhed og heller ikke af indbildskhed, men sæt i ydmyghed de andre højere end jer selv. Tænk ikke hver især på jeres eget, men tænk alle også på de andres vel. I skal have det sind over for hinanden, som var i Kristus Jesus, Fil 2,1-5    
Til Romerne skriver han: Udholdenhedens og trøstens Gud give jer ét og samme sind, sådan som Kristus Jesus vil det, så I enigt med én mund lovpriser Gud, vor Herre Jesu Kristi fader! Tag derfor imod hinanden, ligesom Kristus har taget imod jer til Guds ære. Rom 15,5-7 Hold sammen i enighed. Stræb ikke efter det høje, men hold jer til det lave, og stol ikke på jeres egen klogskab. Rom 12,16    
Peter skrev til menighederne i adspredelsen: Og til slut: Lev alle i enighed, og vis medfølelse, broderkærlighed, barmhjertighed og ydmyghed. Gengæld ikke ondt med ondt eller skældsord med skældsord, men tværtimod med velsignelse, for I er kaldet til at arve velsignelse. 1Pet 3,8-9    
I sit brev til Korinterne siger Paulus: I øvrigt, brødre, glæd jer! Bring alt i den rette stand, tag imod formaning, vær enige, hold fred! Og kærlighedens og fredens Gud vil være med jer. 2Kor 13,11  

26 02 1880 Review and Herald Guds bue i skyen   
 For en tid siden, fik vi god mulighed for at se den herligste regnbue, vi nogensinde har set. Vi har ofte besøgt kunstgallerier, og beundret den dygtighed som malerkunstneren fremviser, med billeder der viser Guds store løftes bue. Men her så vi den med varierede, farvenuancer, - højrød, rødviolet, blå, grøn, sølvfarvet og gylden, alt blandet perfekt af den store Mesterkunstner. Vi er henrykket idet v ser når vi ser på dette herlige billede på himmelhvælvingen.    
Idet vi ser på denne bue, Seglet og tegnet på Guds løfte til mennesker, at Hans vredes hæftighed ikke længere skal ødelægge vor verden med en vandflods vande, tænker vi over at andre begrænsede menneskers øjne ser på dette herlige syn. Engle fryder sig idet de ser dette dyrebare tegn på Guds kærlighed til mennesker. Verdens Genløser ser på den; for det var ved Hans indvirken at denne buge fik lov til at vise sig i himlene, som et tegn eller pagt på løftet til menneskene. Gud selv ser på buen i Skyerne, og husker på Sin evige pagt imellem Ham selv og menneskene.    
Efter at have set Guds hævnende magt, ved udslettelse af den gamle verden med en vandflod var sket, vidste Han at dem som var blevet frelst fra almindelig ruin ville få opvækket deres frygt, hvad enten om skyerne samler sig, trodenen drøner, og lynene glimter, og at lyden af stormen og udgydelsen af vandende ville fra himlene ville skabe rædsel i deres hjerter, af frygt for at en anden vandflod ville komme over dem. Men se Guds kærlighed i løftet: "Fremdeles sagde Gud: "Dette er tegnet på den pagt, jeg til evige tider opretter mellem mig og eder og hvert levende væsen, som er hos eder: Min bue sætter jeg i skyen, og den skal være pagtstegn mellem mig og jorden! Når jeg trækker skyer sammen over jorden, og buen da viser sig i skyerne, vil jeg komme den pagt i hu, som består mellem mig og eder og hvert levende væsen, det er alt kød, og vandet skal ikke mere blive til en vandflod, som ødelægger alt kød." 1. Mos. 9,12-15    
Noas familie så med en blanding af forundring og ærbødig æresfrygt på tegnene for Guds barmhjertighed, som omspændte himlene. Buen repræsenterer Kristi kærlighed som omkredser jorden, og når ud til de højeste himle, forbinder mennesker med Gud, og lænker jorden med himlen.     
Idet vi ser på dette smukke skue, kan vi glæde os i Gud, forsikre os at Han Selv ser på dette tegn på Hans pagt, og at når Han ser på det husker Han jordens børn, som den blev givet til. Deres pinsler, farer og prøvelser er ikke skjult for Ham. Vi må glæde os i håbet, for Buen for Guds bagt er over os. Han vil aldrig glemme de børn han har i sin varetægt. Hvor vanskeligt er det for begrænsede menneskers sind at forstå Guds særlige kærlighed og ømhed, og Hans uforlignelige nedladenhed når Han siger: "Jeg vil se på buen i skyen, og huske på jer "     
Hvor let er det ikke for os at glemme Gud, mens vi aldrig glemmer os! Hver time kommer han til os med sin nøde. Vi ville føle, at det var en katastrofe at blive glemt af Gud. Men vor Genløser siger: "Jeg vil ikke glemme dig. Jeg har indgraveret dig på mine håndflader." Han har indgraveret sine børn med de dybe sår fra naglerne, der  blev naglet gennem de kære hænder, som han viser Faderen. Han siger: "Jeg ønsker, at de, som tager imod mine fortjenester, skal være med mig, hvor jeg er, at de må nyde de boliger, som jeg har beredt til dem med en uendelig pris; og englesang genlyder gennem Himmelen: værdig, værdig, værdig er Lammet, det slagtede, som har al kraft og magt og herredømme og herlighed.  

4 03 1880 Review and Herald Rigdommenes bedrag   
 Mange som bekender særlige sandheder for vor tid, har ikke en ordentlig karakteropfattelse. De værdsætter ikke den moralske værdi. De praler meget af deres troskab mod Guds sag, og deres kendskab til Skrifterne; og de er ikke ydmyge af hjerte. De viser særlig hensyn til dem som er velhavende og har fremgang, glemmer de rigdomme som ikke giver mennesker Guds gunst. Sand karakterudmærkelse overses ofte, hvis det er en fattig mand som har dem. Penge har en mægtig indflydelse. Men sørger Gud for penge - for ejendomme? Kvæget på tusinde bakker er hans, - verden og alt hvad er deri. Jordens beboere er som græshopper over for ham; og folkene, med deres rigdomme, "at regne som fnug på vægt." Her er der ikke personsanseelse. Alligevel har velhavende mennesker ofte se på deres ejendomme og sagt: Ved min visdom har jeg fået denne velstand. Men hvem har givet dem magt til at få rigdomme? Gud har givet dem de evner de har; og i stedet for at give ham æren, tager de den selv. Han vil forsøge dem og prøve dem, og vil bringe deres ære til støvet; han vil fjerne deres styrke og sprede deres besiddelser.    
En forkert handling, eller i undertrykkelse, en afvigelse fra den rette vej, bør straks fordømmes hos rige så vel som hos fattige. Alle de rigdomme de fleste velhavende har haft, vil ikke have høj nok værdi til at dække over den mindste synd over for Gud. Anger, sand ydmyg, et sønderbrudt hjerte og brødebetynget ånd, er det eneste han accepterer.    
Mange rige folk har fået deres velstande ved nøjeregnende behandling af deres medmennesker, ved at bedrage dem i handel, og selv drage fordel af andres tab; og er stolt af deres forvaltning, og skarpsindige handelsevner. Men Guds forbandelse vil hvile over enhver dollar der fås, og over indtægten af denne, i deres hænder.    
Hvor virkningsfulde er vor frelsers ord ikke: "Det er lettere for en kamel at gå gennem et nåleøje, end for en rig mand at gå ind i Guds rige." Dem som har evner til at få ejendomme, vil, hvis de ikke hele tiden er på vagt, forføres af deres begærlighed til at ofre de generøse, godgørende og ædle principper i deres manddom, for en smudsig indtægt.    
Mange er blevet forvansket af verdens ånd og indflydelse. Deres karaktertræk bliver mere ulig den guddommelige model. De forvandles til at blive instrumenter af uretfærdigheden. I slående modsætning med denne klasse er de flittige, ærlige og fattige mennesker som nogen sinde har stået parat til at hjælpe trængende, som hellere vil lade sig blive besvige af deres velstående brødre, end at vise en så nøjagtighed og begærlighed som de viser, der påskønner en klar samvittighed, og renhed, endog i små ting, af højere værdi end rigdomme. De er så parate til at hjælpe andre, så villige til at gøre alt godt i deres magt, at de ikke samler til hobe, deres jordiske besiddelser vokser ikke. Hvis der er et velgørende formål i at fremkalde midler eller arbejde, er disse de første interesserede og reagerer på det, og vil ofte gå langt ud over deres egentlige evner, fornægte sig selv nødvendigt godt, for at gennemføre deres næstekærlige formål.    
Fordi disse personer kun kan prale af få jordiske rigdomme, anses de ofte at have manglende evner og dømmekraft, og påskønnes let endog af deres brødre. Men hvordan betragter Gud disse fattige og kloge folk? I hans øjne er de dyrebare, og selvom deres rigdomme ikke vokser på jorden, så samler de selv skatte i skatkammeret i himlene som er uforgængelige. Derved udviser de en visdom, der langt overgå de beregnende, begærlige bekendende kristnes visdom, som det guddommelige og guddommen langt overgår det jordiske, kødelige og sataniske. Det er den værdi som Gud værdsætter. En kristen karakter som er uplettet for gerrighed, besidder stilhed, sagtmodighed og ydmyghed er mere dyrebar i Guds øjne, end det fine guld, endog Ofirs guldstykke.    
Velhavende mænd skal prøves mere end de nogensinde er blevet. Hvis de overvinder deres karaktermangler, og som Jesu Kristi trofaste forvaltere giver Gud de ting som er Gud, vil der blive sagt til dem: "Vel, du gode og tro tjener, du har været tro over lidt, jeg vil sætte dig over meget; gå ind til din herres glæde."    
Lignelsen om den uretfærdige forvalter går til pointen. "Og jeg siger jer: "Skaf jer venner ved hjælp af den uretfærdige mammon, for at de, når det er forbi med den, kan tage imod jer i de evige boliger. Den, som er tro i det små, er også tro i det store, og den, som er uretfærdig i det små, er også uretfærdig i det store. Hvis I altså ikke har været tro med den uretfærdige mammon, hvem vil så betro jer den rette? Og hvis I ikke har været tro med det, som tilhørte andre, hvem vil så give j er noget at eje selv?"    
Gud har betroet sine forvaltere midler der bruges på at gøre godt, og derved sikre sig en skat i himlen. Men hvis de, ligesom manden der kun havde eet talent, skjuler deres midler, frygter at Gud tage i modet som tilkommer ham, vil de ikke kun miste de renter der til sidst tildeles den pålidelige forvalter, men også den hovedstol som Gud gav dem at arbejde med. De har ikke blot undladt at samle sig en skat i Himlen, men har også mistet deres jordiske rigdom. De har ingen bolig på jorden, ingen ven i himlen til at tage imod dem i de retfærdiges evige boliger.    
Kristus erklærer at "Ingen slave kan tjene to herrer; han vil jo enten hade den ene og elske den anden, eller holde sig til den ene og ringeagte den anden; I kan ikke tjene både Gud og mammon." - kan ikke tjene Gud og også jordiske rigdomme. "Alt dette hørte farisæerne, som var pengekære, og de gjorde nar af ham." Bemærk Kristi ord til dem: "I er folk, som gør jer selv retfærdige i menneskers øjne; men Gud kender jeres hjerter; thi det, som sættes højt blandt mennesker, [rigdomme opnået ved undertrykkelse, ved bedrag, ved list, ved bedrageri eller en uærlig måde] er en vederstyggelighed for Gud." Så bringer Kristus to karakterer: den roge mæand som klædte sig i purpur og fine lined, og som leved overdådigt hver dag, og Lazarus, som var i ynkelig armod, og så modbydelig ud, og som tiggede om nogle få krummer som den rige mand foragtede. Vor Frelser viser hvordan han vurderer de to. Selvom Lazarus, var i en ynkværdig tilstand, havde han sand tro, sand moralsk værdi, som Gud ser, og som han betragter af så stor værdi at han tager sine stakkes foragtede lidende folk, og sætter ham i den mest ophøjede position, medens den ærede og velhavende fornøjelses elskende rige mand kastes ud fra Guds nærhed, og falder dybt ned i elendighed og uudtrykkelig ve. I Guds øjne har denne velhavende ingen værdi, fordi han ikke har sand moralsk værdi. Hans rigdomme anbefaler ham ikke til Gud.    
Med denne lignelse lærer Kristus sine disciple at ikke optræde sådan som farisæerne gør, som bedømmer og værdsætter mennesker efter deres rigdom, eller ved den verdslige ære de modtager. Han viser at nogle som både besidder rigdomme og verdslig ære ikke værdsættes i Guds øjne; og mere end dette, de blev foragtet og forkastet, - kastet bort fra hans øjne som modbydelige for ham, fordi der ikke var moralsk værdi eller sundhed i dem. Over for ham var de fordærvede, syndige og afskyelige.    
I Paulus' formaning til Timotius advarer han om en klasse som ikke vil samtykke i sund lære, men som sætter vurderer rigdommene forkert. Han siger: "Hvis nogen fører fremmed lære og ikke holder sig til vor Herres Jesu Kristi sunde ord og den lære, som sigter på gudsfrygt, så er han opblæst, skønt han intet forstår, men er syg efter ordstrid og mundhuggeri. Deraf kommer misundelse, kiv, smædeord, ondsindet mistanke og idelige rivninger mellem mennesker, der har et fordærvet sind og har sat sandheden til, når de mener, at gudsfrygt er en kilde til vinding. Ja, gudsfrygt er virkelig en stor vinding sammen med nøjsomhed. Thi vi har ikke bragt noget med ind i verden og kan heller ikke bringe noget ud fra den. Når vi har føde og klæder, skal vi lade os nøje med det. Men de, som vil være rige, falder i fristelser og snarer og mange uforstandige og skadelige begæringer, som styrter mennesker i undergang og fortabelse; thi kærlighed til penge er en rod til alt ondt; drevet af den er nogle faret vild fra troen og har voldt sig selv megen bitter smerte. Men du, Guds menneske! fly alt dette og jag efter retfærdighed, gudsfrygt, troskab, kærlighed, udholdenhed, sagtmodighed; strid troens gode strid, grib det evige liv, som du er kaldet til og har bekendt dig til med den gode bekendelse i mange vidners nærværelse." "Byd dem, der er rige i den nuværende verden, ikke at være hovmodige eller sætte deres håb til den usikre rigdom, men til Gud, som i rigt mål giver os alt, for at vi må nyde godt deraf; byd dem at øve godgørenhed, være rige på gode gerninger, gerne give og dele med andre og således samle sig skatte, der kan blive en god grundvold for den kommende tid, så de kan gribe det virkelige liv."    
I sit brev til Timotius, vil den store apostel indprente nødvendigheden af at give en sådan belæring i hans sind, som burde fjerne det bedrag, der lister sig så nemt ind på rige, at de på grund af deres evner til at skaffe sig rigdomme, er overlegen i visdom og dømmekraft for dem, som er i armod, som vinder i gudsfrygt. De smigrer sig selv med at fordi de er rige, foretrækker Gud dem specielt. Her er det frygtelige bedrag.    
Enkeltpersoner kan bruge hele deres liv på det ene formål: at skaffe sig rigdomme, alligevel er der intet i verden, de kan få med sig ud. De må dø og efterlade det som koster så meget arbejde at opnå. De sætter deres evige interesser på spil, for at få lidt af denne verden, og mister begge verdener. Men nogle er opsat på at blive rige; det er deres stadige studium; og i deres iver, overses de evige hensyn. Idet de jager efter rigdomme, forblindes de af Satan, og kommer til at tro at deres motiver er gode. Således har mange " drevet af den er nogle faret vild fra troen og har voldt sig selv megen bitter smerte." De har ofret ædle, og ophøjede prinipper, opgivet deres tro for rigdomme; og hvis de ikke skuffes mål, skuffes de af den lykke de troede rigdomme ville bringe. De er bebyrdet med bekymringer og rådvildhed; de er slaver af egen havesyge, deres familier er tvunget til samme trælsdom, hvor det eneste fortrin er at høste "megen bitter smerte."    
Apostlen viser den eneste sande brug af rigdomme, og pålægger Timotius at modtage rigdomme for at kunne gøre godt, for at blive rige på gode gerninger, parat til at fordele, villig til at bibringe; for derved samler de selv i lade, et godt fundament mod den kommende tid - henviser til endens tid, - så at de kan få fat i evigt liv. Paulus lære harmonerer fuldstædigt med Kristi ord: "Skaf jer venner ved hjælp af den uretfærdige mammon, for at de, når det er forbi med den, kan tage imod jer i de evige boliger." Gudfrygt i tilfredshed, er stor vinding. Her er den sande hemmelig på lykke, og virkelig fremgang for sjæl og legeme.   

11 03 1880 Review and Herald De unges farer   
 Den elskede apostel siger: "Jeg skriver til jer, I unge, fordi I er stærke, og Guds ord bliver i jer, og I har sejret over den Onde. Elsk ikke verden, ej heller det, der er i verden! Hvis nogen elsker verden, så er Faderens kærlighed ikke i ham. Thi alt det, der er i verden, kødets lyst og øjnenes lyst og pral med jordisk gods, er ikke af Faderen, men af verden. Og verden forgår og dens lyst; men den, der gør Guds vilje, bliver til evig, tid."    
Denne formaning indbefatter unge af begge køn. Deres ungdom undskylder dem ikke fra ansvar. De er ikke nedtrykt af bekymringer eller årenes vægt, og br være stærke til at arbejde med alle gode ord og arbejde. De har en brændende hengivenhed, og hvis de trækkes væk fra verden, og sættes på Kristus og himlen, kan der værnes om en velfunderet håb at til sidst krones med hæder, ære, udødelighed og evigt liv. Men hvis de på den anden side lever for at tilfredsstille kødets lyster, øjnenes lyster, og livets stolthed, behager de deres store fjende, og adskiller sig selv fra Faderen. Når disse jordiske ting forsvinder, vil deres håb svinde bort, og deres forventninger gå til grunde. Adskilt fra Gud, vil de bitterligt angre deres tåbelige fornøjelsestjeneste, og tilfredsstille deres egne ønsker, og sælge en evighed af lykke for små indbildte goder.    
"Elsk ikke verden, ej heller det, der er i verden!" siger den inspirerede skriver. "Hvis nogen elsker verden, så er Faderens kærlighed ikke i ham." Det er en foruroligende kendsgerning at verdenskærlighed er fremhærskende i de unges sind, og af netop den grund finder Guds kærlighed ikkeplads i deres hjerter. Deres fornjelser findes i verden, sammen med verdens sager, og de er fremmede over for Faderen og hans Ånds nådegaver. Overfladiskhed og mode, tom tale og latter, karakteriserer de unges liv generelt, hvorved Gud vanæres. Idet Paulus skriver til Titus formanes de unge til sindighed. "Forman ligeledes de unge mænd til at være sindige i alle forhold, og vær selv et forbillede i gode gerninger; og vis i din lærergerning uforfalsket renhed, værdighed, sund, upåklagelig forkyndelse, så den, der står os imod, må blive til skamme, fordi han intet ondt har at sige om os."    
Jeg beder indstændigt de unge, for deres sjæles skyld, at give agt på denne inspirerede apostels formaning. Alle disse nådige instrukser, advarsler og irettesættelser vil enten være en smag af liv til liv, eller af død til død. Mange af de unge taler hensynsløst. Med deres ord glemmer de at de at de retfærdiggøres eller fordømmes. Giv agt på vor Frelseres ord: "Et godt menneske tager gode ting frem af sit gode forråd; og et ondt menneske tager onde ting frem af sit onde forråd. Men jeg siger jer, at menneskene skal gøre regnskab på dommens dag for hvert unyttigt ord, de taler. Thi ud fra dine ord skal du frikendes, og ud fra dine ord skal du fordømmes." Hvor lidt tager man sig dom af den Himmelske Læreres instruker. For mange af de unge, forsømmes Guds ord i det hele taget, hvis der overhovet høres efter dem, dens højtidelige formaninger agtes ikke, og disse klare sandheder vil rejse sig i Dommen og domfælde dem.    
Ord og handlinger bevidner tydeligt hvad der er i hjertet. Hvis forfængelighed, stolthed kærlighed til selvet og til klæder fylder tankerne, vil samtalen gå på mode, klæder, og udseende i stedet for på Kristus og Himmeriget. Hvis der bor misundelse i hjertet, vil det samme vise sig i ord og handlinger. Dem som undskylder deres egne fejl på grund af andres fejl, giver begrænsningerne næring, og vil forblive åndelige dværge så længe de fornøjer Satan og føjer deres egne uhellige følelser.    
Nogle dvæler ved det de skal spise og drikke, og hvad de skal klædes i. Deres hjerter fyldes med disse tanker, og de glemmer Kristi ord: "Søg først Guds rige og hans retfærdighed, og så skal alt andet gives jer i tilgift."    
Mange af de unge har deres hjerter fyldt med egenkærlighed, som manifesteres i et ønske om at se deres ansigter skildres af en kunstner; og de vil ikke være tilfredse med at vises een gang, men være igen og igen for deres billede, håbe på at der vises mere skønhed end i virkeligheden er. Deres Herre penge bortødsles på denne måde, hvad vindes derved? Blot deres stakkels skygge på et papir. De timer der brude bruges på bøn, brugs på deres eget fattige selv, - således går dyrebare prøvetidstimer til spilde. Det gælder sjælefjenden at lede de unges opmærksomhed bort fra de rette formål, så at han kan overliste dem, og omsnære dem med sin list. De er ikke klar over at den store Himmelske Mesterkunster tager alle handlinger, ethvert ord til efterretning; og at endog hjerternes tanker og intentioner skrives nøje ned. Oh, om de unge måtte indse alle at defekter i den moralske karakter ikke kun åbenbares for rene og syndfrie engles stirrende blik, men om de selv vil få et nøjagtigt billede af dens deformiteter under domsafsigelsen. Alle disse tomme og overfladiske ord skrives ind i bogen. De selviske handlinger, motiver som kunne være skjulte for menneskers øjne, optages af Jehovas altseende høje, og skrives med levende bogstaver.    
Unge personer som generelt optræder som om de dyrebare prøvetimer var en stor feriedag, og de blev sat i denne verden kun for at fornøje sig selv, og tilfredsstilles med en stadig strøm af spænding. Satan anstrenger sig særligt for at få unge til at finde lykke i verdslige fornøjelser, og retfærdigører sig selv ved at gøre det sådan, idet de prøver at vise at disse fornøjelser er harmløse, uskyldige og endog godt for helbredet. Han repræsenterer hellighedens sti som vanskelig, og at verdslige fornøjelser bestrøet med blomster. Det indtryk som nogle læger gav at åndelighed og helligelse til Gud er direkte usundt. Dette passer fjenden godt.     
Dem hvis moralske evner er omtåget af sygdom er ikke dem som repræsenterer det kristne liv rigtigt, eller hellighedens skønheder. De er for ofte i fanatismens ild, eller kolde ligegyldighedsvande eller upåvirkeligt tungt mørke. Nogle plager sig selv hele deres liv, på grund af deres synder; alt de kan se er en krænket Retfærdighedsgud. De undlader at se at de ikke har tro på Kristus og hans genløsende kraft, gennem has blods fortjenester. Selvom sygdomme overføres til dem fra deres forældre, og en forkert opdragelse i ungdommen, så har de indtaget forkerte vaner, skadet sin krop, påvirket hjertet, fået de moralske organer til at blive syge, og gøre det umuligt for dem at tro og handle rationelt på alle punkter. Disse har ikke velafbalaneret tankesind.    
Gudsfrygt er sundt over for kroppen og styrke for sjælen. Peter siger: "Thi "den, som vil elske livet og se lykkelige dage, . . . . skal vende sig fra ondt og gøre godt; skal søge fred og jage efter den! Thi Herrens øjne hviler på retfærdige, og hans øren hører deres bøn; men Herrens åsyn er mod dem, der gør ondt." . . . . Men selv om I også skulle lide for retfærdigheds skyld, er I salige. Nær ingen frygt for dem, og forfærdes ikke."    
At gøre det rette efter samvittigheden er den bedste medicin for sygelige kroppe og tankesind. Guds særlige velsignelse er sundt og til styrke for ham som modtager den. En person hvis sind som hviler tilfreds i Gud er på sundhedens sti. At få en samvittighed at Herrens øjne er over os, og hans ører er lydhøre for vore bønner, er i virkeligheden en tilfredsstillelse. At vide at vi har en aldrig-svigtende Ven, som vi kan betro sjælens hemmeligheder til, er et privilegium som ord ikke kan udtrykke. Kristi ord er af større værdi end hele universets lægers meninger. "Søg først Guds rige og hans retfærdighed, så skal alt det andet gives jer i tilgift." Dette er det første store mål, Himles rige, Kristi retfærdighed. Skal alle andre mål nås, bør dette være i anden række.    
De unge kan fremhæve at de behøver noget der opliver og spreder tankerne. Men der er fornøjelse i flid, en tilfredsstillelse i at føre et nyttigt liv. Nogle kan stadig antyde at de har noget der interesserer tankerne, skønt forretnings sager, - noget der optager eller fornøjer tankerne kan vende sig til hjælp og genoplivet fra arbejdet. Det der behøves er det kristne håb. Religion vil for den troende vise sig at være til trøst og sen sikker vejleder til den sande lykkes kilde udspring. De unge bør studere Guds ord, og give sig til meditation og bøn, og de vil finde at deres sparsomme øjeblikke ikke kan bruges bedre. Unge vener, I bør tage jer tid til at forsøge jer selv, om I er i Guds kærlighed. Arbejd ihærdigt på at gøre jeres kald og udvælgelse sikker. Alt beror på jeres handlemåde, hvad enten I sikrere jer det bedre liv eller ej.    
Visdommenes "veje er liflige veje, og alle dens stier er lykke." Fremtiden forbliver i retfærdighed, og deres evige løn, er et højt og forædlende tema de unge kan tænke over. Lad tankere dvæle ved den forunderlige frelsesplan, det store offer herlighednes Konge gjorde, så at vi kan ophøjes gennem hans blods fortjeneste, og til sidst, ved lydighed, ophøjes til Kristi trone. Dette emne bør indvolvere tankesindets ældeste kræfter. At blive begunstiget af Gud, - hvilket privilegium! At have samkvem med ham, - hvad kan være mere ophøjet, fint, sætte os over jordens overfladiske fornøjelser? At få vor fordærvede natur repareret af nåde, hvor lystige appetit og dyriske tilbøjeligheder underlagt, og stå frem med ædel moralsk selvstædighed, opnå sejre hver dag, vil give samvittigheden fred, som alene kommer af de rette gerninger.    
Med en sådan anvendelse og afledning fra dette, kan gøre de unge lykkelige. Årsagen til at nogle er bekymrede er at de ikke går til den eneste sande kilden for lykke. De søger hele tiden <i>uden</i> for ham, for at finde den glæde som kun findes <i>hos</i> ham. Hos ham finds ingen svigtede forhåbninger. Oh, om bønnens dyrebare fortrin forsømmes! Bibellæsning forbereder sindet til bøn. En af de vigtigste årsager til at mange har så lidt lyst til at nærme sig Gud i bøn, er at de har gjort sig selve upassende for denne hellige beskæftigelse ved at læse fascinerende beretninger som har ophedet fanatismen og vakt uhellige passioner. Guds Ord bliver modbydelige. Bønnestunden glemmes helt. Bøn er den kristnes styrke. Når han er ensom er han alligevel ikke ensom. Han kender tilstedeværelsen af den som sagde, "Se, jeg er med jer alle dage."    
De unge ønsker netop det som de ikke har, nemlig religion. Intet kan gå i stedet for dette. Bekendelse alene er intet. Navne kan registreres i kirkebøgerne på jorden, og alligevel ikke indskrives i livets bog deroppe. Kristi liv er et eksempel på gode gerninger. Han græd over Jerusalem, fordi dens indbyggere ikke ville frelses ved at tage imod den genløsning de fik. De ville ikke komme til ham, og få liv. Lad den unge sammenligne deres fornøjelsessøgende liv med Mesterens liv, som gjorde et så stort offer for at frelse dem.    
Se den gruppe når den er forsamlet. Lytter til overfladisk, let og forfængelig samtale; hører latter, spøg og skæmt. Er det at efterligne Mønsteret? Lyt stadig, - nævnes Jesus? Er sandheden samtalens tema? Fryder de sig ved Kristi kors? Nej; de taler om denne mode, den kyse, de klæder, som den unge mand eller unge dame talte om, eller om de fornøjelser de planlægger. Hør den sang, det er en intetsigende vise, der kun passer til dansesalen. De stakkels engle, flytter sig med bedrøvede ansigter fra det sceneri, og mørke omgiver de tankeløse mennesker. Når musik vendes til en god historie, er det en velsignelse, men når den misbruges, leder den det uhelliggjorte menneske til stolthed, forfængelighed og tåbelighed, og bliver en af Satans mest tiltrækkende agenter der omsnærer sjælene. Når musik går i stedet for helligelse og bøn, er det en frygtelig forbandelse.    
Paulus siger: "Så vil jeg da, at mændene alle vegne fromt skal løfte hænderne og bede uden vrede og uenighed. Det samme skal kvinderne gøre, værdigt klædte med blufærdighed og ærbarhed, så de ikke smykker sig med håropsætning, guld eller perler eller kostbar dragt, men med gode gerninger, som det sømmer sig for kvinder, der vedkender sig gudsfrygt."    
Peter siger: "Bind derfor op om jeres sinds lænder, vær ædru og sæt fuldt ud jeres håb til den nåde, som bliver jer til del, når Jesus Kristus åbenbares. Som lydige børn må I ikke rette jer efter de lyster, som I før, i jeres uvidenhed, levede i. Men ligesom han, der kaldte jer, er hellig, således skal også I være hellige i al jeres færd; thi der står skrevet: "I skal være hellige; thi jeg er hellig."    
Den inspirerede Paulus kalder Timotius til at instruere Kristi kirke på en særlig måde: "så de i et og alt kan være en pryd for Guds, vor frelsers, lære." Han siger: "Thi Guds nåde blev åbenbaret til frelse for alle mennesker og opdrager os til at sige nej til ugudelighed og verdslige: begæringer og leve besindigt og retskaffent og gudfrygtigt i den nuværende verden i forventning om det salige håb og den store Guds og vor frelsers Jesu Kristi herlige tilsynekomst, han, som hengav sig selv for os for at løskøbe os fra al vor lovløshed og rense sig et ejendomsfolk, der er ivrigt efter at gøre gode, gerninger."    
Peter formaner menighederne: "Vær ædru og våg; jeres modstander, Djævelen, går omkring som en brølende løve og søger, hvem han kan opsluge." "Alle tings ende er nær; vær derfor besindige og ædru, så I kan bede."    
Han siger også: "Men Herren Kristus skal I hellige i jeres hjerter. Vær altid rede til forsvar over for enhver, der kræver regnskab af jer for det håb, som er i jer, dog med sagtmodighed og frygt og med god samvittighed, så de, der håner jeres gode færd i Kristus, må blive til skamme, når de bagtaler jer. Thi det er bedre, hvis det skulle være Guds vilje, at lide, når man gør det gode, end når man gør det onde."    
Er de unge forberedt på at svare enhver, der spørger om en grund for deres håb, med sagtmodighed og frygt? Frygtelige scenerier er lige foran dem, - en trængselstid vil prøve karakterens værdi. Dem hvor sandheden bliver i dem, vil da udvikles. Dem som har undgik korset, forsømte livets ord, og forgudede deres eget selv, vil vindes for lette. De omsnæres af Satan, og vil erfare at det er for sent at de har gjort en frygtelig fejltagelse. De fornøjelser de søgte efter vil i vise sig som bitre til sidst. Ofre da alt for Gud. Selvet må dø. De naturlige ønsker og det ufornyede hjertes tilbøjelighed underlægges. Fly til den forsømte bibel. De inspirerede ord tales til jer; gå ikke let over dem; for du vil møde ethvert ord igen, og aflægge regnskab om du har været en ordets gør eller ej, tilpasset dit liv efter Guds hellige lære. Hjertets og livets hellighed er nødvendigt. Enhver som har taget Kristi navn, og er skrevet ind i hans tjeneste, bør være en god korsets soldat. Med sin daglige vandring bør han vise at han er død over for verden, og at hans liv er skjult med Kristus i Gud.    
Paulus skriver til sine brødre i Kolossæ som følger: "Når I altså er opvakt sammen med Kristus, så søg det, som er oventil, hvor Kristus er, siddende ved Guds højre hånd. Tragt efter det, som er oventil, ikke efter det, som hører jorden til. I er jo døde, og jeres liv er skjult med Kristus i Gud. Når Kristus, vort liv, åbenbares, da skal også I åbenbares sammen med ham i herlighed". "Og over alt dette skal I iføre jer kærligheden, som er det fuldkomne bånd. Og lad Kristi fred råde i jeres hjerter; til den blev I kaldede som lemmer på samme legeme; og vær taknemmelige! Lad Kristi ord i rigt mål bo hos jer, så I med al visdom lærer og påminder hverandre med salmer, hymner og åndelige sange og synger med taknemmelighed i jeres hjerter for Gud. Og alt, hvad I tager jer for i ord eller handling, gør det alt sammen i Herren Jesu navn og sig Gud Fader tak ved ham."    
Til effesere skriver han: "Se derfor nøje til, hvorledes I vandrer, at det ikke er som uvise, men som vise, så I udnytter det gunstige øjeblik, thi dagene er onde. Derfor, vær ikke uforstandige, men forstå, hvad der er Herrens vilje. Og drik jer ikke fulde i vin, det fører kun til udsvævelser; men lad jer fylde af Ånden, så I taler hverandre til med salmer og hymner og åndelige sange og synger og spiller i jeres hjerte for Herren og altid siger Gud, vor Fader, tak for alle ting i vor Herres Jesu Kristi navn."     
Kun få af de unge forstår hvad det vil sige at være kristne, at ligne Kristus." Et bønneligt studium om Guds ord er nødvendigt hvis de vil tilpasse deres liv til det fuldkomne mønster. Få erfarer at den adskillelse fra verden som Gud kræver af dem, for at blive medlemmer af hans familie, børn af den himmelske konge. Derfor: "Drag bort fra dem, og skil jer ud, siger Herren, Og "rør ej noget urent, så vil jeg tage imod jer og være jer en Fader og I skal være mine sønner og døtre, siger Herren, den Almægtige."    
Hvilket løfte gives her på betingelse af lydighed. Det er nødvendigt at tjene din forbindelse med venner og slægtninge at bestemt adlyde Guds ords ophøjede sandheder? Fat mod; Gud har gjort tilvejebringelser for jer, hans arme er åbne for at tage imod jer. Han lover at være en Fader for jer. Oh, hvilket forhold er dette ikke! Højere og helligere end jordiske bånd. Hvis du gør et offer, endog svigter fader, moder, søstre eller brødre, for Kristi skyld, vil du ikke være venneløs. Gud vil tage dig op i hans familie; I vil blive medlemmer af den kongelige husholdning, sønner og døtre af den himmelske konge, som hersker i himlens Himmel. Kan I ønske jer en højere position en denne udlovede? Er det ikke nok? Hvad kunne Gud gøre mere for menneskebørnene end han allerede har gjort? Hvis en sådan kærlighed, en så ophøjede løfter, ikke påskønnes, kan Gud så udtænke noget højere, rigere og mere ophøjet? Alt er blevet gjort for menneskenes frelse som Gud kan gøre, og alligevel er menneskebørnenes hjerter blevet forhærdet. På grund af de mangedoblede velsignelser som Gud har omgivet dem med, har de modtaget som var det almindelige ting og den nådige velgører er glemt.    
Unge mænd og kvinder, Gud har et arbejde for jer at gøre. Hvis I ikke tager jeres kors op og følger Kristus, er I ikke ham værdige. Forbliver I i ugidelige ligegyldighed, hvordan kan I så vide hvad Guds vilje er om jer? og hovrdan kan i forvente at blive frelst, hvis pålidelige tjenere ikke gør Herrens vilje? Dem som besidder evigt liv vil have <i>gjort vel</i>. Herlighedens konge vil ophøje dem til hans højre hånd, når han siger til dem: "Vel gjort du gode og tro tjener."  

18 03 1880 Review and Herald Ligegyldighedens synd   
 For at føje sin appetit, ofrede Esau sin førstefødselsret. Derefter så han sin tåbelighed; men han "ønskede at arve velsignelsen, blev han vraget; thi han fandt ingen lejlighed til at omvende sig, skønt han med tårer søgte derefter."    
Esau repræsenterer en klasse som har en uvurderlig velsignelse inden for deres rækkevidde, - den evige arv; liv som er ligeså varigt som Guds lov, universets skaber; lykke der ikke kan måles, og en evig herlighedsvægt. Alligevel er der rigtig mange som har føjet appetitten, lidenskaben og tilbøjeligheden, medens deres kraft til at se og påskønne værdien af evige ting svækkes. Esau havde et stærkt ønske for en særlig slags mad, og han havde længe føjet selvet at han ikke længere mærkede det nødvendige i at vende sig fra det dækkede bords fristelser:    
Han anstrengte sig ikke særligt for at betvinge sin appetit, før at den kraft betvang alle andre hensyn, og kontrollerede ham, og indbildte ham at han ville lide stor ubekvemmelighed, og endog død, hvis han ikke vil få den særlige anretning. Jo mere han tænkte på det, des stærkere blev ønsket, indtil hans fødselsret, som var hellig, mistede sin værdi og hellighed. Han tænkte: Nuvel hvis jeg sælger den nu, kan jeg nemt købe den tilbage igen. Han bildte sig selv ind at han kunne forvalte den efter sin vilje, og købe den tilbage efter behag. Da han prøvede at købe den tilbage, endog for et stort offer fra hans side, var han ikke i stand til det. Da angrede han sin overilede handling, sin tåbelighed sit vanvid bittert. Han så sagen igen fra hver side. Han prøvede at angre nøje og med tårer. Alt var forgæves. Han ønskede velsignelsen, og Herren fjernede dem fra ham for altid.    
Nogle har ment at de for en tid kunne ofre sandheden for deres verdslige interesser, uden at blive helt ryggesløse, så at hvis de skuffes i deres håb og forventninger om verdslig vinding, kunne de igen interessere for sandheden og blive kandidater til evigt liv. Men heri bedrager de blot sig selv. Under lignelsen om det store bryllupsmåltid, viser vor Frelser at mange vælger verden frem for ham selv, og vil som følge deraf miste himlen. Vor frelsers nådige indbydelse ringeagtes. Manden i lignelsen har haft travlt og bekostet meget for at forberede et umådeligt offer, og så indbød han gæsterne til sin fest. Men de begyndte sig undskylde sig sammenfaldende. En sagde: "Jeg har købt en mark og er nødt til at gå ud og se på den; jeg beder dig have mig undskyldt! " Og en anden sagde: "Jeg har købt fem par okser, og nu skal jeg ud og prøve dem; jeg beder dig have mig undskyldt." Og en sagde: "Jeg har taget mig en hustru til ægte, og derfor kan jeg ikke komme"    
Herren vender sig fra de velhavende og verdenselskende, hvis lande og okser og hustruer var af så stor værdi for dem, at det opvejer det de vil få ud af at tage imod den nådige indbydelse han havde givet dem for at spise hans måltid. Husets mester blev vred, og vendte sig fra dem som havde forhånet hans gavmildhed, til klasse som ikke er helt fyldte, men er fattige og sultne, og som er lemlestede og lammede, halte og blinde. Disse har ikke landbesiddelser og huse, og vil påskønne de gaver der tilvejebringes, og vil give mesteren en oprigtig taknemmelighed, uhiltet kærlighed og helligelse igen. Men hans hus var endnu ikke fyldt op, og befalingen er: "Gå ud på vejene og ved gærderne og nød dem til at gå ind, så mit hus kan blive fuldt. Thi jeg siger jer, at ingen af de mænd, som var indbudt, skal smage mit måltid." Her er en klasse Gud har forkastet fordi de afvistte Mesterens indbydelse.    
Herren erklærede til Eli: "Dem, som ærer mig, vil jeg ære, og de, som ringeagter mig, skal beskæmmes." Kristus siger: "Vil nogen tjene mig, da skal han følge mig, og hvor jeg er, der skal også min tjener være; vil nogen tjene mig, ham skal Faderen ære." Gud er ikke til at spøge med. Dem som får lyset og forkaster det, eller ikke vandrer i det, for dem vil det blive mørke. Et umådeligt offer blev gjort fra Guds kære Sønss side, at han kan få kraft til at redde faldne mennesker og ophøje det til sin højre hånd, og gøre det til verdens arving, og ejermand af den evige herlighedsvægt.    
De rigdomme, herlighed og ære som Guds Søn gav, er af umådelig værdi, som er udover menneskers og endog engles magt at give, en retmæssig ide om deres værdi, udmærkelse og storhed. Hvis mennesket er dumpet i synd og fordærv, nægter sig selv de himmelske gaver, afviser et lydigt liv, skælver over de barmhjertige nådesindbydelser, og vælger jordens usle ting fordi de er synlige, og det er bekvemt for deres nuværende nydelse at gå en syndens vej, vil Jesus gennemføre symbolikken i lignelsen; disse skal ikke smage hans herlighed; men indbydelsen vil udvides til en anden klasse. Dem som vælger at undskylde sig, og fortsætte i synd og tillempning til verden, vil overlades til deres afgyder. Der vil være en dag hvor de ikke vil bede om undskyldning. Ikke en viil ønske at blive udlukket. Når Kristus kommer i sin herlighed, og med sin Faders herlighed, og alle de himmelske engle der omgiver ham, ledsager ham på sin vej, med sejrsbasuner, medens tonerne fra den mest bedårende musik vil falde i ørerne, vil alle interesseres; Så vil der ikke være en eneste ligeglad tilskuer.    
Så vil spekulationer ikke formørke sjælen. Gnierens gulddynger, som er ligeforan ham, og som har fanges hans øjne, vil ikke længere være tiltrækkende. De steder som jordens stolte mænd har bebygget, og som har været deres afguder, vil vendes bort med væmmelse. Ingen undskylde med sine jorde, okser eller den hustru han lige har giftet, som undskyldning fra at dele den herlighed som afbryder hans forbavsede syn. Alle vil ønske en del, men nogle vil vide at det ikke er til dem.    
Så vil de i alvorlig og pinefyld bøn, kalde Gud om at ikke gå dem forbi. Konger, mægtige mænd, den ophøjede og stolte og ringe mand vil bøje sig sammen i uudsigelig ve-smerte; og hjertefuld kval bønner om barmhjertighed! Barmhjertighed! Frels os fra en krænke Guds vrede! Vil vrides ud af deres læber. En røst svarer dem med frygtelig udtrykkelighed: "Fordi jeg råbte og i stod imod, jeg vinked og ingen ænsed det, men i lod hånt om alt mit råd og tog ikke min revselse til jer, derfor ler jeg ved eders ulykke, spotter, når det, i frygter, kommer."    
Så vil konger og adelsmænd, mægtige mænd, og fattige mænd, og ringemænd, råbe sammenaller bitterst. De som i deres velstand foragtede Kristus og de ydmyge som fulgte i hans fodspor, mennesker som ikke nedværdiger sig til at bøje for Jesus Kristus, som hadede hans foragtede kors, er nu lamslået i jordens mile. Deres storhed har forladt dem med ét, og de tøver ikke med at bøje sig til jorden for fødderne af de hellige. De erkender med en frygtelig bitterhed at de spiser derse egne frugter, og flydes med deres egne bedrag. I deres formodede visdom vendes bort fra den høje og evige løn, forkastede den himmelske bevæg for jordisk vinding. Jordens glitter og glans facinterede dem, og de blev i deres formodede visdom til tåber. De jublede i deres jordiske velstand, som om deres muligheder var så store at de gennem dem, kunne anbefales til Gud, og derved sikre sig himlen.    
Penge har deres kraft, og penge var deres Gud; men netop deres velstand ødelagde dem. De blev tåber i Guds og himmelske engles øjne, medens verdslige ærgerrige mænd mente de var kloge. Nu er deres formodede visdom i deres tåbelighed og deres velstand blevet deres ødelæggelse. Atter breder den hjertekvalte pine sig ud i frygtelige skrig: og sagde til bjergene og klipperne: "Fald over os og skjul os for hans åsyn, som sidder på tronen, og for Lammets vrede! Thi deres vredes store dag er kommet; hvem kan da bestå?" De skal fly til jordens huler som skjulesteder, men de skal ikke beskytte dem.    
Kristus sagde: "Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte, af hele din sjæl, af hele dit sind og af hele din styrke." Hvis dette bud adlydes, forbereder det hjertet til at adlyde det andet, som er dette ligt, - Elsk din næste som dig selv. Alle ti budet er indbefattet i disse to anførte. Det første tager de første fire bud, som viser mennesket pligt mod sin Skaber, Det andet tager de sidste seks, som viser mennesket pligt over for sine medmennesker. På disse to bud hænger hele loven og profeterne. De er to store arme der understøtter alle ti af budene, de første fire og de sidste seks. Disse må adlydes nøje. "Men vil du gå ind til livet, så hold budene!" Rigtig mange som bekender at være Kristi disciple vil tilsynelandende gå glat igennem denne verden, og mennesker vil betragte dem som oprigtige, gudfrygtige mænd, skønt den har en grin plet i det enester, som besmitter hele karakter, og fordærver deres religiøse erfaring.    
"Du skal elske din næste som dig selv." Dette forbyder at udnytte vore medmennesker for at hjælpe os selv. Vi er blevet forbudt at forurette vor næste i hvad som helst. Vi bør ikke se tingene fra den verdsliges ståsted. Når vi behandler vore medmennesker i alle tilfælde, præcis som vi ønsker at de skal behandle os, er en regel der gælder os selv. Guds love skal adlydes til bogstaven. I al vor omgang med vore medmennesker, hvad enten det er troende eller ikke troende, gælder denne regel: Elsk din næste som dig selv. Mange der bekender at være kristne vil ikke stå Guds målestok på dette punkt; men vil findes for lette når de vejes for helligdommens vægte. "Drag bort fra dem, og skil jer ud, siger Herren, Og "rør ej noget urent, så vil jeg tage imod jer og være jer en Fader og I skal være mine sønner og døtre, siger Herren, den Almægtige." Hvilket løfte er dette. Vi bør ikke miste den kendsgerning af syne at dette løfte er baseret på lydighed mod et særligt bud. Gud kalder på alle til at skille sig ud fra verden, og ikke følge dens skikke og tilpasse sig den. "Lad jer forvandle gennem en fornyelse af jeres sind, så I må kunne skønne, hvad der er Guds vilje: det gode, velbehagelige og fuldkomne."     
Gud kalder på adskillelse fra verden. Vil vi adlyde? Vil vi drage ud fra dem, og forblive adskildt og udskildt fra dem? "Hvad har retfærdighed og lovløshed med hinanden at skaffe? eller hvad fællesskab er der mellem lys og mørke?" Ingen kan blande sig med verdslige, tage del i deres ånd, og følge deres eksempel, og samtidig være et Guds barn. Universets skaber henvender sig til sine børn som en hengiven Fader. Alle som skiller deres hengivenhed ud fra verden, og forbliver fri fra dens urenhed, vil optages i Guds familie, og blive arvinger til en evig arv. I stedet for denne verden, vil han give dem riget under hele himlen, og liv som varer evigt.    
Hvis vi vil have hans velsigne med os, og hans nærvær i vore familier, må vi adlyde ham, og gøre hans vilje uanset om det tab elle vinding, eller hvad vi selv behager. Vi bør ikke rådføre os med vore ønsker, ej heller tilpasse os verdslige, som ikke kender Gud, eller søger efter at forherlige ham. Hvis vi vandrer imod Gud, vil han vandre imod os. Hvis vi har andre guder frem for Herren, vil vore hjerter vendes væk fra at tjene den eneste sande og levende Gud, som kræver hele hjertet, og udelt hengivenhed. Gud forlanger hele hjertet, hele sjælen og hele sindet, og al styrke. Han vil ikke acceptere mindre end dette. Her tillades ingen adskillelse. Intet halvhjertet arbejde vil accepteres.    
For at kunne give Gud den fuldstændige tjeneste, må vi have et klart begreb om hans vilje. Dette vil kræve at vi kun bruger sund mad, tilberedt på en enkel måde, så at hjernens fine nerver ikke skades, og gør det umuligt for os at opdage værdien af forsoningen, og den uvurderlige værdi af Kristi rensende blod. "Ved I ikke, at de, der løber på væddeløbsbanen, ganske vist alle løber, men kun én får sejrsprisen? Løb således, at I kan vinde den! Enhver, der deltager i idrætskamp, er afholdende i alt; de andre for at få en sejrskrans, der visner, vi for at få en sejrskrans, der aldrig visner. Jeg løber derfor ikke på må og få; jeg kæmper som en nævekæmper, der ikke støder i luften, men jeg er hård mod mit legeme og holder det i ave, for at ikke jeg, der har prædiket for andre, selv skal blive forkastet."    
Hvis mennesker betvinger sig mådehold alt, for ingen højere mål end en krans eller forgængelig krone som løn for deres ærgerrighed, hvor meget mere bør så dem der bekender at være søgende, ikke kun for en uvisnelig krone af evig herlighed, men stræbe efter et liv som varer så længe som Jehovas trone, og evige rigdomme, ære som er uforgængelig, og en vægt af herlighed. Vil det der driver dem som løber det kristne væddeløb, lede dem til praktisk selvfornægtelse, og mådehold i alle ting, så de kan holde deres dyriske tilbøjeligheder underlagt, holde dem under kroppen, kontrollere liderlige lidenskaber og appetit? Så dan de der får del i guddommelige natur, undfly verdens fordærvelige lyster.    
Hvis de overmådelige dyrebare og herlige løn der loves ikke lede os til byde større afsavn velkommen, og klare større selvfornægtelse end verdslige mænd som blot søger efter jorden bagateller, en forgængelig laurbærkrans som bringer ære fra nogle få af de verdslige, så er vid et evige liv uværdigt. Med et alvorligt og intens ønske om at gøre Guds vilje, bør vi udmærke deres iver som gå ind i alle andre virksomheder, til en grad der er lige så stor som værdien af det mål vi søger  at nå er højere. Den skat vi bestræber os på at få er uforgængelig, evig og herlig; medens det som den verdslige tilstræber kun visne, er forgængelig og forsvinder som morgenskyen.    
Vi bør ikke lade noget forhindre vor fremadstræben på vejen til evigt liv. Vore evige interesser står på spil. Der må være et grundigt arbejde at udføre i os, ellers svigter vi i himlen. Men Jesus indbyder os at gøre ham til vor styrke, vor støtte. For os vil han være en nærværende hjælp i trængende stund. Han vil være som en stor klippes skygge i et ørkesløst land. Måtte det ikke være vor store stræben at få succes i denne verden; men måtte vore sjæles byrde være: Hvordan skal jeg sikre den bedre verden? Hvad skal jeg gøre for at blive frelst? Når vi frelser vore egne sjæle, frelser vi andre. Når vi opløfter os selv, opløfter vi andre. Fæstner vort greb på sandheden, og på Guds trone, og hjælper andre til at fæstne deres skælvende tro på Guds løfter, og hans evige trone. Den position alle må komme ind i, er at værdsætte frelse, højere end jordisk vinding, og regne alt andet for tab end at de må vinde Kristus. Helligelsen må være fuldstændig. Gud vil tillader ingen forbehold, intet delt offer, ingen afgud. Alt må dø i selvet, og for verden. Lad os hver især forny vor helligelse til Gud dagligt. Evigt liv er en livslang, udholdende og utrættelig anstrengelse værd.  

25 03 1880 Review and Herald Missionstaler   
 [<i>* Indvielsestale for Michigan traktat- og missions institut, afholdt i tabernaklet i Battle Creek, om aftnen efter sabbaten, 21 februar, 1880.</i>    
Denne aften er det ikke min intention at begrænse mig selv til en særlig del af bibelen, men tale en kort tid om Mesterens arbejde.    
Når vi erkender at vi ikke er vore egne, men er købt for en uendelig pris, endog for Guds Søns blod, har vi intet ønske om at hellige vor mentale eller fysiske kræfter til vore egne personlige interesser; men vi skal nære en dyb fornemmelse for vor pligt mod Skaberen og hans sag, og for vor pligt at nøje udføre det han forlanger af os.    
Der har aldrig været en tid hvor jeg erkender sjæles værdi mere til fulde end nu fortiden. at der aldrig har været en tid i historien for vor sag hvor vi kunne gøre mere for syndige menneskers omvendelse end nu. Der er meget der skal gøres, og der er dem hvis tjeneste Herren vil acceptere, hvis de vil hellige sig selv uforbeholdent til ham.     
De af de unge som har været flittige og udholdende, og de sætter nu deres mærke, og har betydningsfulde stillinger for Guds sag. Vi hører ofte personer tale om disse unges talenter og evner som om Gud har givet dem særlige gaver, men det er en fejltagelse. Det er brugen vi gør af disse talenter vi har fået, som gør os stærke. Der er mange som kunne være velkvalificeret til at gå ind i Herrens værk, som ikke udnytter de evner Gud har givet dem.    
Lad os tage to unge mænd som eksempler på disse to klasser. En er altid parat til at få det meste af hans tid og muligheder. Han mærker betydningen af at bruge sine kræfter til Guds ære. Omstændighederne er imod ham, han har vanskeligheder og forhindringer at imødekomme; men han beklager sig ikke over de prøvelser som omgiver ham. Han tilpasser sig forholdene, eller kontrollerer dem sådan at de tjener hans bedste interesser. Den enkeltes personlige evner er styrket, hans talenter vokser, og bliver til sidst en udviklet mand, udrustet til at tage vigtige stillinger i samfundet, og i Guds sag. Når han sættes i en betroet stilling vil kan kunne udvise god dømmekraft, og udføre sine pligter trofast og pålideligt.     
Når en anden ung mand har lignende vanskeligheder at imødekomme, så vil han beklage sig, ønske at tingene var anderledes, og sige om han kun har forhold der passer hans tankegang, hvilken strålende karriere kunne han da ikke gøre! Denne unge mand bestemt til at gøre fiasko, fordi han ikke bruger hovedet i sit arbejde, og beslutter sig ikke for at leve eller dø, synke eller svømme, vil han så udnytte de evner Gud har givet ham, for at livet lykkes for ham.     
Gud har ikke givet os alle de samme talenter og evner. For af den grund kan vi ikke     
udfylde den samme stilling med samme succesgrad. Mange talenter er blevet givet til nogle, medens andre har kun modtaget få. Sidstnævnte er kun ansvarlig for det de har, medens dem der er begavet mere rigt vil drages til regnskab for den kloge udnyttelse af alt der er blevet betroet dem. Enhver er i stand til at bruge de talenter de har fået betroet, at udvikle og forøge dem.    
Personer taler ofte om Dr. Kellogg som nogen Gud har kaldt særligt, og bruge i hans tjeneste. Men når vi tror at han er et Guds menneske, så tror vi at Herren ikke accepterer ham til andres udelukkelse. Han har mødt sin situations vanskeligheder, og mestreret dem. Han har udnyttet sin tid for at øge sine talenter, og Gud har taget imod hans arbejde.     
For ikke så lang tid siden, kom en ung for at se os udnytte en situation. På forespørgsel, sagde han at han havde et arbejde på en gård, men at han ikke kunne fæstne sine tanker til arbejdet. Han ønskede en anden slags arbejde, og tænkte at han vil give sig selv til Herren. Men han nød ikke livets enkle og simple pligter, han konkluderede at forlade dem, og hellige sig selv til Guds sag. "Unge mand," sagde jeg, "du begår en fejl." Det er nødvendigt at du viser sig som trofast hvor du end er. Hvis du kaldes til at arbejde på gården, eller gå ind i nogen af livets daglige pligter, så bør du vise at du kan få succes der; og når du har gjort dette, kan Herren finde dig egnet til at give dig et større ansvar."    
Mange er som denne unge mand. De nyder ikke livets hverdagspligter. De tror at hvis der var en ansvarsbetynget stilling, kan de få succes. De ønsker at gøre et stort arbejde; men de står altid stille. De giver efter for forholdene i stedet for at modigt imødekomme vanskelighederne, opsat på at udnytte deres evner, og få en værdifuld erfaring.    
I min ungdom måtte jeg tage mig sammen, om jeg lod mig styre af omstædighederne, mit ville blive en fiasko; jeg gik omkring efter hvad jeg betragtede som pligt, også selvom omgivelserne var imod mig. Min fader sagde ofte: "Ellen, hvis det var din pligt at tage til dette sted, ville det være gjort tydeligt for dig at du ikke skulle tvivle. I betragtningen af din unge alder og svaghed, vil Herren give dig et klart bevis for din pligt; og han vil give dig styrke til at gøre det uden vanskeligheder." "Men," sagde jeg, "far, hvis vanskelighederne må jeg få beslutsomhed til at imødekomme dem, og derved skal jeg få en værdifuld erfaring, en erfaring der hjælper mig til at bruge de evner klog, som jeg har fået betroet."    
Her er et arbejde for enhver af os at gøre. Jeg har aldrig set og fornemmet sjæles værdi så meget som jeg gør nu. Hvordan kan vi indse vigtigheden af frelsesværket? I sammenligning med sjælens værdi, bliver alt andet ligegyldigt. Denne verden og dens rigdomme, dens liv og lykke, har ligge betydning, når vi sammenligner med glæden over at blot en sjæl frelses for evigheden. Indtil vi får en klar og tydelige idé til fulde om hvilken løn der ligger til dem, som overvinder og vinder sejr, - kan vi ikke påskønne sjælens værdi.    
Vi bør oplære vore tanker til at dvæle ved frelsesarbejdet vigtighed, for de sjæle som Kristus døde for. Vi bør ikke føle at dette arbejde ikke har nogen særlig konsekvens; jeg er bange for at mange af os for ofte er ligeglade med dette. Til tider, når jeg har arbejdet usædvanligt meget dag efter dag, bebyrdet med en tanke af det store arbejde der stadig mangler at blive gjort, og har set forstandige mænd og kvinder der bekender at være efterfølgere af den sagtmodige og elskelige Jesus, forspilde tiden, har jeg spurgt, med henblik på forestående dom: Hvordan kan de være ligeglade med sjæles frelse? Hvis jeg havde tusinde liv, ville jeg bruge dem alle til at tjene Herren.    
Ikke alle kaldes til at forkynde ordet, men der er andre måde hvor vi kan tjene Guds sag på. Mange føler at de selv er undskyldt fra at gøre noget, fordi de ikke kan stå på talerstolen og forklare evangeliets sandheder. Men lad os tænke over, kære venner, hvilken uudsigelig glæde vil fylde vore hjerter på Guds dag, hvis, nå vi samles omkring den store hvide trone, vi skal se sjæle, der er frelst ved vor medhjælp, med den evige herlighedskrone om deres pander. Hvad vil vi føle, når vi ser på den gruppe, og ser den ene sjæl frelst gennem vor medhjælp, som har frelst andre, og disse endnu andre, - en stor samling der bringes himlens hvile som resultat af vort arbejde, lægger der deres kroner for Jesu fødder, og priser ham med evige tunger ud i uendelige evighedstider.<br><i>fortsættes</>  

1 04 1880 Review and Herald Missionstaler (konkluderet)   
 [<i>* Indvielsestale for Michigan traktat- og missions institut, afholdt i tabernaklet i Battle Creek, om aftnen efter sabbaten, 21 februar, 1880.</i>    
Nogle prædikanter som har kraft til at bringe sandheden fra talerstolen, forsømmer deres pligt i familiekredsen. De bør vise en dyb følelse for at tale sandheden hos de familier de besøger, og så bøje sig ned og bede med Gud, at sandhedens lys må finde sin vej til alle familiemedlemmernes hjerter. Vi bør føle det ansvar der hviler på os kristne, og arbejde som om vi indser sjælenes værdi, husker at en sjæl frelst i Guds rige er mere end ti tusinde verdener som denne. Når vi har denne ånd, kan vi hurtigere overbevise andre om at vi har sandheden. Men så længe der udvise ligegyldighed, kan vi ikke forvente at vi påvirker andre beslutsom til Gud.    
Når vi ser en verden ligge i ondskab, syndere gå i fordærv, og appellere efter at hjælp må komme fra alle retninger, mindes vi om de mange unge mænd som kunne være sandhedens sags medarbejdere, hvis de ville hellige sig selv til Gud. Der er mange som kan være ligeså virkningsfulde medarbejdere i sagen, som dem der allerede er i marken. Gud har ikke valgt nogen personer til at gå ind i hans arbejde for at lukke andre ude, men han har taget dem som er villige til at bære byrder og ansvar.    
Jeg er lige kommet tilbage fra Indiana, hvor folk er ivrige efter at høre sandheden. På meget kort varsel, blev der samlet tilbedelseshuse. Selvom det var svaghed at jeg prøvede at tale til folk, støtte Gud mig dog og styrkede mig. Da jeg så huset blive fyldt, og folk lyttede så ivrigt til sandheden, blev min sjæl oprørt inden i mig. Mine tanker gik til den store missionsmark. Vi er ikke alle kaldet til at stå på talerstolen, men vi er alle kaldet til at være missionærere, selvom det kan være i begrænset forstand. Ingen kan undskyldes. Det er enhvers pligt at så sandhedens frø, så de kan spire op og bære frugt til Guds ære. Herren har ikke givet sit værk i nogle få mænds hænder, men han har givet enhver et ansvar.    
Denne institutions plan er at lære andre hvordan de skal arbejde, og vi håber at I vil tage jer tid og opmærksomhed til denne belæring. Her er et Gudsgivent privilegium, at udnytte hvor I kan lære at arbejde ihærdigt for Mesteren. Gud vil hjælpe alle som vil gribe fat og hjælpe sig selv; men vi kan ikke forvente lys og hjælp til os, hvis vi ikke giver agt på det lys vi allerede har. Hvis vi vil være effektive medarbejdere i Guds sag, må vi lære hvordan vi arbejder. Hvis Du vil være tømmer, må du lære tømmerfaget; hvis du vil være medarbejder for Mesteren, må du lære hvordan du arbejder for ham. Du bør prøve at gøre dit arbejde godt. Det er enhvers pligt at arbejde sådan at dem der kommer til sandheden, vil komme og være parat til at arbejde i harmoni med os på alle punkter.    
Nogle få har båret ansvar og byrder for arbejdet; men sagen vokser, og dens arme kan ikke omkredse den. Arbejdet bliver så omfangsrigt at ingen enkeltperson kan føre det videre. Ligesom pastorerne Elders Haskell og Whitney har arbejdet i missionssage, og har prøvet at vise andre at arbejde, har de mødt succes, og har fået en erfaring, som de bør bibringe andre med. Hvis du allerede har fået en vis succes i den arbejdsgren, så tro ikke at du har lært alt hvad er værd at vide, men gå på denne institution og lær alt hvad du kan. Der er punkter som du kan få undervisning. Planerne kan være anderledes fra dine; hvis det så prøv at følge dem, og arbejde i harmoni. Det kan ikke forventes at alle tankesind vil løbe i samme kanal; men I kan alle arbejde forstandigt efter samme plan.    
Traktat- og missionsarbejdet er en vigtig del af den tredje engels budskab. Kolportører må gå ud i forskellige dele af landet. Vigtigheden af dette arbejde er lige så vigtigt som prædikantarbejdet. Der er både brug for den levende forkynder og den stille budbringer  til at udføre det store værk der er foran os.    
Jeg ser for mig et antal unge. Jeg håber I hver især vil føle vigtigheden af at arbejde i missionsssagen. jeg elsker at se de unge arbejde for Mesteren; men det smerter mig at se unge folk der bekender vor tro, spilde deres tid og energi på ydre smykker. Hvor meget bedre ville det ikke være for de personer der bruger tid på at danne smukke karaktertræk, og hjælpe til med at same sjæle ind i Kristi fold. Jeg ville I som bruger jeres tid på overfladisk og unødig pral, kunne se til den anden søbred og se resultatet af en så selvisk og ligegyldig handlemåde.    
Enhver af os kan være medarbejdere for Mesteren. Kvinder kan gøre meget i misisonssagen, hvis de ville. Der er mange stillinger som de kunne passe acceptabelt. Vi bør alle lære at være selvfornægtende og selvopofrende, og når tiden bruges på tilberede behageligt ydre udseende nu, så lad os finde ud af at danne karaktertræk der repræsenterer Kristi religion rigtigt for verden. Idet du går ud for at arbejde på missionsmarken, bør din optræden og metoder være til behag, ikke til fornærmelse. Du bør arbejde i sagtmodighed, og med frygt for Gud. I bør være kristne damer og pæne herrer; lad jeres samtale og optræden være så den anbefales for andre.    
Der er et missionsarbejde at gøre med at få udspredt traktater og blade og få solgt vore andre skrifter. Ingen må tænke, at han ikke kan påtage sig dette arbejde, fordi det er så anstrengende og kræver tid og omtanke. Kræver det tid, så giv den med glæde, og Guds velsignelse vil være over dig. Der har aldrig været en tid, hvor der var brug for så mange arbejdere som nu. I alle vore menigheder er der brødre og søstre, som burde øve sig i dette arbejde. I alle menigheder burde der gøres noget for at udbrede sandheden. Alle har pligt til at studere vore forskellige trospunkter, så de kan være rede til forsvar over for enhver, der kræver regnskab af dem for det håb, som er i dem, dog med sagtmodighed og frygt.    
Et stort arbejde ligger foran os. Der er sjæle der skal frelses, og vi står til ansvar for deres frelse omkring os. Lad enhver se hvor meget kan gøre for at få lyset foran andre. I vil møde hån, men det behøver ikke forhindre jer. Vis jer selv som mænd og kvinder i Kristus Jesus. Vis at I kan bære skam. Husk at jeres mester bar det samme før jer; og har mod til at stå for det rigtige. Husk at jeres mester bar det samme før jer, og har mod til at stå for det rigtigt. Der er en rig løn til jer her og der. Mesteren vil sige: "Vel gjort, gode og tro tjener, gå ind til din Herres glæde." Hvem kan forstå Herrens glæde? Hvem kan fatte det? Det er tilfredsheden ved at se sjæle frelst gennem hans eget blods dydighed.    
Han forlod himlens sale, sin kongelige trone, sin majestæt, hans ære, hans herlighed, han iklædte sin guddommelighed med menneskelighed, og blev fattig for vor skyld, så vi gennem hans armod kan blive gjort rige. Han påtog sig selv en tjeners skikkelse og blev gjort i menneskers lignelse, og han vandrede blandt menneskebørnene, en sorgernes mand og kendte til sorg. "Men han blev såret for vore overtrædelser, knust for vor brødres skyld; os til fred kom straf over ham, vi fik lægedom ved hans sår." For den glæde som var for ham, "udholdt korset uden at ænse skammen, og som nu har taget sæde på højre side af Guds trone. Ja, på ham, som har tålt en sådan modsigelse af syndere, skal I tænke, for at I ikke skal blive trætte og modløse i jeres sjæle." Når vi betragter det umådelig offer Guds Søn gjorde, ved at dø for verdens synder, og man tænker på at her er mænd og kvinder som ikke overvejer om de kan gøre noget, ikke giver noget offer for deres medmennesker, kan vi kun råbe til Gud, for at vække os til en pligtsfølelse.    
Til de unge som får en uddannelse på vor højere skole, vil vi sige: Lad ikke jere studer forhindre jer i at deltage i disse møder, og lære hvad I kan. I bør gøre det til jeres forretning medens I er her for at få en uddannelse i Guds ting, såvel som i kunst og videnskab. Det bør være jeres første mål at lære jeres pligt over for Gud og jeres medmennesker og lærehvad I kan. I bør gøre det til jeres gerning så længe I er her, at få en uddannelse i Guds sager, så velsom i kunst og videnskab. At lære jeres pligt over for Gud og jeres medmennesker, bør være det højeste mål. Jeg kan se en bred mark foran jer. Gå forstandigt og forstående i gang med arbejde, med hele sjæl, sind og styrke, og I vil se arbejdet gå fremad.    
Blandt os har der været et stor mangel på bøn. Vi bedre om Herren, men tror ikke at vi får de ting som vi beder om. Vi mangler den tro som griber fat om Gud. Han ønsker at vi skal komme til ham i vor svaghed, med tro, vide at han vender sit medfølende øjne til os, og at hans villige hånd rækkes ud over os. Vi bør have ubetinget tillid til Gud. Han har mødt os, og udvist sin kraft i vor midte. Vi har modtaget særlige tegn på hans kærlighed, og vi ved at Herren er parat til at høre os, hvis vi blot vil sætte vor lid til ham. Vi kommer til ham som et barn til en forældre, han tilbageholder ingen gode ting fra os, og han vil sende Trøstermanden for at velsigne os.    
De gamle og unge vi vor midte falder for dødens kraft. Vil de opstå til den første opstandelse? Når jeg rejser udover landet, og ser de vide gravstene på afstand, glimte bland stedsegrønt og prydtræer, forledes jeg til at spørge: Hvor mange af disse tavse sovende vil vågne op på den første opstandelsesmorgen? Hvor mange har levet og døet uden håb for fremtiden?    
Vi ønsker at du skal mærke at Gud har et arbejde at udføre, og at det er din pligt at tage fat alvorligt og forstående fat i det. Vi spørger enhver af jer om at gå ind i dette missionsarbejde, og gøre hvad du kan for at frelse sjæle. Forstå først selv sandheden, og så vil du ønske at andre skal forstå det. Det er et vigtigt og højtideligt alvorligt arbejde; og vi behøver at søge Gud i alvorlig bøn, at vi kan forberedes til at trofast udføre vor pligt.    
Vi bør ikke kun bekende os til kristendommen, men vi bør gennemføre dens principper i vor dagligdag; og gøres det trofast, når Kristus skal komme, vil han sætte en evig herlighedskrone på vore pander. Jeg elsker ham; han døde for mig; og jeg ønsker at bringe velsignelse til Jesus. Lad dette vær ethvert hjertes følelse.  

15 04 1880 Review and Herald Orden i menigheden   
 Når vanskelighederne rejser sig i menigheden, bør guds ord studeres særligt, med alvorlig bøn for at lære hvilken vej Kristus vil gå for at afgøre sagen. Det er almindelig praksis for menighedsmedlemmer at diskuttere de fejlende menneskers fejltrin blandt dem selv, medens ham som har skylden ikke ikke hjemsøges, og der gøres ikke særlige anstrengelser for at genløse ham, og ofte behandles han med kulde og forsømmelse som virker til at skubbe ham endnu længere væk fra lyset, og mere til fulde ud på fjendens slagmark, hvor det er vanskeligere at genvinde ham fra den snare han er faldet i.     
Vor Genløser forstod menneskenaturens forhærdelse; og for at frelse de sjæle som han ofrede sit liv for, og etablere sin kirke i enhed og velstand på jorden, har han givet tydelige regler til menighedsmedlemmer at følge i omgang med hinanden. Hør hvad han siger: "Hvis din broder forsynder sig, så gå hen og sæt ham i rette under fire øjne. Hører han dig, så har du vundet din broder. Men hører han dig ikke, så tag endnu én eller to med dig, for at enhver sag kan blive afgjort efter to eller tre vidners udsagn." Men er han dem overhørig, da sig det til menigheden, men er han også menigheden overhørig, så lad ham være for dig som en hedning og en tolder."    
Selvom det ikke er nogen behagelig opgave at gå til nogen man tror er vildfaren, og fortælle ham om hans fejl mellem dig og ham alene, er det netop det arbejde Kristus har givet os at gøre at frelse de frelsende og bevare menighedens harmoni. Det er meget mere tilfredsstillende for menneskenaturen at fortælle vore mistanker til vore brødre, og tale bag om ryggen på dem der fejler, end at tage åbent til ham og sige de samme ting til ham, som vi gør når han ikke er til stede.    
Menigheden har brug for trofaste og heltemodige mænd, som tør være oprigtige og sande, og som vil følge Bibelen til bogstaven, og afviser at underlægge denne fordærvede tids former og skikke. Disse mænd vil, når de kendes til fulde, vil få en stor indflydelse i kirken, og deres daglige liv vil være en bekendelse af Kristus over for verden. Hvis vi tager imod den evige løn, vil mange af de ting som selvet beder om  blive opgivet, og meget vil kunne klares for Kristi og hans evangeliums skyld. Alt i det sociale liv må være underordnet frem for det religionen kræver. Alle som vil gøre dette vil være frugtbare i Gud; og når der er et ekstremt behov, hvor de kun kan finde hjælp hos Gud, vil Kristus stå frem for dem, som har stået frem for ham. Han vil hjælpe dem når de behøver hjælp; og det lys og den styrke som de modtager fra ham, vil bibringes andre. Disse mænd vil have en dannende indflydelse i deres familier, i kirken og på verden. Det er ikke altid nemt og behageligt at gøre det rigtige. Satans sti er den bedste og mest bedrageriske. Det er gjort til at se ud som den mest tiltrækkende, skønt det er hårdt, mystificerende og skuffende. Hellighedens sti er snæver, fuld af selvbedrageri og stadig opofrelse; og alligevel er det møjsommeligt, op ad bakke i lykke, bekvemmelighed og håb. Midt i konflikter, tilbageslag og trængsler nydes den mest ophøjede trøst af dem som vandrer på lydighedens sti.    
Vi bør behandle de fejlende ligesom Kristus behandlede os. Han ynkes over vor svaghed, og således bør vi ynkes over fejlende. Han ofrede alt for at frelse mennesker; vi bør ikke tøve med noget som helst selvfornægtelse eller offer for at kunne redde vore medmennesker. Vor pligt er tydelig. Hvis vor bror gør sig fortræd over for os, også selvom han ikke har umiddelbar forbindelse med os, er det vor pligt at tage til ham alene, ikke med kritik og bitterhed, men med sorg udtrykt i vore ord. Røsten bør modereres til at nå hans hjerte, og ikke for at vække en stridighed. Vi bør komme ligeså tæt på de fejlende så muligt, og med overbærenhed, rolighed og kærlighed for deres sjæle, fortælle dem tålmodigt deres fejl; og med et blødgjort hjerte, bøje sig ned og bede med og for dem. I ni tilfælde ud af ti vil disse bestræbelser lykkes. Hvis den fejlende tager imod råd og vejledning, og ydmyger sin sjæl for Gud i ydmyg anger og bekendelse, at uenigheden af afsluttet, er en sjæl reddet og kirken er ikke længere sårret og tortureret.    
Men hvis de fejlende ikke tager imod sin broders indtrængende bønner og trofaste anstrengelser, så er hans handlemåde afklaret, til at tage en eller flere i kirken og hjemsøge den fejlende. Men disse bør handle i tålmodighed og ømhed, og i Kristi ånd, og have deres egne hjerter gennemsyret med hans kærlighed, med venlige ord, og prøve at rette og frelse den frelsende, og give Gud ydmyge anmodninger og berøre og underlægge hans hjerte som har fejlet, og er under Satans magt og magt. Men viser alle disse anstrengelser at være nyttesløse, og den fejlende vedholdende forbliver uafhængig og ikke til at rette, så bør det tredje skridt tages. Bring sagen frem for menigheden. De skridt som denne organisation tager i Guds frygt, efter disse regler er blevet fulgt til bogstavet, genkendes i Himlen.    
Hvis alle menighedsmedlemmer var Kristi ords gørere så vels om hørere, vil frihed og velstand være resultatet. Hvor megen sorg kan familier og menigheder ikke spares for, hvis alle, i oprigtighed og sandhed, praktiserede de lektier Jesus vor Genløser gav os. Religion er ikke kun doktrin og tør teori. Den regulerer liv så vel som troen. Bibelen fortæller på siderne os hvad Kristi lære er, medens den på en anden side specificerer vor pligt mod Gud og vore brødre. Medynk og helligelse er forenet. Verdens Forløsers formaning er: "Derfor, alt hvad I vil, at menneskerne skal gøre mod jer, det samme skal I gøre mod dem; thi sådan er loven og profeterne." "Derfor, når du bringer din gave til alteret og dér kommer i hu, at din broder har noget imod dig, så lad din gave blive dér ved alteret, og gå først hen og forlig dig med din broder, og kom så og bring din gave!"    
En stor grund til hvorfor vore brødre og søstre ikke har mere tillid til Gud i bøn er at næsten alle forsømmer at følge Jesu ord og bevare harmoni mellem brødrene. De lader forskellige fejl eksistere mellem menighedsmedlemmerne, som skaber bitter misundelse og strid; og når disse forskelle er; hverken hører eller besvarer Gud deres bønner, og børmet kommer over sindet, fordi de har forsømt den pligt vor genløser tydeligt har udpeget. Der er en stor mangel på bibelsk enkelhed og oprigtig kærlighed for hinanden. Kærlighed og selvophøjelse forhindrer sindsydmyghed som burde karkakterisere ethvert menighedsmedlems liv. Hvis ikke dem som samles i menighedsrummet skal overholde de regler af Kristus som gives i hans ord, og som er så enkle og fornuftige at alle kan forstå, indrette deres opførsel mod hinanden af dem, så kan der ikke være noget som åndelig styrke, harmoni eller velstand i menigheden; men forlis og fordærv vil være resultatet.    
Det er nødvendigt at ethvert menighedsmedlem på jorden skal opdyrke de karaktertræk som vil bliver de karakteregenskaber der bruges til at bevare harmoni og lykke i kirken deroppe. Kærlighed er en himmelsk voksende plante, og den må opdyrkes ved anvendelse. Hvis der er en som har gjort fejl, er denne i mørke, og under sjæleødelæggerens kontrol. I den tilstand, kan han klart se sin egen syndighed, og vil ofte få sig selv til at tro at han gør det rigtige, og at hans brødre ikke er venlige, men prøver at skade ham. For en tid lader fornuften til at være sat ud; og han er bytte for uregerlige følelser, og virker frustreret til at gøre noget der sætter har i størst mulig afstand fra kirken. Visdom er nødvendig for at frelse den sjæl fra at ruinere sig selv og andre. Jesus forstod alt om farerne for disse sjæle, og således gav han regler som det vil lykkes ved, hvis de adlydes. Enhver der forlader bibelplan kan sætte den sjæl helt på fjendens grund, hvor det ikke er muligt at nå ham.    
Hvis fejl han begår omtales af det ene menighedsmedlem til det andet, eller hvis fejlene er åbenlyse for menigheden, så tages det tredje skridt uden de to foregående, føler ham der fejler sig retfærdiggjort ved at betragte sig selv som uretfærdigt behandlet, og dette gør det vanskelige at få adgang til ham, og indprænte hans sind. Han sætter sig selv uden for hjælpens rækkevidde, og går tabt i menigheden. Kristus kendte sjælenes værdi som intet menneske vil kunde kende. Han betalte prisen med sit eget liv for deres genløsning, og Satan arbejder hele tiden med al bedrag, på at vriste sjæle fra Jesu Kristi hånd, og sætte dem i hans rækker. Når menighedsmedlemmer ikke følger de regler Kristus har givet dem, hjælper Satan med at udføre sit værk, da de var blevet gørere af Kristi ord, og ikke kun hørere, kunne det lykkes for dem at gå de skridt Kristus har givet for at ordne vanskelighederne.    
Ofte fortænkes de enkelte medlemmer for fejl hvor der faktisk ikke er nogen fejl. Sand kristen kærlighed værnes i hjertet og udvirkes i livet, vil lære os at give den bedst mulige mening for hvordan vore brødre handler. Vi bør være lige så ivrige for deres rygte som for vort eget. Hvis vi altid mistænkeliggør ondt, vil dette skærpe deres adfærd til at gøre netop det onde som vi har ladet os mistænke for. På den måde, skabes der mange vanskeligheder som ellers aldrig ville være kommet, og brødre fejlvurderes ofte ved mistænkeliggørelse, dømmer deres motiver frit, og udtrykker vor mening over for andre om deres handlinger. Det at nogen er hurtige til at fortolke i alvorlige fejl, er måske ikke mere end hvad vi selv pålægges i hverdagen.    
Når vort temperament er udtrættet og vi bliver irriterede, fristes man til at tale om nogle af vore brødres formodede fejl, og ofte puffes der til ham ved et offentligt møde. Derved bliver det en alvorlig sag, gøres til menighedsanliggende, og menigheden drages til ansvar, selvom den sårede kunne være gået til sine brødre alene, og talt over sagen med ham i Mesterens ånd, ville de være kommet til en forståelse med det samme, og menigheden vil aldrig være betrængt med bebyrdet med vanskeligheden.    
I denne verden vil vi aldrig være fri for fjendens angreb. "En discipel står ikke over sin mester, en heller en tjener over sin herre. Disciplen må være tilfreds, når det går ham som hans mester." Satan tøver ikke med at angribe verdens Genløser Han blev fristet på alle punkter ligesom vi er, dog uden synd. Atter læser vi at han led og blev fristet. Til tider var kampen så hård at Guds Søns sjæl vred sig i pine. Fristelse er ikke synd, heller ikke nogen antydning af at vor himmelske far er misfornøjet med os.  

3 06 1880 Review and Herald En levende menighed   
 En levende menighed er en menighed der arbejder. Praktisk kristendom vil udvikle de seriøse medarbejdere for at fremme sandhedens sag. Der er en stor mangel på denne praktiske religions blandt os som et folk. Verdslighed og stolthed, kærlighed til klæder og opvisning, er støt voksende blandt dem der bekender at holde Guds bud, og venter på deres Herre.    
Det gamle Israels store synd var at vende sig fra Gud til afguderne. Dette er også det moderne Israels store synd. Apostlen Paulus sagde til de hedenske menigheder, som blev oprejst: "Hvordan I vendte om til Gud fra afguderne for at tjene den levende og sande Gud." Han kunne visselig sige til mange af dem: "Jeg er i Kristus Jesus blevet jeres fader ved evangeliet." Da han så dem blive ligeglade, at deres tros glød slukkedes ved frafaldet, udbrød han: "Thi jeg er nidkær for jer, som Gud er nidkær; jeg har jo trolovet jer med en mand for at føre jer som en ren jomfru frem for Kristus. Men jeg er bange for, at som slangen bedrog Eva ved sin træskhed, skal også jeres sind fordærves og drages bort fra den oprigtige troskab mod Kristus." Han beder dem indstændig at være Guds efterfølgere som kære børn, og vandre værdig i det kald, hvorved de er kaldet, være frugtbare i al god gerning, og vokse i Gudskundskaben. Han formaner dem også til at vandre i Kristus Jesus, ligesom de tog imod ham, så at de må rodfæstes og opbygges i ham, og fæstnes i troen. Han minder dem om: "ligesom I ved, hvordan vi formanede og opmuntrede hver enkelt af jer som en fader sine børn og lagde jer alvorligt på sinde, at I skulle vandre den Gud værdigt, som kalder jer til sit rige og sin herlighed." Til tessalonikerne skriver han: "Så beder vi jer i øvrigt, brødre, og lægger jer på sinde i Herren Jesus: at ligesom I bar lært af os [Kristi tjenere], hvordan I bør vandre og tækkes Gud, som I jo allerede gør, at I da må gøre yderligere fremgang."    
Vi længes efter at se sand Kristen karakter manifesteret i menigheden, vi lægtes efter at se dens medlemmer fri af et lys, uærbødig ånd; og vi ønsker alvorligt at de må erkende deres høje kald i Kristus Jesus. Nogle som bekender Kristus arbejder til det yderste at de må leve og handle så deres religiøse tro må anbefale sig selv til moralværdige folk, så de kan tilskyndes til acceptere sandheden. Men der er mange som ikke føler noget ansvar, endog ikke for at deres egene sjæle forbliver i Guds kærlighed, og som, i stedet for at velsigne andre ved deres indflydelse, er en byrde for dem som vil arbejde og våge og bede. Disse ubekymrede og ligegyldige mennesker er en dødvægt på menighederne overalt. Deres hovedstudium er ikke hvordan kan lade deres lys skinne så at andre vil drages til Gud og sandheden, men hvordan de vil bestyre, hvad de hengiver sig til og viser frem, for at tiltrække sig opmærksomhed. Dem som i sindets ydmyghed prøver at ophøje Kristi sandhed, ved deres eksempel, fremstilles i Guds ord som fint guld; medens den klasse som har selvhævdelsen som hovedtanke og studium, er som rungende malm og en klingende bjælde.    
Den sidstnævnte klasse er langt mere talrig i vore menigheden end tidligere nævnte. Disse dovne og overfladiske mennesker vil aldrig blive mere end drivtømmer, hvis der ikke sker en markant ændring i deres liv og karakter. De er kun kristne efter bekendelse; deres liv, deres optræden er et stadigt vidnesbyrd for verden, at de ikke ved noget om erfaringsmæssig gudsfrygt, om et korsbærende selvfornægtende liv, for Kristi sag. De undersøger altid deres egen samvittighed, planlægger efter deres eget behag, deres fornøjelser eller tilfredsstillelser. De er som salt uden smag. På den dag hvor hele jorden skal dømmes, skal de vægtskåle der beregner denne klase mennesker, bliver erklæret for lette.    
Hvad kirken behøver er at rense for dem som besmitter den. Reformationsånden må optændes iblandt os, og denne klasse må omvendes eller skilles ud fra kirken. Vi beder dem indstændig som har en forbindelse med Gud at bede alvorligt og i tro, og ikke stoppe her, men arbejde såvel som bede, for menighedens renselse. Den nærværende tid kalder på mænd og kvinder som har en moralsk målsatte, mænd og kvinder som ikke vil formes eller underlægges af nogen uhellige indflydelser. Disse personer vil få succes med at udvikle kristen karakter gennem Kristi nåde der er givet os så frit. For dem som hurtig mister modet ved enhver ugustig omstændighed, vil den store sjælefjende danne omstændighederne som at give dem overmådelig grund til at altid miste modet.    
Oh om jeg kan tale sproget så tydeligt og overbevisende som at bevæge sjæle fra deres ryggesløse magelighed og verdslig tilpasning! En ægte erfaring alene vil kvalificere os til at tilslutte den skare, som kommer ud af den store trængsel, får vore karakterklæder vasket, og gjort dem hvide i Lammets blod. Jeg er foruroliget over deres ligegyldighed og passivitet som bekender sandheden. Satan anstrenger sig utrættelig; han er hele tiden på vagt, for at bedrage og omsnære. Hvordan er vagtfolkene på Zions mure gør deres arbejde? Våger de for sjæle som de skal aflægge regnskab for? Er de lys vågen? Er de seriøse? Og viser de at de tror helt på de læresætninger de fremholder?    
Det vil ikke lykkes for dem i Guds tjeneste hvis de ikke hele sjælen arbejder, og han regner alt andet for tab, end det fremragende kendskab til Kristus. Enhver som forbeholder sig noget, om han nægter at give alt det han har, kan ikke være Kristi disciple; han kan meget mindre være hans medarbejder. Helligelsen må være fuldstændighed. Fader, moder, hustru og børn, huse og lande, alt som Kristi tjener besidder, må underlægges Guds kald, - bundet på det hellige alter. Han må være alvorlig, han må være villig til at fornægte sig selv og opløfte korset, og gøre de ting der forlanges af ham, for at fremskynde det store reformarbejde underlidelser men med gælde og sjælsstyrke. Han vil ikke gå her og der for at behage sig selv; men når pligten kalder vil han kunne findes, om nødvendigt, i den tætteste strid, og lide uden ulyst, uden at beklage sig, uanset verdslige interesse eller personlige konsekvenser. Alt dette bønfalder vi selv at gøre når vi accepterer kristennavnet, og mere specielt når vi indvilliger i at påtage os arbejdet som Kristi ambassadører.    
Jeg tror at mange byer og stæder, endog i vort eget land, er der mange som aldrig har hørt en prædiken om den nærværende sandhed, og har intet kendskab til vor tro, eller til os som et folk. Højtidelige advarsler for denne tid har aldrig faldet i deres ører eller overbevist deres samvittighed. Mit bebyrdede hjerte går frem til Gud i nattens vågne timer, om han vil arbejde gennem dem han vil, for at advare verden om deres kommende dom. Hvem udlever deres tro? Hvem opløfter Jesus Kristus og hans uforlignelige kærlighed over for den ubodfærdige, kun med dette for øje? Hvor er den levende iver som gør indtryk på de menneskesind der er lammet af synd, at vi tror at vi bekender, at alle tings ende er nær, og det som er gjort for at forberedelsesarbejdet må ske hurtigt?     
Guds folk bør vågne op til en et klart begreb om overtrædelsens karakter. Synd er afskyeligt, og mange bedrages når det gælder dens natur. Satan har planlagt det sådan, at forståelsen omtåges, det åndelige udsyn formørkes, sjælens begrebsmæssige evner sløves. Men Gud vil ikke have at nogen af os bliver omsnæret, derfor skildres syndens natur i de inspirerede sider, - dens krænkende karakter over for Gud, dens fordærv, dens skam, og dens resultater. Alt er blevet gjort som Gud vil gøre for at frelse mennesker fra syndens magt, som skamferer det guddommelige billede, frustrerer Guds målsæt i menneskenes eksistens, degenererer hans gudsgivne magter, indsnævrer hans rummelighed, leder til uhellige indbildninger, og løsner tøjlerne for uhellige lidenskaber. Synd! hvor hadefuld I Guds øjne! Hellige engle se på den med afsky.    
Hvad er synd? Overtrædelse af Guds lov. Gud ønsker at alle der er knyttet til ham vil føle afsky for synd, hade alt der nærmer sig dette. Overtrædelse er en slange med dødelige bid. Giv den ingen frihed, for den vil bringe sjælen i fare. Helle vælge afsavn, lidelse, sult, skam, fængsel og død, end at give efter for synd.    
Vil ham der bekender at følge Kristus rense sjælens tempel for dens besmittelse? Vil dem som bekender at være hans repræsentanter ofre hvad som helst frem for at krænke Gud? Der er behov for en dybfølt overbevisning i enhver sjæl for styrke væmmelse af synd. Der bør opmuntres til meditation. Vi bør se os selv som altid værende i Guds nærhed, hvis øjne ransager sjælen og læser de mest skjulte tanker. Eftersom vi ved dette er sandt, hvorfor så stor en ligegyldighed over for Guds forlangender? Hvorfor denne tankeløshed om livets alvorlige realiteter?    
Jeg kalder på jer, mine kære brødre og søstre, at opelske åndelighed, og bortlægge jeres afguder, og arbejde i frygt for Gud for tid og evighed. Igen og igen er vore søstre blevet advaret mod at svælge sig i klædestolthed, som er afgudsdyrkelse; alligevel fortsætter de, forandrer sig ikke, og deres eksempel leder andre bort fra Kristus, i stedet for at lede til ham. Hvorfor er det så hårdt at vække samvittigheden på dette emne, når den inspirerede apostel har talt så udtrykkeligt på dette punkt? Vil mine søstre klæde sig enkelt for Kristi skyld? for kærlighed til de sjæle som han døde for? Vil de huske på at de møder deres livsopregnelse for Guds domstol, og skal svare for de penge og den tid der bortødsles på unødig besmykkelse?    
Dem som ved alvorligt studium af Guds ord og brændende bøn søger hans Ånds vejledning, vil ledes af ham. Skystøtten vil lede dem dag for dag, ildstøtten om natten; og med en blivende fornemmelse af Guds nærvær vil det ikke være muligt at ignorere hans hellige lov. Grunden til at der er så megen overtrædelse er at der kun bruges lidt tid på meditation og bøn. Klæder, fremvisninger og syndig tilfredsstillelse tager Gud ud af tankerne, og synden ser ikke så overmådelig syndig ud. Satans engle er nærved for at give det skin af retfærdigheden. Hvis lyset fra Guds trones brændende herlighed skal skinne ud på religionsbekendernes syndige praksis, hvor frygtelig vi synd da ikke se ud, hvor farlig vil dens føjelighed ikke virke. Oh, om ønsket for syndig tilfredsstille snart vil forgå i herlighedens overskyggende lys fra den Guddommelige Tilstedeværelse.    
Vi er i stor fare for at se på synd som en lille sag, der ikke er værd at bemærke sig. Uvenlighedens, utålmodighedens, kværulantiens, utaknemmelighedens, stolthedens synd med at efterligne den fordømt verdens modestrømme, bør der ikke tages så let på. Tankernes og handlingernes kanaler går dybt og bredt når de bliver gentaget. Jo længere man handler på en bestemt måde, des større er sandsynligheden for at han vil fortsætte den samme kurs i løbet af livet. Onde levevaner er som kæder., der holder en i en forkert løbebane. Hvor alvorligt bør vi da ikke påbegynde reformationsarbejdet.     
Lad levevanerne formes på en sikker opførsels-rækkefølge. Og af netop den grund at religiøse vaner ikke er så lette at etablere, som dem af modsat karakter, des mere alvorlige anstrengelser bør der gøres for at forme helligelsens, bibelstudiets og den nøje renheds vane. Dette vil kræve velovervejede mål, og udholdende anstrengelser; for det naturlige hjerte er imod en sådan uddannelse. Disse vaner kan fås ved at udføre kristne pligter trofast og regelmæssigt. Gør det til vane at deltage i bedemøder, og være villig og alvorlig på at gøre godt mod andre. Lad det blive en vane at føre udbytterige samtaler i samfund, i stedet for at hengive sig til tom snak over timelige ting, omklæder, eller andres fejl. " Det borgersamfund, vi tilhører, er jo i Himlene, " siger apostlen" og derfra venter vi også Herren Jesus Kristus som frelser." Gud har givet os vore talenter, og forlanger at de bruges til at ære ham og ikke os selv.    
Hvilken sorg er det for Frelseren som købte os for sit eget blod, at skarer der bekender hans navn har dannet vaner som bringer dem direkte under mørkets fyrstes kontrol! Disse vaner formes gradvis, og næsten uden at mærke det. Små pligter er blevet forsømt. Kristi bekendende efterfølgere har undgået deres kors. Verdslig indflydelse har fordærvet deres sjæls renhed. De føler ingen byrde for dem som er af Kristus, men lærer dem at gå ned i døden uden irettesættelser og uden advarsler. Selvisk føjelighed har forhærdet hjertet og svækket de moralske evner. Den kristne kurs i denne klasse er usikker. De anses for at være Kristi repræsentanter; men de har ingen levende erfaring, og de betvivler hele tiden Frelserens kærlighed. Deres religion er kun rykvis, og vandrer i andres lys. De har ingen stærk, intet fast og alvorligt håb om himlen. Deres tro er så svag at de ikke kan kræve og tilskynde sig til Guds løfter. Prøvelser knuser dem, og gør dem utrøstelige og fortvivlede.     
Jeg opløfter min advarende røst imod et sådant liv, og beder mine brødre og søstre at ransage deres egne hjerter ihærdigt, og se om de har en levende tro, som virker, ja, <i>virker</i> ved kærlighed, og renser sjælen. Måtte Gud indprente vore prædikanter til at lære unge nyomvendte ved forskrift og eksempel, at de må begynde rigtigt med den kristne vej, og fortsætte rigtigt, hvis de vil slutte det rette sted. Sand sjælsomvendelse er væsentligt; teoretisk religion vil ikke gå i stedet for hjertearbejde. Vi behøver alle at være tættere forbundet med Gud, og så kan vi lære andre troens kunst. Den sande, ydmyge og alvorlige kristne vil modtage en fuldkommen karakters form, og hans hjerte vil altid tilpasse sig Kristi billede. Hans liv vil flyde ud i godgørenhedens kanaler og kærlighed. Disse vil oprettes hos Gud. Det arbejde som nåden påbegyndte, skal, hvis de kombineres med alvorlig møje for at komme tæt på Jesus, skal herlighed afslutte det i Guds rige.    
Hvordan kan jeg indprente vore kære folk, som Gud har gjort til sin lovs forvaltere, med en fornemmelse af hvor meget der står på spil for dem. Hvis de synder i ord og optræden, bringer de vanære over den sag de bekender at elske, og mange vil ved deres eksempel opmuntres til at vende bort fra det spejl der afslører deres moralkarakters mangler. Hvilket regnskab må Kristi bekendende efterfølgere aflægge på den dag hvor Herren vil spørge efter tabe sjæle, på grund af deres uretfærdige adfærd. Lad os, som Guds særlige folk, ophøje den kristne karakters standard, så vi ikke kommer til kort for den løn som vil gives de gode og trofaste. Vor prøvetid vil snart være til ende. Vi må arbejde på vor frelse med frygt og bæven. Det er dem som fastholder deres første tillid helt til afslutning, som vil modtage den evige krone. Dem som ophøjer sandhedsbekendelsen må svare for den betroede løn. Vor kristne erfaring bør karakteriseres ved enkelhed, renhed, overbærenhed, godgørenhed og kærlighed. Vi må hele tiden arbejde, ved studium af skrifterne og alvorlig bøn, for at holde os selv uplettet af verden.    
Jesus er gået bort for at berede boliger til dem, som venter og våger efter hans tilsynekomst. Der vil de møde de rene engle og den genløste hær, og vil forene sig med deres lov- og sejrssange. Der omgiver Frelserens kærlighed sit folk, og Guds stad er oplyst af Hans ansigts lys, - en stad hvis store og høje mure, er pyntet med alle slags dyrebare stene, hvis porte er perler, og hvis gader er rent guld, som var det gennemsigtigt glas. "Intet urent skal nogen sinde komme ind i den, ej heller nogen, som øver vederstyggelighed og løgn; kun de, der står skrevet i Lammets bog, som er livets bog." Nattens skygger vil aldrig falde over den stad; den har ikke brug for sol, ej heller måne; dens beboere glæder sig over Guds Lams udæmpede herlighed.  

10 06 1880 Review and Herald Kristi opgave.   
 Efter Kristi opstandelse, før han steg til himlen, gav han sine disciple, og gennem dem til alle som tror på hans navn til enden, denne opgave: "Gå ud i alverden, og forkynd evangeliet for al skabningen." Gud gør krav på alles tjeneste- mænd og kvinder, unge og børn; og jo tidligere de ledes ud og bort fra dem selv, og lærer at involvere sig i uselvisk arbejde for andre, des nærmere vil de komme fuldbyrdelsen af denne hellige opgave. Der er et arbejde for enhver af os at gøre; ikke én er undskyldt. Mange vælger en livsvej for dem selv, uden tanke for eller henblik på Guds herlighed; og alligevel bekender de at være hans tjenere, følge hans anvisninger, skønt de i virkeligheden bare tjener dem selv.    
Nogle er altid parat til at undskylde sig for at ikke give Guds sags anliggender mere opmærksomhed. I lignelsen om bryllupsmåltidet, nævner Kristus en klasse som, med ens samtygge begyndte at undskylde sig. En havde købt et stykke land, og behøvede at gå ud for at se det; en anden havde købt et spand okser, og måtte prøve dem; en anden havde lige giftet sog, han kunne derfor ikke tage imod indbydelsen. Lignelsen illustrerer overfladiske og intetsigende undskyldninger som, hvis de ville, kunne komme til Lammets bryllupsmåltid; og det bringer også en irettesættelse til dem som kunne være medarbejdere i Herrens vingård, men som ikke vil, fordi deres timelige anliggender sættes over ting af jordisk interesse.    
Kristus efterlod sin høje rang som befalingsmand over alle himle, og kom til denne verden som menneskenes Genløser. Medens han var her blev han ikke behandlet som en suveræn regent, endog ikke som en velgører. Hans liv var et sceneri i stadig selvfornægtelse og opofrelse for andres gode. Han sagde: "Jeg kom ned fra himlen, ikke for at gøre min egen vilje, men Hans vilje som har sendt mig." Alt blev lagt på alteret. Hvordan kan vi bedre vise vor påskønnelse af det store offer, som Guds Lam gjorde, end ved at følge hans eksempel, og fremføre det arbejde som han har påbegyndt. Alle som forbliver passive, skønt der er så meget at gøre, vil til sidst findes skyldige for Gud. Med postens ord: <p> &nbsp; &nbsp; &nbsp; Gør noget - gør det snart - med al din styrke; <br> &nbsp; &nbsp; &nbsp; Englens vinge vil folde sammen hvis han hviler længe, <br> &nbsp; &nbsp; &nbsp; Og Gud selv, passiv, blev ikke længere velsignet."    
Dem som bekender at tro sandheden, men ikke føler en byrde for andres sjæle, vil hele tiden falde tilbage, og det vil kræve tid og kræfter fra prædikantens side at holde dem fra troens skibbrud, skønt de burde arbejde med al deres kraft på at viderebringe livets og frelsens vej til deres venner og naboer. Hundreder af mænd og kvinder som for tiden er involveret i Guds værk efter deres bekendelse, gør ikke en tiendedel af det de kunne gøre, hvis de ville udnytte alle de kræfter Gud har givet dem. Nogle gør bogstavelig talt intet for sandheden, og deres ligegyldige eksempel får andre til den samme unyttige position, og derved spreder fra Kristus. Den sidstnævnte klasse inkluderer et langt større antal. De tænker og planlægger kun for dem selv. Fædre og mødre med deres små omkring sig, udgør en lille kreds for deres verden. Alle deres kræfter centreres om "mit og mine," og de bliver mere snævre og mere afgrænsede for hvert år i deres liv. De åbner ikke deres hjerter for Kristi nåde og kærlighed, og frigør deres egen natur og forædler deres tilværelse ved at sætte sig sympati for deres medmennesker.    
Mange som nu efterlades til mørke og fordærv kunne have hjulpet, deres brødre - almindelige mænd og kvinder - kommet til dem med Kristi kærlighed glødende i deres hjerter, og anstrenge sig personligt for dem. Mange venter således på at få en personlig henvendelse. Ydmyg og alvorlig samtale med sådanne personer, og bøn før dem, hjertet bringes tæt til hjertet, vil i de fleste tilfælde være en succes. Men i stedet for det, er dem som bekender at være deres Frelsers efterfølgere, tilfredse med at udtrykke ønske om at en bror eller præst kan komme og hjælpe dem. Derved forsømmer de det arbejde som Gud har overladt dem at gøre. Præcis hvordan dette arbejde skal gøres på, i hvert enkelt tilfælde kan ikke foreskrives nøjagtigt, men når de kommer i tættere kontakt med verdens Forløser, vil der foreslås veje og midler for dem.    
Den sande kristen har lyst til at gøre godt, ikke kun for sin egen familie, men for alle som kommer inden for hans virkekreds. Der vil åbne sig mange nyttige veje for den villige, higende, helligede sjæl, som ønsker at arbejde for andres frelse, og derved udnytte de midler som Gud har tilvejebragt, hvorved Kristne kan vokse til mænds og kvinders fylde i Kristus Jesus. Jo mere sådanne personer gør, des mere vil de se hvad skal gøres,  og jo alvorligere vil de være for at få del i alt godt arbejde for opbyggelse af Kristi rige. Det vil være deres mad og drikke at hjælpe deres medmennesker og forherlige Gud.    
Lad dette spørgsmål komme til ethvert hjerte: "Hvor meget skylder du min Herre?" Jesus, Mesteren, blev fattig så vi kan få evige rigdomme; han døde så vi kan få liv, evigt liv. Skulle vi ikke være villige til at følge hans eksempel, og gøre næsten lige så meget for andre, som han har gjort for os? Gør vi dette, vil vor egen karakter opdrages og forbedres, vor tro vil vokse sig stærkere, vor iver blive mere vedholdende og alvorlig, vor kærlighed for Gud og sandheden og de sjæle som Kristus døde for vil blive mere intens, og dyrebare sjæle vil frelses som følge af vort arbejde. Hvilket større og mere forædlende arbejde man involvere sig i, end at trække sjæle hen til Kristus.  Dette er blevet gjort succesrigt af almindelig mænd og kvinder fra tid til anden, ikke af de mest lærte, veltalende eller velhavende mænd og kvinder, men af den sande og trofaste som gør deres arbejde i enkelthed. Nås en sjæl på den måde, kan denne bringe en hær i Kristi tjeneste. Men enhver medarbejder må bero helt og stadigt på Jesus Kristus for visdom og styrke.    
Når jeg rejser fra Maine til Washington området, og ser de mange byer og stæder som aldrig har hørt advarselsbudskabet, så er mit hjerte bebyrdet. Vi må lægge grundigere og mere omfangsrige planer for at adlyde den guddommelige opgave og nå al skabningen. Vor egen familie, landsby eller naboskab er ikke hele verden. Hvis hvert medlem i menigheden vil arbejde i en grene der passer til hans evner, kunne deres gøres meget mere end der nu gøres for at adlyde Mesterens befaling: "Men," siger en, "Jeg ved ikke hvad jeg kan gøre i Guds arbejde. Jeg er villig til at arbejde, men hvad kan jeg gøre?" Til disse bør vi sige: Gå til Gud, han vil undervise dig. Han som beder succesrigt vil arbejde utrættelig for sjæles frelse. Der er mange ting, der kan gøres, hvis man ellers har i sinde at arbejde. Mange mennesker vil ikke gå i kirke for at høre sandheden blive forkyndt. Disse mennesker kan ved et forstandigt personligt arbejde i al enfoldighed overtales til at styre deres fod til Guds hus. En overbevisning kan fæstne sig i deres sind, første gang de hører en prædiken om den nærværende sandhed. Bliv ikke mismodige, om også jeres indbydelse bliver afslået. Gentag den, indtil jeres bestræbelser krones med held.    
I sammenligning gør vore søstre intet, skønt de kunne gøre rigtig meget. Kristus søger livets og karakterens frugt, og han finder at mange bekendende kristne, ligesom det golde figentræ, ikke bærer andet end blade. Søstrene kan arbejde effektivt ved at finde abonnenter til vore tidsskrifter, og på den måde bringe lys til frem for mennesker. Uddelingen af traktater, og kristne kolportørers arbejde, kan gøres lige så godt af vore søstre som af vore brødre. Inden for denne afdeling af sin virksomhed har Satan travlt med at udsprede litteratur, som nedbryder de unges moral og forgifter deres sind. Ateistisk litteratur spredes over hele landet. Hvorfor skulle ikke hvert eneste menighedsmedlem være lige så stærkt interesseret i at udbrede litteratur, som højner menneskers karakter og bringer sandheden direkte til dem? Disse blade og traktater tjener til oplysning for verden og har ofte været medvirkende til menneskers omvendelse. Vore tidsskrifter sår nu evangeliets frø, og er redskab for at bringe mange sjæle til Kristus, som det forkyndte ord. Hele menigheder er blevet oprejst, som følge af deres uddeling. I dette arbejde kan enhver Kristi discipel gøre en del. Lad tidsskrifter, traktater, blade og bøger blive spredt i alle retninger. Hav altid et bundt udsøgte traktater med dig, hvor du færdes, som du så kan dele ud af, når lejlighed byder sig. Sælg det, du kan, eller lån dem ud eller giv dem bort, som situationen nu tilskynder til. Det vil give gode resultater.    
Noget andet, som alle kan være med til, er at invitere børn og unge med i sabbatsskole. På denne måde kan de unge virke med godt resultat for den kære frelser. De kan forme menneskers skæbne. De kan gøre en gerning for menigheden og for verden, og først på den store regnskabsdag, når der lyder et "vel du gode og tro tjener" vil det blive åbenbaret, hvor stor og omfattende denne gerning var."    
Kære søstre, I må ikke blive trætte af at udføre missionsarbejde på en betænksom måde. Det er en gerning, som I alle kan få held til at udføre, hvis I blot vil forene jer med Gud. Inden I skriver jeres missionsbreve, så opløft altid jeres hjerter i bøn til Gud om, at det må lykkes jer at finde nogle vilde kviste, som kan indpodes i det sande vintræ og bære frugt til Guds ære. Alle, som i ydmyghed tager denne gerning op, vil dygtiggøre sig mere og mere som arbejdere i Herrens vingård."    
Vore prædikanter bør ikke bruge alle deres kræfter på forkyndelsen og lade det være gjort med det. De bør vejlede menighedsmedlemmerne i, hvordan de kan sætte dette arbejde (skrive missionsbreve) i gang og holde det gående, så det for vores traktat og missionsforening kan være som et hjul inden i et andet hjul. Dette inderste hjuls bevægelser holder det udvendige hjul i en kraftig og god gænge. Stands det inderste hjul, og resultatet vil vise sig i mindre liv og aktivitet i traktat og missionsforeningen."    
For mig er det et mysterium hvordan nogen kan være ligegyldige og rykkesløse med deres medmenneskers frelse i disse sidste dage. "Du skal elske din næsten som dig selv," siger budet. Kan vi gøre dette, og samtidig ikke være særlig interesseret deres frelse? Der er noget at gøre for de mennesker, der ikke kender sandheden, i lighed med det, der blev gjort for jer, da I var i mørke. Det er for sent at sove nu, for sent til at være dovne lediggængere. Husets herre har givet hver sin gerning. Lad os gå fremad og ikke tilbage. Vi må have en ny omvendelse hver dag. Jesu kærlighed må gennemstrømme vore hjerter, så vi kan være medvirkende til at frelse mange mennesker.    
Ingen, som elsker Jesus, kan længe bibeholde den guddommelige gunst, hvis han ikke føler nogen byrde for syndere omkring sig. Hvis kulde og ligegyldighed har listet sig over dine åndelige sanser, og din interesse for dem, som går fortabt i deres synder, mindskes, er det på tide, du omvender dig. Den bedste kurs at tage er at engagere sig i personlig indsats for at frelse andre. Ved at velsigne dem vil du også blive velsignet. Lige meget hvor tunge korsene er, som du må bære for at gøre dette, appellerer Guds Søns blod og kvaler til dig om at fortsætte med at arbejde, om at så ved alle vande. Guds ords rige løfter er for arbejderne, de gode og trofaste. De går deres gang med gråd, når de udstrør sæden, med frydesang kommer de hjem, bærende deres neg." "Den, der høster, får løn og samler frugt til evigt liv."    
Den kristne har en uudtømmelig kilde af styrke at trække af, hvis han blot vil tage Gud på hans ord, og i levende tro forlange de velsignelser han behøver så meget. Få har studeret bibelen så nøje, og beskuet det store arbejde der er involveret i Frelsesplanen, så de kan begribe deres ansvar for deres medmennesker. Dem som bekender Kristus og alligevel hengiver sig i dovenskab og ladhed ved ikke hvor mange vil gå tabt fordi de ikke retter sig efter principperne, nedlagt i Guds ord. Og de ved ikke hvor mange de har middel for, for at bringe dem under Kristi blodbestænkte banner, hvis de blot har taget deres kors og fulgt ham uanset hvor han kan lede dem. Det er for dem, og kun for dem, som er engageret i at fremføre vor Frelsers opgave, at det velsignede "Vel du gode og tro tjener" vil blive sagt til, og på hvis pander udødelighedens herlighedskroner vil blive sat på.  

17 06 1880 Review and Herald Hændelser undervejs   
 Da vi var på vej fra Michigan til Californien for nogle måneder siden, fik vi mulighed for at overnatte i Council Bluffs. Vi ville udnytte denne anledning til at besøge en ven der boede på stedet, tog vi en sporvogn til hedes hus, men fandt ud af han ikke var i byen, og ville muligvis ikke komme tilbage i flere dage. Vi trak os tilbage, tog vi logi i det nærmeste hotel, og om morgnen, efter morgenmand med vore velfyldte middagskurve fra vore venner i Battle Creek Sanatoriet, tog vi flyttevognen over Mississippi til Omaha. Her var vi nød til at vente i flere timer på stationen, hvor vi fik god mulighed for at studere mennesker.    
Blandt de mange som hele tiden vrimlede sig de og de vej, var der en dame som særlig fangede vor opmærksomhed. Hun så ud til at være omkring fyrre år gammel, og var omgivet af en flok børn, hele vejen fra fire til fireogtyve år gammel. En af drengene, omkring ti somre, skabte en masse problemer for hende. Videbegærlighed og egensidighed lod til at være fuldt udviklet i ham, end i de andre små, som sad artigt på sæderne, med deres arme foldede og deres fødder hængene, medens han, holdt nøje øje med sin moders øjne, vil de vende sig bort og benytte lejligheden til at smutte ud af døren og holde øje med lokomotiverne køre frem og tilbage. Hans moder frygtede at han ville skynde sig ud, og ærgres over hans gentagne ulydighed, og til sidst gå ud efter ham, og snart komme tilbage med ham under armen. Hun skældte ud og han modsatte sig ethvert skridt. Til sidst nåede de sædet, hvor hun skubbede ham voldeligt så hans hoved kom med anselig styrke mod sædet, og virkelig skade knægten.    
Så kom skrig efter skrig der kun kunne måle sig med lokomotivernes høje trykluft. Moderen truede, men uden noget formål. Han var desperat. Da han blev træt af at hyle længere, sænkede han stemmen til en monoton, langtrukken vræl, fortsatte i hen mod en halv time. Moderen så forstyrret ud; men hvem havde den største fejl? Drengen var hårdnakket; hun var lidenskabelig.    
Derefter tog vi en samtale med moderen. Hun sagde at drengen nægtede at komme ind år hun kaldte, og smed sig selv helt ed på perronen for at provokere hende. Da tog hun ham ind med stor magt, og sagde til hende: "Oh, om jeg blot ham alene et sted, kunne jeg gengælde ham for sin opførsel!" "Men," sagde jeg, "det vil ikke ændre hans indre følelser. Vold vil blot gøre ham genstridig, og få ham til at blive endnu værre. Jo mere rolig en moder kan være ved sådanne stunder, uanset hvor provokerende hendes børn opfører sig, des bedre indflydelse vil hun have og værdighed som moder, og nemmere vil de kunne kontrolleres." Hun indrømmede at dette må være sådan.    
Så spurgte jeg hvor mange børn hun havde. Hun svarede: "Elleve," og pegede på de to lyse små piger og sagde: "Disse er mine yngste; én er fire og den anden seks. Min ældste er voksne drenge. Vi er nu på vej fra Iowa City til Nebraska, hvor der er masser af land, og arbejde til børnene." Helt sikkert ikke nogen dårlig idé at give disse skarpe og aktive drenge noget at lave. Der er intet så godt at holde drenge fra fordærvende fristelser og onde fornøjelser som masser af arbejde.     
Med denne lille hændelse har vi en god illustration på den slags ledelse mødre har i almindelighed, selvom en så offentlig demonstration sjældent ses. Havde moderen smurt maskineriet med tålmodighed og selvbeherskelse, som enhver moder bør, ville hun ikke have vækket sine børns trodsighed. Men alt hun lod til at kende til styring var at true og skræmme, at bebrejde og skælde ud. Hendes yngre børn virkede bange for støj, andre så hårde og trodsige ud, medens de ældre så skamfulde og fortvivlede ud over deres optræden.    
Moderen havde ikke lært selvbeherskelsens lektie i sin fulde betydning. "Større end helt er sindig mand." siger den kloge mand, "større at styre sit sind end at tage en stad." Den mand eller kvinde som bevarer fatningen når man fristes til føje sine lidenskaber, står højere i Guds og himmelske engles øjne end den mest berømte general som nogen sinder har ført en hær til kamp og til sejr. En hædret kejser sagde på sit dødsleje: "Bland alle mine sejre, er der kun en som giver mig trøst nu, og det er den sejr jeg vandt over mit eget turbulente temperament." Alexander og Cæsar fandt det lettere underlægge en verden end at underlægge sig selv. Efter at have besejret nation efter nation mærkede en af dem "sejr over ubeherskethed, den anden over vanvittig ærgerrighed."    
Havde denne moder erkendt sit ansvar, ville hun aldrig have gjort som hun gjorde. Hendes byrder var nødvendigvis tunge, men hvor meget tungere var det ikke at hun lavede dem af sin manglende selvkontrol. Ethvert hårdt ord, alle lidenskabelige slag, vil ind i blandt vende tilbage til hende selv. Hvis hun nogensinde havde været venlig, tålmodig, og rolig i sin opdragelse, ville det kunne ses i hedes børns opførsel. Hun behøvede de kristne nådegaver og Jesu hjælp så meget, for at kunne forme deres tankesind og danne deres karakter. Disse mødre vil ikke kunne vinde sjæle til Kristi fold. De vil afretter, de fordærver men ikke velsigner og frelser.    
Efter at have købt vor sovevogsbilletter til Ogden, indfandt vi os og utallige kurve og skuldertasker i god orde i en elegant paladsagtig sovevogn. Der var kun sytten passagerer i vor vogn, - ingen småbørn ingen handicappede, igen der råbte: "Luk venligst ventilatorerne." "Vil du være så venlig at lukke for det vindue?" Vi var fuldstædig frie til at åbne og lukke vinduerne, som det bedst passede os.    
Medens vi krydsede sletterne var der intet i det sceneri der optog vor opmærksomhed særligt, end præriebålene. Disse stå store og frygtelige ud på afstand. Idet toget bevægede sig langsomt fremad, kunne vi se de gennemskørende flammer række op som ildmure milevis over præierne; og idet vinden bliver stærkere, vil flammerne række højere og højere op,  oplyse nattens mørke med deres frygtindgydende lys. Længere fremme kunne vi se hvor dybe fure der var blevet pløjet om høstakkene og bosætternes hjem for at beskytte dem; og vi kunne også se de mørke ting på afstand. De var personer der passede på deres hjem.    
Tirsdag middag nåede vi Cheyenne, havde vi været tre dage på rejse. Efter at have forladt dette sted havde vi et interessant udsyn over Rocky Mountains. Men pludselig kom mørke skyer i vejen for os, og eftersom vi nærmede os Laramie, piskede et haglvejr ned på os. Ind i mellem brød solskinnet gennem skyerne, fuld sol på de snebeklædte bjergtoppe, og fik dem til at funkle som diamantæsker. Et yderligere lokomotiv spændt fat for at trække toget op til Sherman, det højeste punkt på strækningen. Strækningen mellem Cheyenne og Sherman er omkring halvtreds kilometer, og højdeforskellen er mere end seks hundrede meter. Toget bevæger sig langsomt og jævnt, giver passagerne mulighed for at se sceneriet.    
Til sidst nåede vi højdepunktet, og nedstigningen begyndte. Tre kilometer vest for Sherman passerede vi Dale Creek Broen, et af de mest interessante steder på turen. Den så skrøbelig ud og ikke i stand til at holde et så tungt tog; men den var bygget af jern, og er virkelig meget solid. Den er tohundrede meter lang, og fyrre meter høj. En smuk, sølvklar vind føg i dybderne dernede, og idet vi så ned på husene, var de på afstand bare som dukkehuse.    
I Ogden fik vi flere passagerer på. En høj, ærværdig mand kom ind, ledsaget af sin hustru og lille datter. Vi erfarede at han var en aktiv afholdsarbejder, og havde i en tid undervist om emnet i det store Mormon Temple i Salt Lake City. Lagde mærke til at vort selskab meget optaget af at skrive det meste af tiden, og var noget nysgerrig efter at hvide hvem vi var og hvad vi lavede, gjorde han sig selv bekendt for os hen mod aften. Han sagde at han rejste vidtomkring i øststaterne, og havde oprettet flere institutioner for at behandle drankere, og at han nu skulle besøge Californien for at oprette en lignende institution, havde allerede fået løfter om flere tusinde dollars.    
Denne ærede afholdsforelæser, er vi ked af at sige, var en indædt tobakbruger. Oh, hvilke tanker om afholdenhed! Om han kunne se det det upålidelige i hans standpunkt at prøve at reformere drankere medens han selv hensvælger sig i en vane hvert år fører hundredevis i drankerens grav! Kunne han blot reformere sig selv i dette, var vi sikre på at hans indflydelse for det gode ville blive hundrede gange større.    
Nær os sidder den vidt berømte Stokes, en pænt udseende, middelaldrende mand, men hvis hår er så hvidt som en person normalt er i højere alder. Ha har nu trukket sig op i bjergene, og han er nu aktivt engageret i minedrift, og var på vej til Sacramento på forretningsrejse.    
Idet vi bevæger langsomt over den store amerikanske ørken, uden anden formål end at se slavie-krattet og fjerntliggende bjergtoppe, synes det var mere som en skib på havet. Til sidst dampede vor trofaste jernhest så meget, og var som en livlig ting, begyndte den at bestige Sierra Nevadas. Scenteriet var smukt. I det vi passerede byen Truckee på vor nedsting på den modsatte side, kørte vi ind i sne-afskærmninger. Fra lys til mørke og fra mørke til lys i den eneste forandring i miles vej. Det meste af vor sidste nat på toget gik med at se sceneriet. Udsigten på Sierra Nevadas er faktisk stor. Skrift kan ikke beskrive, idet månens bløde lys lyste ned gennem de frosne stedsegrønt, der afslørede de dybe flodsenge under de knejsende bjergetinder der oppe. Vi vælger at nyde dette frem for at bruge tid på søvn.    
Vi ankom til Oakland flere timer tidligere end forventet, og glædede os over at vi fik fuldendt rejsen uden ulykker, og med en tung træthedsfornemmelse. Folk der rejser over sletterne tager sædvanligvis ind i spisehusene langs strækningen, og deltager i en tre-retters menu om dagen, og derudover næsten endeløs variation af nødder og bolsjer, cigarer og brændevin, mellem måltiderne. Men vi foretrak at begrænse os selv til et måltid om dagen, så vi har bedre mulighed for at hvile, og derved forberedes til at gå i gang med anstrengende arbejde så snart vi nåede vort endemål. I sytten år har vi kun spist to måltider om dagen, medens vi arbejdede næsten uophørligt.    
På det tidspunkt var helsereformens lys brudt frem over os, og siden den gang har vi stillet os disse spørgsmål hver dag: "Praktiserer jeg sand mådehold i alle ting?" "Er min kost sådan at den vil bringe mig en position hvor jeg kan udrette det mest mulige gode?" Hvis vi ikke kan svare bekræftende på disse spørgsmål, står vi til doms over for Gud, for han vil drage os alle ti ansvar for det lys som har skinnet på vor sti.     
Uvidenhedens tid glimtede Gud i, men lige så hurtigt som lyset skinner på os forlanger han at vi ændrer vor sundheds-ødelæggende vaner, og sætter os selv i det rette forhold til den fysiske lov.    
Vi har krydset sletterne femten gange, og vi vil anbefale dem, der overvejer en sådan rejse, nøje mådehold i alle ting. Tag jeres madkurve med jer, vel opfyldt med frugter og enkelt bagt brød. Spis i de regelmæssige timer, og intet mellem måltiderne; og uanset hvor toget stopper i en tid, udnyttes lejligheden til at tage en frisk gåtur udendørs. Gør man det, vil rejsen ikke kun være bedre at nyde, men langt mere gavnligt for sundheden.  

8 07 1880 Review and Herald Ødselhed i klæder   
 I Kristi bjergprædiken formaner han sine efterfølgere at ikke være for over-ivrige med jordiske ting, og siger tydeligt: "I kan ikke tjene både Gud og mammon". Derfor siger jeg jer: I må ikke være bekymrede for jeres liv, hvad I skal spise, eller hvad I skal drikke; heller ikke for jeres legeme, hvad I skal klæde jer med. Er ikke livet mere end maden, og legemet mere end klæderne?" "hvorfor er I bekymrede for klæder? Læg mærke til liljerne på marken, hvorledes de vokser; de arbejder ikke og spinder ikke; men jeg siger jer, at end ikke Salomon i al sin pragt var klædt som en af dem."    
Disse ord er fuld af betydning. De kunne bruges på Kristi tid, og de kan bruges i vor tid. Her sætter Jesus markens blomsternes naturlige enkelthed op imod klæders kunstneriske udsmykning. Han erklærer at Salomon i al sin pragt ikke kan sammenlignes med en af blomsterne i naturlig skønhed. Her er en lektie til alle der ønsker at kende og gøre Guds vilje. Hvis Jesus har bemærket helligelse og omsorg som klæderne får, og har formanet, ja, befalet os, at ikke givet det så megen omtanke, er det på tide at vi overvejer sagen alvorligt for os selv. Salomon var så optaget af ydre klæder, at han ikke fik ophøjet sit sind ved stadig forbindelse med visommens Gud. Karakterfuldkommenhed og skønhed blev overset i hans forsøg på at opnå den ydre skønhed. Han solgte sin karakters ære og renhed ved at forherlige sig selv for verden, og blev til sidst en tyran, der understøttede sin ødselhed ved at belaste sit folk knusende. Han blev først fordærvet i hjertet, så faldt han bort fra Gud, og blev til sidst afgudsdyrker.    
Når vi ser vore søstre aflægge de enkle klæder, og opdyrke en kærlighed for verdens moder, så føler vi os betrængt. Når der tages skridt i denne retning, adskiller de sig selv fra Gud og får ikke besmykket sig indvendigt. Vore søstre bør ikke føle sig fri til at tilbringe deres Gudsgivne tid på deres klæders unødige besmykkelse. Hvor meget bedre ville de bruges på at ransage skrifterne, og derved få en grundkendskab til profetierne og Kristi praktiske lektier.    
Som kristne, bør vi ikke beskæftiges os med noget vi ikke samvittighedsfuldt kan bede Herrens velsignelse ved. Mine søstre, arbejder I unødigt på at ordne jeres klæder, med en ren samvittighed? Kan I, når I bliver rådvilde over flæser, og snørebånd, og pyntebånd opløfte jeres sjæl til Gud i bøn, over at han vil velsigne jer i jeres arbejde. Den tid der bruges på den måde må bruges på at gøre godt mod andre, og opdyrke jeres egne tankesind; og de midler der bruges, ville bedre være brugt på at hjælpe nogle fattig søstre til mere komfortabelt og respektfulde klæder, og således bliver modsætningen mellem jeres klæder og deres ikke være så markant. Dette vil være en fremragende måde at vise at I elsker jeres næste som jer selv.    
Der er mange af vore søstre som er personer med gode evner, og hvis deres talenter blev brugt på Guds ære, ville de frelse mange sjæle til Jesus Kristus med succes. Vil de ikke stå til ansvar for de sjæle som de kunne have frelst, om ikke ødselheden i klæder om ikke denne verdens bekymringer havde forkrøblet og forklejnet deres Gudsgivne kræfter så at de ikke følte nogen byrde for værket? Satan har fundet på moden, for at holde kvinders tanker så optaget med klædespørgsmål, at de knapt nok kan tænke på ret meget andet.    
De pligter der påligger mødre at opdrage deres børn i Herrens optugtelse og formaning kan ikke ignoreres, så længe de fortsætter deres nuværende måde at klæde sig på. De har ikke tid til at bede eller ransage skriften, så de kan forstå sandheden og lære den til deres børn. Det er ikke kun enhvers privilegium, men enhvers pligt at vokse dagligt i kendskab til Gud og sandheden. Men Satans mål opnås hvis han kan finde på noget som tiltrækker sindet, så dette ikke er sagen. Grunden til at så mange ikke er opsat på at deltage i bedemøder og gå til religiøse øvelser, er fordi deres tanke sind er optaget af andre ting. De tilpasser sig verden når det gælder klæder; så længe de gør dette, vil de sjæle, som de kunne have hjulpet ved at lade deres lys skinne i gode gerninger, vil de blive bestyrket i deres vantro, ved disse bekende kristnes upålidelige handlemåde.    
Gud vi være tilfreds med at se vore søstre klædt i pæne, enkle udseende, og alvorligt engageret i Herrens arbejde. De mangler ikke evner, men hvis de vil gøre ret brug af de talenter de allerede har, vil deres evner forøges stærkt. Hvis de blot vil bruge og hellige halvdelen af den tid de nu bruger på unødigt arbejde, på at ransage Guds ord og forklare det for andre, vil deres sindelag beriges med sandhedens juveler, og de vil styrkes og forædles ved at arbejde på at forstå vor tros fornuftssætninger. Var vore søstre samvittighedsfulde bibelkristne, søger at udnytte alle anledninger for at oplyse andre, vil vi se snesevis af sjæle gribe sandheden gennem deres selvopofrende anstrengelser alene. Søstre, den dag hvor alles regnskab skal vejes, vil I så se gladelig tilbage på jeres liv, eller vil i føle at det ydre menneskes skønhed opsøges, medens sjælens indre skønhed næsten forsømmes helt?    
Nogle har sagt: "Når jeg har slidt disse klæder op, vil jeg derefter bruge mere enkle klæder." Hvis tilpasning til verdens moder er rigtigt og behagelige for Gud, hvorfor er der i det hele taget brug for at forandre sig? Men hvis det er forkert, er det da bedre at fortsætte det forkerte i stedet for den tydelige nødvendighed at forandre sig? Lige her vil vi minde jer om den iver og alvor, den dygtighed og udholdenhed, som i viste da I skabte jeres klæder efter moden. Vil det ikke være prisværdigt at i det mindste vise samme alvor for at reformere det til bibelstandarden? Dyrebare Gudsgiven tid og midler bruges på at forme de klæder, og hvad er I nu villig til at ofre, for at rette det forkerte eksempel I har give til andre?    
Har vore søstre ikke tilstrækkelig iver og moralsk mod til at sætte sig selv uden undskyldning på bibelsk platform? Den inspirerede apostel har givet meget direkte anvisninger på dette punkt: "Jeres prydelse skal ikke være noget udvortes: hårfletning og påhængte guldsmykker eller forskellig klædedragt, men hjertet, det skjulte menneske, med den uforgængelige prydelse, som en sagtmodig og stille ånd er; dette er meget værd i Guds øjne." Her taler Herren gennem sin apostel udtrykkeligt imod at bære guld. Lad de erfarne se efter om de ikke har ført andre på vildspor på dette punkt ved deres eksempel. Selv om den ring der omkranser din finger måtte være meget enkel, så er den unyttig, og at bære det har en forkert indflydelse på andre.    
Især bør vore prædikanthustruer være påpasslige med at ikke forlade den enkle bibellære på dette klædepunkt. Mange ser på disse formaninger som for gammeldags til at tage sig af det; men Han som gav dem til sine disciple forstod farerne ud fra kærlighed til klæder i vor tid, og sendte os advarselsstødet. Vil vi give agt på advarselen, og være kloge? Overdådige klæder er støt stigende. Endnu ikke færdigt. Moden ændrer sig hele tiden, og vore søstre følger vågent med uden hensyn til tid eller omkostninger. Der bruges en masse penge på klæder som burde gives tilbage til Gud, giveren.    
Den fattigere klasses enkle pæne klæder viser sig ofte i stærk modsætning til deres mere velhavende søstres drager, og denne forskel skaber også ofte en flovhedsfølelse fra de fattiges side af. Nogle prøver at efterligne deres søstre, og vil flæse og pjuske og trimme gode ting af underordnet kvalitet, og nærmer dem således i klædeform. Fattige piger, modtager kun to dollars om ugen for deres arbejde, vil bruge enhver cent på klæder ligesom andre som ikke er nød til at arbejde for deres underhold. Disse unge har intet at lægge i Guds forrådskammer; for deres lille beholdning tømmes for hurtigt. Udover det, bruges deres tid meget på at danne deres klæder så moderigtigt som deres søstres er, at de ikke har tid til at forbedre tankesindet, til at studere Guds ord, til bøn i det skjulte, eller til bedemødet. Tankesindet er helt optaget af at planlægge hvordan det skal se ud såvel som for deres søstre. I sidste ende ofres den fysiske, mentale og moralske sundhed. Dette er ikke det hele. Guds lykke og gunst lægges på modens alter.    
Mange vil ikke deltage i Gudstjenesten om sabbaten fordi deres klæder ikke ligner deres kristne søstres i stil og besmykkelse. Vil mine søstre overveje disse ting som de er, og vil de til fulde indse vægten af deres indflydelse på andre? Når de selv vandrer på det forbudte spor, leder de andre på den same ulydigheds- og frafaldets sti. Kristen enkelhed ofres for ydre opvisning. Mine søstre, hvordan skal vi ændre alt dette? Hvordan skal vi komme os fra Satans snare, og bryde de lænker han har bundet os i modens slaveri? Hvordan kan vi komme os over vore spildte muligheder, hvordan hvordan bruges vore kræfter på sund og livskraftige handlinger? Der er kun en god måde, at gøre bibelen til vor livs regel på. Arbejd, kære søstre, på at gøre godt for andre, våg og bed, tag jeres længe forsømte kors op, og giv agt på Hans advarsler og formaninger som har sagt: "Hvis nogen vil gå i mit spor, skal han fornægte sig selv og tage sit kors op og følge mig!"    
Mine kristne søstre, dem af jer som tænkt nok denne tids mode for at støtte dem, se Guds lov i spejlet, og prøv om jeres handlemåde ved de første fire bud. Disse definerer særlig menneskets pligt over for Gud. Han afkræver uddelt hengivenhed, og hvad som helst der kunne optage tankesindet og splitte det fra Gud, påtager form af afgudsdyrkelse. Den sande og levende Gud trænges ud af tankerne og hjertet, og sjælstemplet besmittes af at tilbede andre guder end Herren. "Du skal ikke have andre guder end mig." siger buddet. Ransag hjertet, sammenlign liv og karakter med Jehovas forordninger og forskrifter, og se så ihærdigt efter karaktermanglerne.    
Tag de sidste seks bud, der specificerer menneskets pligt over for sine medmennesker. Her vises højtidelige forpligtelser som trædes ned hver dag af dem der bekender lovlydighed. Dem som er blevet oplyst ved Guds nåde, som er optaget i den kongelige familie, vil ikke altid være børn i Herrens værk. Hvis de bruger bruger deres bedste evner, gives nåden, de vil blive dygtigere, og de vil få større kundskab, og de vil betros et endnu større mål af guddommelig magt. Når der anstrenges alvorligt og målrettet på at bibringe medmennesker en kendskab til sandheden, vil de blive stærke i Herren; og for at udvirke retfærdighed på jorden, vil de modtage det evige livs løn i Himmelens rige. Dette er vore søstres privilegium. Og når vi ser dem bruge Guds tid og penge på unødig klædefremvisning, kan vi kun advare dem mod at de ikke kun bryder de første fire men de sidste seks bud. De kan ikke gøre Gud til højeste genstand for deres tilbedelse, de kan ej heller elske deres næste som sig selv.    
Kristus er vort eksempel. Vi hele tiden må holde Mønsteret for os, og overveje det uendelige offer han har gjort for at genløse os fra syndens trældom. Når vi ser i spejlet, hvis vi finder os selv forsømt, så lad os ikke driste os til flere overtrædelser, men se det direkte i øjnene og vaske vore karakterklæder i Lammets blod, så de må blive pletfrie. Lad os råbe ligesom David: "Oplad mine øjne, at jeg må skue de underfulde ting i din lov." Dem som Gud har betroet tid og midler så de kan være til velsignelse for menneskeheden, men som har spildt disse gaver unødigt på dem selv og børn, vil have et frygteligt regnskab at møde for Guds domstol.    
Kære søstre, skal denne orden af tingene fortsætte; eller vil I beslutte jer for at lægge jeres smykker bort, og vende jeres opmærksomhed helt til at søge Herren? Bring jeres forsagelses-ofre, jeres tak-ofre og frivillige ofre; ydmyg jeres hjerter for Herren, og han vil altid være klar til at tage imod og tilgive.  

00 00 1881 Review and Herald Flytter til Battle Creek   
 Da jeg en formiddag åbnede min post, fandt jeg to breve fra vore søstre der appellerede indtrængende om råd og hjælp til at komme til Battle Creek. En søster sagde at hun ønskede at uddanne hendes børn der, og at hun også havde besluttet sig for at forlade sit nuværende hjem. På grund af hendes mands grusomme opførsel, følte hun at hun ikke længere kunne leve sammen med ham.    
Den anden søster skrev at hendes mand havde forladt hende for at tage til Kansas for  nogle måneder side, og at hun intet havde hørt fra ham. Hun konkluderede at han måtte være død, og at hun var en enke. Hun havde fire småpiger som hun var ivrig efter at bringe til Battle Creek så de kunne nyde de privilegier menigheden og skolen gav her. Hun spurgte om passende plads til hende, og om der var noget arbejde, hvor hun kunne underholde sig selv. Hun ønskede også at hjælpe med i husholdningen, og hun håbede, hvis det havde usigt, at kunne betale igen for disse gaver. Hun anmodede om hjælp, sagde at hun var næsten desperat og havde mistet modet.    
Disse breve er kun eksempler af mange som vi hele tiden modtager. Skal vi opmuntre alle som ønsker at komme til Battle Creek, vil det være nødvendigt at bygge et fristed for fattige enker, svigtede hustruer, og hjemløse forældreløse. Hvis dette er det bedste vi kan gøre, og vore folk i de forskellige menigheder vil komme med midler til at bygge et sådant tilflugtssted, og støtte disse uheldigt stillede og berøvede, så kan Battle Creek åbne sine arme og byde alle velkommen der kommer. Men var det ikke en bedre plan at enhver Stat undersøger disse uheldig sager, og så hjælpe de værdigt trængende, og rådfører sig med dem som ikke gøre hvad de kan der hvor de er? Hvis disse afhængige mennesker ikke er underlagt menighedens røst, viser de sig som en uværdig hjælp fra deres egne brødre eller fra Battle Creek.    
Vi kender ikke til manges virkelige karakter og situation som appellerer os efter hjælp. Vi er ofte blevet narret. Der er en rigtig måde at få disse ting til at få den rette opmærksomhed. Lad de uheldigt stillede give deres appeller til formanden til deres egen konference, og hvis han ønsker erfarne personers råd i Battle Creek, så lad ham bringe sagens enkeltheder med brev. Dem som vil forhaste sig til Battle Creek uden at søge råd, og blive til byrde for menigheden, fortjener dadel for deres formastelighed.     
I årevis har enker, faderløse, svigtede hustruer, uheldigt stillede, den syge og fattige flyttet til Battle Creek, indtil det bærer en tung byrde som dens søstermenigheder intet ved af. En pligt påhviler menighederne i de forskellige stater at sørge for deres egne fattige, hjælpe dem, så vidt muligt, til at hjælpe sig selv. Skulle de gøre dette, ville der ikke vær så mange der kommer til Battle Creek med deres familier, som der må sørges for eller lide.    
Ude på landet, hvor frugter og grøntsager kan dyrkes i overflod, kan de fattige underholdes for langt mindre omkostninger end i byen, hvor folk kan betale kontakt for næsten alt de lever af. Igen, på et sted som Battle Creek føler de fattige tvunget til at bære klæder end ude på landet. Næsten enhver i vore landmenigheder bør nemt støtte to eller tre værdige familier som ikke kan støtte sig selv. Kristus sagde: "I har fattige hos jer altid, og hvor som helst I vil kan I gøre noget godt for dem." Idet I tager imod så mange fattige og uheldigt stillede, har Battle Creek berøvet andre menigheder for velsignelser, som de kunne have nydt.    
Vore prædikanter der arbejder forskellige steder, lytter til triste historier om fattigdom og lidelser fra enkeltpersoner og familier, og uden hensyn, adviserer de dem at tage til Battle Creek, hvor de kan finde arbejde på vore institutioner. De personer de anvises til dette kan de værdigste trængende, eller som det nogle gange har vist sig, de mest uværdige. Således er der kommet elementer ind i Battle Creek som har været til byrde for menigheden. De kræver konstant omsorg og bekymring, og bruger de penge menigheden har samlet, hvor næsten alle er fattige, og nød til at arbejde ihærdigt for deres daglige brød.    
Mange af de fattige som kommer føler at de må gøre noget for deres eget underhold. De beder om en stilling på vore institutioner. Nogle har været beskæftiget i falseafdelingen i forlagshuset, og er blevet betalt Chicago-priser for alt det arbejde der er udført. I ingen andre afdelinger er de ansatte blevet betalt med Chicago-priser. Disse personer er en byrde for Kontoret såvel som for Sanatoriet når de er syge. De er ikke til gavnlig hjælp. Et tilstrækkeligt antal effektive hænder må beskæftiges for at underholde deres steder, når de ikke kan arbejde. Således beskæftiges der i virkeligheden et større antal hænder end der er brug for. De pålidelige og virkningsfulde medarbejdere kan ikke undværes, og uden at medlidenheden for de uheldigt stillede holdes tilbage, hvem kan så tjene en smugle mere, endog når der betales gavmildt for alt det arbejde de gør.    
Selvom de fattige i denne verden, også hvis de var rige i troen, havde en oprigtig religiøs erfaring, og ville hjælpe med at bære byrder i åndelige sager, ville de bydes velkommen. Men mange i denne klasse som driver rundt blandt os, og som ikke lader til at have nogen byrde for Guds sag og arbejde. Hvis de ikke får særlig opmærksomhed, bliver de utilfredse, og afgør at kirken ikke har gjort deres pligt. Nogle vil ikke lytte til formaning eller irettesættelse. Den uregerlige tunge er langt mere aktive end hænder er. De hensvælger sig i kværulanti, og nogle tager fra Battle Creek for at bebrejde dem for deres naboers dør, som tager uklogt op, og Battle Creek gøres til genstand for uhellige beklagelse jalousi. Vi vil spørge dem der beklager sig, om de tog til Battle Creek for at hjælpe med at løfte byrden eller lægge deres egen byrde til, som yderligere belastning på en allerede overbebyrdet kirke.    
Battle Creek-menighedens pålidelige medlemmer har givet gavmildt til vore institutioner, og kritik om denne menighed er uretfærdige.    
Nogle som flytter til Battle Creek gør det af ærgerrighed. De kommer her for vindingens skyld, og de overvåger begærligt efter en anledning til at hjælpe sig selv på bekostning af andre. Dette er ikke mennesker som har ofret sig selv for Guds sag, og har sat midler i vore institutioner. De er mennesker som regner sig som gudfrygtige, og de må overvåges, for at de ikke udnytter enker og faderløse, fattige studerende, og den syge der kommer til sanatoriet. Disse mænd står til ansvar over for Gud for den indflydelse de udøver, og dem som støtter dem stå også til ansvar for deres uærlige, selviske adfærd.    
Vi beder indstændigt for Batte Creek-menigheden. Brødre i andre menigheder, lad ikke jeres virkningsløse og respektløse medlemmer drive her til. Giv Battle Creek Gudfrygtige menneskers hjælp som besidder karakterrrenhed; mennesker som ikke vil forlade deres pligt, som vil kæmpe for det rigtige, og fastholde Guds sags ære. Mange spørger i beklagelse?: "Hvorfor er de så verdslige i Battle Creek? Hvordan kan det være at de næsten arbejder uophøreligt?" Hver familie som vore søstermenigheder lader komme til Battle Creek for at få omsorg og finansiel hjælp, øger nødvendigheden for dette stadige arbejde. Hvis disse kværulanter var mere ihærdige med arbejdet og mere ivrige i ånden, kunne de være til hjælp for os i Battle Creek. Så længe som der er stadig efterspørgsel, ikke kun efter fondsmidler, men efter ivrige medarbejdere der holder disse tilflyttende og foranderlige elementer fra at demoralisere menigheden, og pengekassen drænes, og trofaste medlemmer overbebyrdes.    
Battle Creek kunne have betalt for Tabernakel-bygningen for disse penge, hvis alle menighedsmedlemmer havde båret deres eget ansvar, i stedet for at lade dem falde her. I som udtrykker så megen bekymring for at Battle Creek-menigheden ikke bliver verdslig, hjælp os venligst med at holde jeres fattige og forlegne og uhelligede mennesker der hjemme. Hvis I sender dem her, så send kristne erfarne mennesker sammen med dem, og mennesker som har midler til at hjælpe os til at bære disse byrder. Jeg beder jer indstændigt, kvæl ikke organisationens hjerte ud, ved at tvinge jeres byrder på Battle Creek.    
Guds løfter er brede og udtrykkelige for dem som elsker deres næste som sig selv. Dem der forsømmer de fattige iblandt dem, forsømmer Kristus i form af hans hellige. Hvor meget lettere er det ikke hvor enhver menighed at sørge for sine egne fattige, bære de få byrder Forsynet har lagt på den, end at samle dem i den allerede overbebyrdede menighed i Battle Creek. Kan vore brødre og søstre ikke se at når der kommer flere mennesker er der flere at sørge for? Der er mænd og kvinder af alle slags organisation, med alle ejendommelige karaktertræk, der kræver opmærksomhed og disciplin, og hvis der ikke er nok af Gudfrygtige ansvarsbevidste mænd der står ved værkets hoved, må nogle blive overbebyrdet og falde på deres post.    
Gud er ikke tilfreds med denne ordning, at der handles uden klar tegn om pligt fra ham. Nogle mennesker som er nyttige i deres små menigheder, tager den tiltagende mani, og bliver rastløse og utilfredse. De tror at andre lokaliteter vil være bedre for deres familier. Hvis de ikke søger råd fra Gud, flytter de til Battle Creek, og i stedet for at mærke det, som enhver bør mærke, at det er deres pligt i Guds frygt at hjælpe menigheden, og være tilstede ved bedemøderne, parat til at tale og bede, tage ansvar som nogen må tage i menigheden, så går de præcis den modsatte vej. De ser at menighedsmedlemmerne ikke er helt korrekte, og hovedformålet bliver at finde nogle fejl hos dem, og gå og fortælle andre om det.    
I Battle Creek-menigheden er der stolthed, forfængelighed og manglende nøgtern tænkning. Men de som beklager sig om dette, vælger kammerater i denne ikke-helliggjorte klasse. Det er som om de har samme sindelag og dømmekraft. Vi behøver mænd og kvinder som kan se og påskønne det gode, det rene og standhaftige og så ved deres side og støtte og opmuntre dem.  

4 01 1881 Review and Herald Litteraturselskaber   
 Der spørges ofte, Er litteraturelskaber til gavn for vore unge? For at svare ordentligt på dette spørgsmål, bør vi ikke kun overveje vore selskabers erklærede mål som det eneste, men den indflydelse som de faktisk har udøvet, og viser sig erfaringsmæssigt set. En bedre tankegang er en pligt som vi kan takke os selv, samfundet og Gud for. Vi bør aldrig udtænke metoder til at udvikle forstanden med, på bekostning af det moralske og åndelige. Og det er kun ved harmonisk udvikling af både de mentale og moralske evner som at begges højeste udvikling kan opnås ved. Sikres disse resultater ved litteraturselskaber som de føres ved i almindelighed?    
Da spørgsmålet først blev stillet, vil det se meget snæversynet ud, som svar på det negative; men i alle tilfælde blev et litterærsamfund er blevet oprettet bland vore folk, har dens indflydelse vist sig som ugunstige for religiøst liv, og har ført til et frafald fra Gud. Dette er blevet prøvet i Battle Creek og på andre steder, og resultatet har altid være det samme. I nogle tilfælde er mangeårige onder kommet ud af disse selskaber.    
Ham som ikke er religiøs og ikke helliget i hjerte og liv får sædvanligvis lov, og sættes ofte i de mest ansvarsbetyngede stillinger. Der kan laves regler og reguleringer som er nok til at bremse al ødelæggende indflydelse; men Satan, en dreven general, arbejder på at forme samfundet efter hans planer og det lykkes for ofte. Den store fjende finder hurtig adgang til dem, som han har kontrolleret i fortiden, og gennem dem udfører han sit mål. De gudfrygtiges omgang med ikke-troende i disses selskab ikke gøre hellige ud af syndere. I en kort tid kan der nok ikke været noget voldsomt stødende, men de menneskers tanker der har ikke været under Kristi Ånds kontrol, vil ikke så let tage ting der smager af sandhed og retfærdighed. Hvis de tidligere havde smag for åndelige ting, ville de have sat sig selv i Jesu Kristi rækker. De to klasser kontrolleres af forskellige mestre, og er imod deres hensigter, håb, smag og ønsker. Jesu efterfølgere gælder sig over adstadige, følsomme og forædlende temaer, medens dem som ikke har kærlighed for hellige ting ikke selv kan finde behag i disse samlinger, medmindre det overfladiske og uvirkelige for et fremtrædende træk i udfoldelserne.    
De hensigter og mål som fører danner litteraturselskaberne kan være gode, men hvis visdommen fra Gud ikke kontrollere disse organisationer, vil de blive et klart onde.     
Der indføres forskellige former for underholdning for at gøre møderne interessante og tiltrækkende for de verdslige, og derved degenerer ofte de såkaldte litteraturselskaber ofte til demoraliserende teateropsætninger, og tarvelig vrøvl. Alt dette tilfredsstiller det kødelige sind, som er fjendskab med Gud; men de styrker ikke forstanden ej heller bekræfter moralen. Lidt efter lidt, beherskes det åndelige element af det ikke-religiøse, og arbejdet med at harmonisere principper, der i naturen går imod, viser sig afgjort forkert. Når Guds folk frivilligt forener sig med verdslighed og uhellighed, og giver dem forrang, vil de ledes bort fra ham, ved den uhellige indflydelse, de har underlagt sig selv under.     
Mange litteraturselskaber er i virkeligheden unge teatre på tarveligt niveau, og de skaber smag for det fremmede i de unge. Når jeg skriver om dette punkt, falder mine øjne på følgende slående begivenhed fra det virkelige liv: -    
 "'Det er ikke det man plejer at gøre, mrs. W., jeg har prøvet igen og igen, Og jeg <i>kan ikke</i> blive en kristen.'<p>"'Sådan sagde du for et år siden, alligevel mente du at der ikke var noget i dette.'<p>"'Jeg tror det ikke nu, men jeg føler ikke nogen forskel fra dengang, og jeg tror ikke jeg nogen sinde skal blive en kristen.'     
 "Den første taler var en strålende pige lidt over tyve, som ved et tidligere besøg for næsten en år siden, havde betroet sig hendes alvorligste ønske om at blive en kristen til hendes ældre ven. Af hendes tydelige oprigtighed kunne der ikke være nogen tvivl, og den besøgende blev stærkt forbløffet over at forstå hvorfor hendes unge ven endnu ikke havde fået fred. De to stod ved den halvåbne dør til søndagsskole-lokalet, hvor man var i gang med at opøve et underholdningsnummer; og det var som om at pigen der så ind, pludselig fandt en antydning af de yderligere tanker.    
 "'Jeg tror,' sagde hun tøvende, 'at der noget jeg ikke kan opgive.'<p>"'Opgiv det straks, kære.'<p>"'Men jeg kan ikke.'<p>"'Kom først til Jesus, da skal han give dig kraft.'<p>"'Det ønsker jeg ikke han skal. Jeg tror at vidste jeg skulle dø og gå tabt om tre uger, fra I aften, ville jeg hellere miste dette, end opgive min lidenskabelige interesse.'<p>"'Og hvorfor er denne dyrebare elskede ting så meget mere værd end din frelse?' <p>"'Oh, det er ikke mere, jeg elsker det blot mere, og jeg kan ikke og vil ikke opgive det. <p>Det er mig - jeg ønsker at blive en skuespillerinde; jeg ved jeg har talentet; jeg vil altid håbe på at vejen er åben for mig til at gå denne vej, og jeg kan ikke hjælpe håbet videre.' <p>"'Tror du at det er forkert for dig at gøre dette, at vejen blev åbnet op? '<p>"'Jeg ved ikke at det vil være en <i>synd</i>, men jeg kunne ikke gøre det og være en kristen, de to ting kan ikke gå sammen.'<p>"'Hvordan kan du få en sådan smag? Jeg er sikker på at du ikke tilhører en familie der går i teateret?'    
 "'Oh nej! min far og moder er metodister; de har altid været imod teateret. Jeg har været i søndagsskole hele mit liv. De plejede at få mig til at synge og recitere fra underholdningsstykkerne da jeg var fire år gammel, og jeg spillede englen og fe-rollerne i replikkerne; og da jeg blev ældre, ordnede jeg altid mellemagterne, komedierne, m.m. Så sammensatte jeg selskabsgrupper fra vore unge menighedsfolk. Først opførte vi "Mrs. Jarley's vokskabinet," og sang "børneforklæde" som støttekoncert for kirken; så blev vi mere ambitiøse, mere velforberedte, og fik private teaterstykker, og sidste vinter lejede vi Mason's Hallen og gav en række Shakespeare-stykker, som bortryddede en stor del af kirkens gæld. Men det var kun andenklasses arbejdet. Jeg ønsker at gøre det egentlige, at gå på scenen som professionel. Min far vil ikke høre om det; men jeg håber at vejen en tid vil åbnes så jeg kan erkende mit hjertes ønske.'     
 "'Og vil du i mellemtiden ikke komme til Jesus og blive frelst?" <p>"'Nej, det kan jeg ikke og bevare dette håb, og jeg vil ikke opgive dette.'     
Og således vendte gæsten sig sørgelig bort, tænkte på de mange triste mænd og kvinder der er villig til at sælge deres herlige fødselsret som Guds børn for en linseret, tænker også på de frø som er blevet udsået i vore søndagsskoler, og at de frø som blev udsået i vore søndagsskoler, rajgræs iblandt hvede, og den frygtelige høst som måtte spire op fra denne velmennede men skadelige udsåning.    
Det har været vor bestræbelse at udtænke en plan til at oprette et litteraturselskab som viser til gavn for alle der er knyttet til det, - et selskab som alle dets medlemmer nærer et moralsk ansvar for at gøre til det det bør være, og undgå de onder som har gjort sådanne foreninger farlige mod religiøse principper. Diskrete personer og med god dømmekraft, som har en levende forbindelse med himlen, som vil se de onde tendenser, og ikke bedrages af Satan, vil gå ligeud ad renhedens sti, og hele tiden holde Kristi baner højt, - en sådan klasse er der brug for at kontrollere disse selskaber. En sådan indflydelse vil påbyde respekt, og mere gøre disse samlinger til en velsignelse frem for en forbandelse. Hvis modne mænd og kvinder vil gå sammen med de unge i at organsiere og føre et sådant litteraturselskab, kan det både være nyttig og interessant. Men når disse samlinger fordærves til morskabslejligheder og højrøstet latter, er de alt andet end litterært eller ophøjende. De fornedrer både sind og moral.    
Bibellæsning, kritisk ransagelse af bibelske emner, afhandlinger der er skrevet over emner der forbedrer tankesindet og tildeler kundskab, studium af profetierne eller Kristi dyrebare lektier, - dette vil have en indflydelse der styrker den mentale kraft og øger åndeligheden. Og hvorfor skal Bibelen ikke bringes ind ved disse møder? Der er en beklagelig uvidenhed til Guds ord, endog for dem som menes at være forstandige.        Mest vidunderlig bog! Herrens klare lys! Evighedens tjerne! Det eneste lys, ved hvilket menneskets båd kan navigere gennem livets hav og nå sikkert frem til salighedens kyst.     
Hvorfor skulle denne bog, denne dyrebare skat, være ophøjet og skattet som en værdsat ven? Denne er vort kort over livets stormfulde hav. Den er vor rejsehåndbog, der viser os vejen til de evige boliger og den karakter, vi må have, for at bo i dem. Der er ingen bog, som ved læsning af den vil ophøje og styrke sindet så meget som ved studiet af Bibelen. Her vil intellektet finde temaer af den mest ophøjede karakter til at kalde på dens kræfter. Der er intet, der vil udruste alle vore åndsevner med kraft, som ved at bringe dem i kontakt med åbenbaringens formidable sandheder. Anstrengelsen for at fatte og måle disse store tanker udvider sindet. Vi kan grave dybt ned i sandhedens mine og samle dyrebare skatte, som vi kan berige sjælen med. Her kan vi lære den sande måde at leve på, den tryggeste måde at dø på.    
En fortrolig kendskab til skriften skærper erkendelseskraften og befæster sjælen imod Satans angreb. Bibelen er Åndens sværd, som aldrig vil svigte når fjenden overvindes. Den er den eneste sande vejleder i alle troens og praktikkens anliggender. Grunden til at Satan har så stor kontrol over menneskers sind og hjerter, er at de ikke har gjort Guds Ord til deres rådgivningsmand, og alle deres veje ikke har været prøvet af den sande prøve. Bibelen vil vise os hvilken handlemåde vi må udøve, for at blive herlighedens arvinger. Salmisten siger: "Dit ord er en lampe for min fødder og et lys på min sti." Men dette er ikke årsagen til at de efterlades uåbnede og ulæst.     
Litteraturselskaber udøver en næsten universel indflydelse, i modsætning til det som navnet indikerer. Sådan som de ledes i almindelighed, er de til skade for den unge; for Satan kommer ind og sætter sig præg på øvelserne. Alt hvad der gør mænd mandige, eller kvinder kvindelige, genspejles fra Kristi karakter. Jo mindre vi har ar Kristus i sådanne selskaber, des mindre får vi en ophøjende, forfinende og forædlende element som burde være fremherskende. Når verdslige leder disse møder, for at imødekomme deres ønsker, så lukkes Kristus ude; for Herrens fjender er ikke tilfreds med det som ville styrke og bekræfte en kærlighed for åndelige og evige ting. Sindet drages bort fra alvorlig refleksion, bort fra Gud, bort fra det virkelige og betydningsfulde, til det periferiske og overfladiske. Litteraturselskaber - ville at navnet udtrykte deres sande karakter! "Hvad er rajgræs imod hveden?"    
Tankesindet er indrettet sådan at det enten optages af godt eller ondt. Hvis det tager et lavt niveau, er det i almindelighed fordi det får lov at have med banale ting at gøre - mindre betydningsfulde ting, - der forlanges ikke at hanke op og gribe fat om de store ophøjede sandheder, som er ligeså varige som evighed. Forståelsen vil gradvis indrette sig selv efter de emner som den bliver kendt med. Mennesker har magt til at regulere og kontrollere sindets gerninger, og rettes sig efter hans tankegang. Men dette kræver større anstrengelse, end vi kan gøre i vor egen styrke. Vi må forankre vore tanker til Gud, hvis vi vil have de rette tanker, og ordentlige emner at meditere over.    
Ganske få indser at det er en pligt at udøve kontrol over deres tanker og forestillinger. Det er vanskeligt at holde det udisciplinerede tankesind fæstnet ved udbytterige emner. Men hvis tankerne ikke beskæftiges ordentligt, kan religionen ikke blomstre i sjælen. Tankesindet må være stærkt optaget af hellige og evige sager, ellers vil det værne om ubetydelige og overfladiske tanker. Både den intellektuelle og moralske kraft må disciplinere, og de vil styrkes og forbedres ved at blive brugt.    
For at forstå denne sag rigtigt, må vi huske på at vore hjerter er naturligt fordærvede, og vi ikke I os selv kan udøve den rette handlemåde. Det er kun ved Guds nåde, kombineret med de mest alvorlige anstrengelser fra vor side af, at vi kan vinde sejr.    
I den kristne tro er der temaer, som enhver må vænne sig til at dvæle ved. Jesu kærlighed, som overgår al kundskab, hans lidelser for den faldne slægt, hans mellemkomst gerninger vor for skyld, og hans ophøjede herlighed, dette er de mysterier som englene ønskede at se på. Himmelske væsener finder i disse temaer nok at tiltrække og engagere deres dybeste tanker; og skal vi, som bekymrer os så nøje, så viste mindre interesse end engle, for den genløsende kærligheds undere?    
Forstanden, såvel som hjertet, må helliges til Guds tjeneste. Han gør krav på alt der er af os. Uanset hvor uskyldigt eller rosværdigt det kan se ud, bør Kristi efterfølger ikke svælge sig i nogen udsvævelser, eller gå i gang med noget, hvor en oplyst samvittighed fortæller ham at det forringer hans iver, eller formindsker hans åndelighed.    
Forlystelsessyge, overfladiskhed og mental og moralske udsvævelser, overstrømmer verden med deres demoraliserende indflydelse. Enhver kristen bør arbejde på at presse ondskabens tidevand tilbage, og redde de unge fra den indflydelse som verden vil feje dem ned i fordærv ved. Måtte Gud hjælpe os til at bane vej imod strømmen!  

4 01 1881 Review and Herald Herrens hus   
 [* <i>[Denne artikel blev læst for menigheden i Battle Creek, i forbindelse med et møde om at få de bedste metoder til at rejse midler på, for at betale Tabernakel-bygningens gæld. Her fremlægges grundprincipperne for generel anvendelse, i kortfattet form. J.W.]</i>    
 "Hvor meget skylder du min Herre?" Lad dette spørgsmål komme til ethvert hjerte. Alt hvad vi har, alt hvad vi er, skylder vi vor Genløser. Han giver os alle jordiske velsignelser, og alle åndelige goder. Gør vi, i selvfornægtelse og opofrelse, alt i for magt for hjælpe de trængende, og understøtte Guds sag? De fattige er Herrens, og religionens sag er hans. Alle gode ting som vi nyder blev lagt i vore hænder af hans overvældende barmhjertighed, som et udtryk for hans kærlighed. Kristus forlanger at vi gør ligesom han har gjort, - fornægter selvet så vi kan være medarbejdere sammen med Gud.    
Det nye er lige over os, og vi bør optælle de velsignelser vi har fået, gunstgaver som vi har fået fra Gud, og så bringe vore frivillige ofre til Herren, vor taknemmelighedsofre, og vore syndofre. Sabbatsholdere i Battle Creek har været et gavmildt folk; de fleste af dem er fattig, men eftersom de har udvist frihed i fortiden, håbede vi at de vil gøre det samme i fremtiden. Der er kun få som ikke kan gøre noget. Hvis det koster de fattige stor selvfornægtelse end det gør for den rige, vil lønnen være derefter. Herrens gavmildhed flyder stadig ind over os, og han vil have at vi er levende kanaler, hvori hans barmhjertighedsgaver kan flyde ud i godgørenhedsgerninger til vore medmennesker. Lad os under ingen omstændigheder berøve Gud.    
Vi har privilegiet at lytte til Guds ord på vort bedested; men denne bygning, der kaldes for Herrens Hus, har en tung gæld. Skal ikke vi som tilbeder i denne rummelige bygning være ihærdige for at gøre vor del med at løfte gælden fra Tabernakel-bygningen? Den fattig kan opmuntres ved tanke for de små summer der gives i oprigtighed og glæde, er acceptable for Gud ligesom de tusindvis der kastes i kassen af den rige. Der er kun få der er lige så fattige som enken der gav hendes to mønter som et offer til Gud. Gaven var lille, alligevel var den hele hendes livsindtægt, og hun blev anbefalet af Mesteren. Han betragtede den fattiges enkes to småmønter som større bidrag end den velhavende riges gaver. Han målte ikke værdien af ofre ved dens mængde, men ved motivet, handlingens glæde og renhed. Selvom dette lille bidrag blev blandet op med tusindvis i pengekassen, fik alle gode gavers store Giver ikke øjnene væk derfra. Den lille raslen som kom af de to mynter havde samlet sig til andre spinkle strømme fra tusinde kilder, og har en indflydelse irettesætter selviskhed og opmuntrer til at give større summer.    
Alle har et arbejde at gøre, hvis de vil gøre deres liv til en velsignelse. Vi beder vore brødre og søstre at gøre deres del lige så ædelt i dette år som de gjorde sidste år med bedrag til vort bedehus. Åben jeres hjerter, og åben jeres pengepunge, og gør hvad I kan. Vor genløser gav frit og samvittighedsfuldt sine gaver til os. Burde vi da ikke give det tilbage til Herre, som er hans eget? Kan vi udvise en større kærlighed end Gud har vist mod os? Han har gjort alt som han gøre for vor skyld. Han appellerer til os om han har efterladt noget ugjort, som kræver vor højeste interesse: "Skift ret mellem mig og min vingård! Hvad mer var at gøre ved vingården, hvad lod jeg ugjort?" Vi kan ikke udtrykke vor taknemmelighed mod Gud ved at give noget for at berige ham, for han er alle vore nådegavers giver; men han peger os hen til de fattig og forpinte, og for hans sag i alle grene, og han forsikrer os at han tager imod de gåde der gøres mod de mindste af hans efterfølgere, som om det er gjort mod ham. Gud har udvist en dyb interesse for Adams faldne sønner. Han "elskede verden sådledes at han gav sin enbårne søn, for at enhver der tror på ham ikke skal gå fortabt med få evigt liv." Al den kærlighed som mennesker og engle kan udvise, bliver til ingenting i sammenligning med Guds kærlighed mod menneskeslægten.    
Herren forlanger at vi giver gavmildt for at støtte hans sag. Skal vi sammenligne vore ofre med dem som hele tiden blev afkrævet af jøderne, finder vi at vi falder langt under dem i godgørenhed. Deres bidrag tæller sig til mere end en fjerdedel af hele deres indtægt. Det mindste budget, af det er bruges på tabernaklet i ørknen og templet i Jerusalem overstiger alle kirkebygningers omkostninger i de Forende Stater.    
Mange betragter disse krav på jøderne som langt over den standard vi er blevet pålagt. Men er der begrundelser for dette? Er vore muligheder dårligere end jødernes? eller har Gud været mindre gavmild med os end med dem? Vi hører prædikanter i forskellige kirker prise evangeliets velsignelser til skyerne, og fremstille denne tids herlighed som langt overgår alt i den jødiske tid. De kalder den Mosariske forvaltning som mørke, og ophøjer nutiden som en med langt større lys og privilegier. Er det sådan, vil Gud så ikke drage os til ansvar for disse større velsignelser? Hans krav på os står forhold til de gaver der er betroet os. Er der ikke så mange godgørenhedens kald end de fik i jødisk tid. Det burde være modsat.    
De systematiske krav på jøderne havde en sund indvirkning, og forhindrede forarming. Der kunne sjældent ses en fattig mand blandt det folk. Når de gav villig lydighed til Guds forlangende, hvilede hans velsignelse på dem, og fremgang fulgte deres arbejde. Før i tiden, blev hebræerne adskilt fra alle andre folkeslag på jordens overflade. Deres arbejdsmark blev begrænset til deres egne folk. Nu er skillemuren mellem jøder og hedninger nedbrudt, og vejen åben for udenlandske missionsvirksomheder. Vor arbejdsmark er verden. Alle folkeslag, tungemål og folk kan nås ved den frelsende sandhed for denne tid. Gud har betroet os frit livets brød, som hans forvaltere, og formidler af brødet til dem der er ved at gå tabt. I betragtning af dette, bør vor gavmildhedsstandard så ikke være højere end Guds gamle folk var?    
I forhold til deres indkomst, så gør den rige mindre end den fattige. Mange som giver noget, bliver ikke velsignet af Gud fordi de kunne give mere. Herren vil have sit folk så begrænset af Kristi kærlighed, at de gladelig vil imødekomme hans sags mangler. Vi bør altid anerkende vor loyalitet med ham, og betragte det som vor fornuftige tjeneste at hellige vore kræfter, fore ejendomme og vore liv til hans værk.    
Når de Kristne i Jerusalem på grund af deres tro, blev reduceret til fattigdom, viste andre kirker deres gavmildhed ved at dække disse brødres mangler. I de makedonske menigheder var der stor lidelse, alligevel erklærede Paulus at "der af deres overvældende glæde og deres dybe fattigdom vældet frem en rigdom af gavmildhed."    
Vi tilskynder ikke vore brødre til bidrag, men som de hidtil har vist villighed til at hjælpe med i Guds værk, indbyder vi dem nu til at komme frem med deres ofre, og formindsker Tabernakel-bygningens gæld. Vi håber at blive ligeså overrasket nytårsaften, som David blev da han så ofrene til Herrens tempel: -     
 "Og de, som ejede ædelsten, gav dem til Herrens hus's skat, der stod under Gersoniten Jehiels tilsyn. Og folket glædede sig over deres vilje til at give, thi af et helt hjerte gav de Herren frivillige gaver; også kong David følte stor glæde. Og David priste Herren i hele forsamlingens nærværelse, og David sagde: "Lovet være du herre, vor fader Israels Gud fra evighed til evighed! din, herre, er storheden, magten, æren, glansen og herligheden, thi alt i himmelen og på jorden er dit; dit, o herre, er riget, og selv løfter du dig som hoved over alle. Rigdom og ære kommer fra dig, og du hersker over alt; i din hånd er kraft og vælde, og i din hånd står det at gøre, hvem det skal være, stor og stærk. Derfor priser vi dig nu, vor Gud, og lovsynger dit herlige navn! Thi hvad er jeg, og hvad er mit folk, at vi selv skulle evne at give sådanne frivillige gaver? Fra dig kommer det alt sammen, og af din egen hånd har vi givet dig det."  

4 01 1881 Review and Herald Det nye år   
 Vi bør indbyde vore brødre og søstre i andre menigheder, ikke kun i Michigan men i de forskellige stater, til at overveje vor situation i Battle Creek. Her er vore institutioner blevet placeret, og dette sted har ikke mindre betydning for vor sag. I en så stor menighed, er der større behov for midler, end i mindre menigheder. Mange af jeres fattigere, jeres forlegne, jeres syge venner er af en grund kommet her.  Vor skole på dette sted, giver ikke noget finansielt udbytte til sagen, for på denne sene dato er den i stor gæld, som oppebæres af Review-kontoret. Alligevel skal dem der bor langt borte, have lige så megen gavn af skolen, som vore folk i Battle Creek.    
Det hus som vi haft andagt i, i flere år, kunne rumme vore folk i denne by. Men vore menighedsforsamlinger er vokset meget i størrelse siden skolen blev oprettet. Familier er flyttet til Battle Creek for at uddanne deres børn, og studerende kom ind for at gå i skolen. Disse tiltag, sammen med patienter der kom til sanatoriet, gjorde det tydeligvis nødvendigt at bygge en større bygning til tilbedelse. For at imødekomme de krav som disse institutioners tilstedeværelse stillede, blev Tabernakel-bygningen rejst. Det er en rummelig bygning, dog ikke med overdådigt design eller håndværkarbejde. Vi ville ikke give mindre end dette, i byggekunst eller bekostninger, end det vi gav vor Gud, som hans hus.    
Da denne bygning blev rejst kræver det et større udlæg af midler. En fattig menighed som Battle Creek har løftet byrden ædelt; andre i de forskellige stater har reageret på de anmodninger vi gav; og alligevel er vort tilbedelseshus betynget af gæld, som også oppebæres af Review-kontoret. Denne gæld bør opløftes. Vil vore brødre og søstre hjælpe os i denne tid?    
Når gaver udveksles i begyndelsen af det nye år, stoler vi på at vore folk, ikke kun i Battle Creek, men på alle andre steder, vil huske behovene i Guds sag. Herren æres ikke ved at give dyrebare gaver til nogle få yndlingspersoner, fordi det er skik. Disse yndlingspersoner er sjældent Herrens fattige. Der er kun nogle få hvis hovedinteresse er at brødføde sultne, klæde de nøgne og opløfte modløse og fortrykte i denne helligdagstid. Mange er virkelig rådvilde om hvilke gaver de skal vælge, så det kan fornøje dem som er overmådelig forsynet med dette livs gode ting. Lad de penge der normalt bruges på disse gaver, flyde ind i Herrens skattekammer. Når man fristes til at købe dyre smykker, eller andre unødige artikler for at behage øjet og føje fantasien, så lad enhver stille dette spørgsmål for sig selv: "Kan jeg gøre dette til Guds ære, eller er det blot for at behage mine venner?" Hvor mange, ved begyndelsen af det nye år, overvejer deres skyldighed over for Gud, når de laver deres helligdagsgaver?    
Det er ingen skade at give vore venner gaver, som de virkelig behøver. Men jeg beder jer indstændigt, mine brødre og søstre, giv ikke gaver til dem som ikke har virkeligt behov, fordi det er skik, medens I gør så lidt for de fattige, og forsømmer helt at give jeres ofre til Gud. Alt hvad vi har tilhører Gud, og han har gjort os til sine forvaltere. Lad os ikke bruge vore midler på afguder for at behage fantasien og lægge beslag på vore venners hengivenhed, når vi samtidig forsømmer vor bedste Ven, - ham som vi skylder alt.    
Jeg beder indtrængende vore brødre og søstre overalt, for vor Tabernakel-bygnings skyld. I denne bygning samles hver uge studerende og gæster fra alle dele af vort land for at lytte til Guds ord. Det er andre menigheders pligt at hjælpe os i vor møje for denne missionsmark. Den selviske og skarptstikkende kan måske sige: "Jeg er træt af at der hele tiden anmodes om midler; vil det aldrig høre op?" Nej, aldrig, aldrig! indtil Kristus iklæder sig hævnens klæder, og befalingen skal udgå fra hans læber: Han som er uretfærdig, lad han stadig være uretfærdig; og han der er retfærdig være det stadig.    
Når vor himmelske Velgører glemmer vore gengældelsesbehov; når Gud glemmer at være gavmild, og ingen af hans gaver flyder i vore lader, kornmagasiner og vore kældre, - så kan vi undskylde at vi tilbageholder vore ofre. Gud har aldrig efterladt os uden at hans kærlighed kommer til udtryk, "idet han viste jer velgerninger, gav jer regn og frugtbare tider fra himmelen og mættede jer med føde og fyldte jeres hjerter med glæde." Han har erklæret at "herefter skal, så længe jorden står, sæd og høst, kulde og hede, sommer og vinter, dag og nat ikke ophøre!" Han passer på os hvert øjeblik, med sin omsorg, han opretholder os med sin kraft. Han sender os det oplivende solskin, og den livgivende luft; vor sti er fyldt med tegn på hans evigt varende kærlighed. Han dækker vore borde med mad; han giver os hvile og søvn. Hver uge giver han os sabbaten, den dag som han har velsignet og helliget til bedste for mennesker. Vi nyder friheden fra verdens jag, travlhed og møjsommelige arbejde, og kan tilbede Gud i hans hus efter vor egen samvittigheds anvisninger, uden at nogen forulemper os eller gør os bange. Profeterne og apostlene led totur og død for deres religion; men der er intet fængsel der åbner sig op eller grusom pinebænk der venter os for vor troskab mod Gud. Og lige så ofte som vi løfter vore hjerter til ham med sand bodfærdighed og tro, åbner han himlens vinduer for os, og giver os hans nådes velsignelser. Godhed og barmhjertig omgiver os hele tiden.    
Gud har givet os sit hellige ord til at være en lampe for vore fødder og et lys på vor sti. Idet vi går hans lære igennem, finder vi at der bliver talt til os i visdommens råd: "Saml jer ikke skatte på jorden, hvor møl og rust fortærer, og hvor tyve bryder ind og stjæler, men saml jer skatte i Himmelen, hvor hverken møl eller rust fortærer, og hvor ingen tyve bryder ind og stjæler." Denne lektie gentages for os, både i Guds ord og ved hans forsyn, "I har fået det for intet, I skal give det for intet," - giv for at hjælpe den trængende, og for at understøtte Guds sag. Herrens krav til os går frem for alt andet. Vi skal ikke hellige ham det som er tilbage efter at alle vore mindre vigtige behov er dækket; men før vi dækker vore egne behov, skal vi give ham den del som han har anført. Og ud over alt dette, er taknemmelighedsofferet altid en pligt.    
Vor Genløser har sat os et eksempel i sit eget liv, og vi er pålagt at være barmhjertig mod vore medmennesker, idet han har været barmhjertig mod os, trængende og afhængige skabninger, som han har i varetægt. Råb, der gives for vor skyld, er fra Gud. Han arbejder stadig for os, og han forlanger at vi hele tiden arbejder for hans sag. Når vi ønsker at vor Almægtige Fader skal holde sine gaver borte fra os, så vil det være mere fornuftigt at spørge: "Er der ingen ende på gaverne?"    
Da Maria udgød den dyrebare salve på Jesu hoved, kommenterede vor Herre denne handling, og sagde også: "De fattige har I jo altid hos jer, og når I vil, kan I gøre vel imod dem." I denne situtaiton lærer Kristus sine efterfølgere at de skal velsigne de trængende med deres overflod, og give Gud gaver og ofre tilbage, af de velsignelser han har givet dem.    
Jeg råder jer, mine brødre og søstre, at begynde det nye år med en ren bog. For sandhedens og for Kristi skyld, anstreng jer alt hvad I kan, for at rette jeres fejl op. Søg jeres hjerte kritisk, analyser jeres følelser, og fjern al grund til uenighed. Hvis du har bedraget din bror, har englene skrevet det ned imod dig. Hvis du ikke har gjort hans sag til din egen, og ikke udvist ømhed og medfølenhed mod ham, så har du ikke opfyldt din pligt, og således står dette skrevet imod dig. Uanset hvilke fejltagelser der har været sidste år, så lad dem blive slettet ud nu; lad dem ikke komme ind i det nye år, og ødelægge de uskrevne siders renhed. Kom til Herren med hjerter der flyder over af taknemmelighed over tidligere og nuværende nådegaver, og udviser jeres tak over Guds gaver, ved at bringe ham takofre, jeres frivillige ofre og jeres forsagelsesofre.    
Det kinesiske nytår blev afholdt for knapt en uge siden, under stor ceremoni. Gammel gæld betales, og gammel nag tilgives. Hvis en enkelt person ikke kan betale sin gæld, så lad hans medkinesere hjælpe ham, så at det gamle regnskab ikke føres over i det nye år. De siger Joss (deres gud) vil blive vred på dem hvis de forsømmer dette. Selvom disse hedningene ikke kender til den sande Gud, er deres eksempel værd at efterligne, selv for kristne.    
Afgudsdyrkerne bør ikke være længere fremme end børn af den levende Gud. Skal fejlene ikke bekendes og forskellene lægges bort, før vi går ind i det nye år? Oh om der måtte gøres en ordning om de gamle vanskeligheder i alle menighederne i vort land, så jalousi og fejl mellem brødre kunne rettes op! Vil verdens Genløser og hellige engle se med behag ned på et sådant sceneri? Vil de himmelske buer ikke ringe med liflig musik: Fred på jord, og god vilje til mennesker? Lad os prøve at bringe tingene i orden blandt os, så vi kan få Himlens anerkendelse. Lad os bringe al vor tiende i lagerhuset, og prøve vor Herre derved, og se om han ikke vil åbne Himlens vinduer, og udgyde en velsignelse over os så der ikke er plads nok til at modtage den.    
Jeg anbefaler mine brødre og søstre til at skaffe sig en hjemmemissionskasse det kommende år, hvori der kan lægges småmønter til Guds gaver, ved siden af den regulære tiende. Hvor der end skulle gøres ekstra udlæg for at tilfredsstille appetitten, så lad der også komme lige så mange penge i denne sparebank. Søstrene bør have en særlig kasse; og alt hver der bruges på unødige krinoliner, pyntebånd eller smykker af enhver slags, lad lige så mange penge komme i denne beholder. Lad forældre udfærdige en kasse til hver af deres børn, og når de har forklaret dem princippet, overlades det til deres samvittighed og deres Gud.     
Gamle og unge bruger ofte midler på bolsjer og andre skadelige udsvævelser, og til lækkerier som de ikke har egentlig brug for. Lad dem lægge den samme mængde i disse sparebokse det kommende år, og de vil overraskes over resultatet. De vil finde en ganske god sum, som repræsenterer det, som de tankeløst har ødslet på at behage smagen og tilfredsstille stoltheden, - men havde de udøvet selvfornægtelse, ville de have haft penge til godgørende formål, det dobbelte at det som de har sparet.    
Lad os som kristne vise vor tro i vore gerninger; og lad os handle sådan fra årets begyndelse af, at vi vil møde Guds anerkendelse. Undlad ikke dig selv og dine børn disse små banker. Så at enhver øre, der anvendes unødigt bliver parallelt deponeret her, vil forhindre mange fra unødige udlæg.    
Jeg spørger mine brødre og søstre efter en nytårsgave, ikke til mig selv, men til Guds sag. Denne anmodning vil nå mange efter at nytåret er begyndt, og jeg stoler på at de ikke undskylder sig selv, og tror det det er for sent at bringe deres ofre. Lad dine gaver komme ind i løbet af hele januar måned; og hvis du ikke kan skaffe midler nu, så send jeres løfter, og sig hvad I vil gøre, og indløse disse løfter hurtigt muligt.    
Jeg appellerer til den menighedsforsamling der regelmæssigt samles i Tabernakelbygningen: Vi I ikke tage gælden i Herrens hus med i jeres livsofre? Jeg appellerer til dem som sender deres børn til Battle Creek, hvor de forener sig med os i Gudstilbedelsen. Vil I ikke nok hjælpe os med at løfte gælden? Jeg indbyder alle til at være særlig gavmilde på dette tidspunkt. Bringe glade frivillige ofre frem til Herren, lad os hellige Ham alt det vi kan, og med alt det vi har, og så kan vi sammen bruse ud i sang:-- <p>"Pris Gud, fra hvem alle velsignelser flyder;<br>Pris ham, alle skabninger her tilhører; <br>Pris ham deroppe, I himmelhær; <br>Pris Fader, Søn, og Helligånd."  

11 01 1881 Review and Herald Bibelstudier.   
 Bibelstudium overgår alle andre studier med hensyn til at styrke intelligensen. Hvilket rigt felt for tænkning vil ikke ungdommen opdage i Guds ord! Sindet kan gå dybere og dybere i sin søgen og samle styrke gennem enhver bestræbelse for at fatte sandheden; og alligevel er der en uendelighed tilbage.    
De, der bekender sig til at elske Gud og ære hellige ting, og alligevel tillader sindet at sænke sig ned til overfladiske og uvirkelige ting, stiller sig på satans grund og gør hans værk. Dersom de unge vilde studere Guds underfulde gerninger i naturen og hans majestæt og magt, som den er åbenbaret i hans ord, ville enhver sådan øvelse udvikle og forbedre deres evner. De ville få en livlighed, som ikke har noget med anmasselse eller hovmod at gøre. Ved at grunde over den guddommelige krafts undere vilde sindet lære den sværeste, men mest nødvendige af alle lærdomme, nemlig den, at den menneskelige visdom er dårskab, hvis den ikke er forbundet med den evige og helliget ved Kristi nåde,    
Guds kære søns arbejde på at forbinde det skabte med det uskabte, det timelige med det evige, ved sin egen guddommelige person, er et emne, som med fordel kan beskæftige vor tanke hele vor livstid. Kristi værk var at stadfæste andre verdeners beboere i deres uskyldighed og loyalitet såvel som at frelse de fortabte på denne klode. Han åbnede en vej for de ulydige, ad hvilken de kunne vende tilbage til deres lydighedsforhold over for Gud, medens han ved samme handling anbragte en beskyttende vagt rundt om dem, som allerede var rene, for at de ikke skulle blive fordærvede.    
På samme tid som vi fryder os over, at der er verdener, som aldrig er faldne, opsender disse samme verdeners beboere pris og ære og ophøjelse til Jesus Kristus for forløsningsplanen, som går ud på at frelse Adams faldne sønner så vel som at stadfæste dem selv i deres stilling og deres karakters renhed. Den arm, der løftede den menneskelige familie op fra den ruin, satan ved sine forførelser havde nedstyrtet slægten i, er den samme arm, som har bevaret andre verdeners beboere fra synd. Enhver verden derude i det umådelige rum nyder faderens og sønnens omsorg og støtte; og den samme omhu udvises stadig over for den faldne menneskeslægt. Kristus står som midler for menneskene, og de usete verdener holdes også oppe formedelst hans midlergerning. Er ikke disse emner af tilstrækkelig storhed og betydning til at fange vore tanker og fremkalde følelsen af taknemmelighed og ærbødighed over for Gud?    
Luk bibelen op for vor ungdom; drag dens opmærksomhed til Guds ords skjulte skatte; lær dem at søge deri efter sandhedens juveler, og de unge skal vinde en intellektuel styrke, som studiet af alt, hvad filosofien omfatter, ikke kan give. De store emner, bibelen behandler, de inspirerede udtalelsers enkelhed og værdighed; de ophøjede temaer, som den byder sindet at beskæftige sig med; lyset, skarpt og klart, som det udvælder fra Guds trone og oplyser forstanden, vil udvikle sindets kræfter i en udstrækning som næppe kan fattes og aldrig fuldt forklares.    
Bibelen frembyder et uendeligt felt for indbildningskraften, så meget mere sjælsforædlende og så meget højere end den vanhellige intelligensens overfladiske virkninger, som himlen er højere end jorden. Vor slægts inspirerede historie kan ethvert menneske blive ejer af; og alle burde nu begynde på at ransage den. De burde gøre sig bekendt med vore første forældre som disse stod i eden i hellig uskyldighed og nød Guds og syndfrie engles selskab. De burde undersøge, hvorledes synden kom frem og lægge mærke til, hvilke spor den har sat i menneskeslægtens historie, idet de følger den hellige beretning ned igennem tiden og ser, hvorledes menneskers ulydighed og ubodfærdighed og synd har medført en retfærdig gengældelse.    
Den, der læser den hellige skrift, kan ligesom samtale med patriarker og profeter; han kan opleve de mest inspirerende scener; han kan se Kristus, som var himlens monark, lige med Gud, stige ned til menneskeslægten og gennemføre frelsesplanen, idet han sønderbryder de lænker, satan havde bundet mennesket med, og gør det muligt for dette at genvinde sin lighed med Gud. Han kan se Kristus påtage sig menneskelighed, se ham vandre hernede i over tredive år, indtil han hengiver sin sjæl til et syndoffer, for at mennesket ikke skal gå fortabt. Alt dette er stof til den dybeste tænkning og det mest koncentrerede studium.    
Hvis de opfylder Guds hensigt, vil endog de mest erfarne Kristne fortsat være elever i Kristi skole, så de kan blive dygtige lærere. Og det er umuligt at forklare og gennemtvinge bibelens store sandheder uden at selv se det klarere lys. Vort eget syn vil blive mere udstrakt, og bestræbelserne for at Guds ord tydeligere for andre vil fæstne sig i vor ene tanker. Mennesker kan have syntes godt om skolernes oplæring, og kan selv have stiftet bekendtskab med store teologiske skrivere, alligevel vil sandheden åbne sig for sindet, og indprente den med en ny og slående kraft, idet Guds ord ransages og overvejes med et alvorligt og bønligt ønske for at forstå det.    
Når sindet gribes af åbenbaringens vidunderlige sandheder, vil det aldrig samtykke i, at dets kræfter skal beskæftige sig med frivole emner; det vil med foragt vende sig fra slibrig litteratur og dårlige fornøjelser, som demoraliserer vore dages unge. De, som har haft selskab med bibelens poeter og vise mænd, og hvis sjæle er blevet grebne af trosheltenes storværker, vil komme tilbage fra disse tankens rige domæner langt renere i hjertet og mere forædlet i sindet end om de havde været beskæftiget med studiet af de mest berømte verdslige forfattere eller med betragtningen og forherligelsen af denne verdens Faraoners, Herodesers og Cæsarers store bedrifter.    
De unge kræfter slumrer for det meste, fordi de ikke sætter herrens frygt som visdoms begyndelse. Herren gav Daniel visdom og kundskab, fordi han ikke lod sig påvirke af nogen magt, der vilde gribe ind i hans religiøse principper. Grunden til, at vi har så få solide, stabile og tænkende mænd, er den, at de mener at kunne være store uden at have forbindelse med himmelen.    
Menneskenes børn frygter, elsker og ærer ikke Gud. Religionen efterleves ikke; man svarer ikke til sin bekendelse. Herren kan kun gøre så lidt for mennesket, fordi det er så tilbøjeligt til at ville ophøje sig selv og mener sig at være noget stort. Gud vil, at vi skal udvikle vore evner og benytte ethvert privilegium til at kultivere og styrke vor forstand. Mennesket blev født til et højere og noblere liv end det, det er nået op til. Vor dødelige tilværelsesperiode hernede er en forberedelse til det liv, der måles med Guds øjne.    
Hvilke storslåede emner fremholder ikke den hellige skrift, som vort sind kan dvæle ved! Hvor finder vi noget så højt at grunde på? Hvor finder vi temaer, der er så yderst interessante? Kan man på nogen måde sammenligne den menneskelige videnskabs undersøgelser med den bibelske videnskabs afsløringer af hemmeligheder og ophøjede læresætninger? Hvor finder vi noget, der i den grad vil appellere til vor intellektuelle styrke og fremkalde så dybe og alvorlige tanker?    
Dersom vi vil lade bibelen tale til os, vil den lære os det, som intet andet kan lære os, men ak, alt andet end netop Guds ord dvæler sindet ved! Værdiløs litteratur, opdigtede historier sluger man grådigt, medens bibelen med alle dens skatte af hellige sandheder ligger forsømt på ens bord. Det hellige ord vil dersom det får lov til at beherske vort liv, forædle, ophøje og helliggøre. Det er Guds røst iblandt mennesker. Skal vi give agt på det?    
Tydes dine bud, så bringer de lys, de giver enfoldige indsigt. Engle står ved siden af den, som ransager skrifterne, oplyser sindet og gør indtryk på det. Kristi ord lyder i dag til os med samme styrke, som da han for over 1800 år siden sagde til sine disciple: i ransager skrifterne, fordi i mener i dem at have evigt liv; og det er dem, som vidner om mig.  

11 01 1881 Review and Herald Det golde figentræ   
 Den måde verdens frelser behandlede det golde figentræ, viser hvordan alle der gør fordring på gudsfrygt vil blive behandlet. Det erklærede han med sin knusende forbandelse, og forlod det visnende og saftløst, forkastet af Gud. Dette træ repræsenterer jøderne, som nægtede at reagere på Kristi kærlighed. På trods af alle de privilegier og anledninger de fik tilstået, frembragte de kun vildtjørn og torne, - ingen frugt til Guds ære. Dette ødelagte træ var en lignelse for Israels hus, - en lektie der giver stort indtryk. Det er også en lektie for Kristi bekendende efterfølgere i alle tider. I gennem alle tider, taler det i et umiskendeligt sprog til alle formalister og dem der praler af Gudsfrygt at stå frem for verden med høj bekendelse, men er helt blottet for vital medynk, som Gud alene genkender som frugt.    
Der er en tydelig mangel på medynk blandt os som et folk. Værkets sande byrde for sjæles frelse hviler ikke på os som det burde. Ligesom det golde figentræ, stiller mange deres løvbelagte grene til skue for Herren, og påberåber sig stolt at være hans lovlydige folk, medens den hjerteransagende Gud finder dem blottet for frugter.     
Vi praler af vor fremvækst i sandheden; men vore gerninger svarer ikke til vor bekendelse. Vi er sørgelig blottet i ånden, energi og liv. Der er masser af træer dækket af blande, men de er blottet for frugter. De lunkne og upålideliges frygtelige tilstand som vil eksistere i de sidste dage, beskriver den store apostel med disse ord: -     
 "Du skal vide at i de sidste dage skal der komme strenge tider. Thi menneskene vil blive egenkærlige, pengekære, pralende, hovmodige, spottelystne, ulydige mod forældre, utaknemmelige, ufromme, ukærlige, uforsonlige, sladderagtige, umådeholdne, rå, fjender af det gode, forrædere, fremfusende, opblæste, lystens venner snarere end Guds venner; de har gudsfrygts skin, men fornægter dens kraft. Dem skal du holde dig fra."    
Vi lærer fra den Hellige Skrift at dette træ, som de genløsende frugtklaser ikke hænger på, var iklædt med grønt løv. Bemærk ordene: "Har gudsfrygts skin, men fornægter dens kraft." Deet frugtløse figntræs dom gør sig gældende for enhver der bekender at udvise det ufornyede hjertes naturlige tendenser, og gå imod deres tro ved deres daglige liv. De fremstiller ikke Kristi karakter for verden, fordi de ikke har Kristus i sig.    
Vor Frelser vendte sig aldrig bort fra den der oprigtigt angrede, uanset hvor stor deres skyld var. Men han hader al hykleri og tom stillen til skue. Han talte med den hårdeste og ubetinget irettesættelse til farisæerne og hyklerne, der var repræsenteret ved figntræet dækket med grønt løv, men blottet for frugt.    
Frugtesløse kristendomsbekendere, sørgelig er jeres skæbne; for de åbne synder står den bedste position i Guds øjne. Guds forbandelses tåge er over den klasser der skjuler deformiteterne i deres liv under bekendelse af gudsfrygt. Johannes der uforknyt irettesatte synd, som kom til at berede vejen for Kristi første komme, talte således til den skare som samles for at høre ham: "Så skal da hvert træ, som ikke bærer god frugt, hugges om og kastes i ilden." Frygtelige ord! Og når vi ser de mange, der bekender at være Guds lovlydige folk, i hvis liv viser at de ikke gør vor Faders vilje, som er i himlen, kan vi blot komme denne konklusion, - at figntræets dom som ikke bar frugt, og som Guds blegnende forbandelse falder, de vil kunne læse deres egen skæbne.    
Jesu medfølelse og ømme kærlighed for dem som han døde for, er uden sidestykke. Men når hans kærlighed og barmhjertighed forhånes, når hans liv og eksempel fremstilles forkert af dem, som bekender at være hans efterfølgere, vil en hård gengældelsesstraf visselig følge efter. Kristus har køb mennesker for en uendelig pris. Sjæl, legeme og ånd, - alt hvad der udgør mennesket, - er vor Frelses retmæssige ejendom; og når han ser legemet, sjælens tempel, besmittet og degenereret aaf at føje appetitten og vellystig lidenskab, og hjertet smudes til af synd, - når han ser den sjæl som var købt for hans blod, snare vise sig som en forbandelse end en velsignelse for verden, domfælder han den som figentræet, og det bliver et frygteligt monument for hans retfærdighed og hævnende vrede.    
Jesus såres og forhånes af hans bekendende efterfølgere hvis uhellige liv er til vanære for deres bekendelse. Han vil rense sjælens tempelsale; Men hvis der ikke gives agt på hans bestræbelser for at advare og irettesætte, vil hans overbærenhed og medlidenhed ændres til strenghed og dom.  

18 01 1881 Review and Herald Helliggørelse*   
 Tekst: "Fredens Gud hellige jer helt og holdent og bevare fuldt ud jeres ånd og sjæl og legeme lydefri ved vor Herre Jesu Kristi komme!" 1. Tess. 5,23    
I den religiøse verden er der en helliggørelses-teori som er falsk i sig selv, og farlig i sin indflydelse. Vi har mødt mange, som hævder at være helliggjort; men i mange tilfælde er det sådan at dem som bekender sig til helligelse ikke besidder den ægte vare. Deres helligelse består af tale og viljebestemt gudsdyrkelse. Dem som virkelig søger at udvikle kristen karakter vil aldrig give sig til at anse sig som syndfrie. Deres liv kan være ulastelige, så de kan være levende repræsentanter for den sandhed som de har accepteret; men des mere de optræner deres tanker til at dvæle ved Kristi karakter, og de nærmer sig hans guddommelige billede, des mere klart vil de kunne skelne dets pletfrie fuldkommenhed, og des dybere vil de mærke deres egne mangler.    
Når personer hævder at de er helliggjort, er det nok bevis på, at de er langt fra at være hellige. De ser ikke deres egen svaghed og fuldstændige udslettelse. De ser på sig selv som den der genspejler Kristi billede, fordi de ikke kender ham rigtigt. Jo større afstand mellem dem og deres Frelser, des mere retfærdig vil de se ud i deres egne øjne.    
Medens vi med anger og ydmyg tillid mediterer over Jesus, hvem vore synder har gennemboret og vore sorger har bebyrdet, må vi lære at vandre i hans fodspor. Ved at beskue ham bliver vi forandret til hans guddommelige lighed. Og når dette arbejde er udført i os, skal vi ikke hævde retfærdighed af os selv, men skal ophøjes Jesus Kristus, vi skal hænge vore hjælpeløse sjæle på hans fortjeneste    
Vor Frelser har altid fordømt selvretfærdighed. Han underviste sine disciple, at den højeste slags religion er den, som manifesterer sig selv på en stille og beskeden måde. Han formanede dem til at gøre deres gerninger i stille godgørenhed, ikke for at blive set, ikke for at blive prist eller æret af mennesker, men til Guds ære, forvente deres løn herefter. Hvis de udfører gode gerninger der lovprises af mennesker, vil de ikke få belønning af deres Fader i himmelen.    
Kristi efterfølgere blev undervist om at de ikke skal bede for at blive hørt af mennesker. "Men når du vil bede, så gå ind i dit kammer og luk din dør og bed til din fader, som er i det skjulte. Og din fader, som ser i det skjulte, skal lønne dig." Sådanne ytringer som dette fra Kristi læber viste at han ikke så med billigelse på den slags fromhed der herskede bland farisæerne. Hans lære på bjerget viste at godgørenhedens handlinger påtager sig en pæn form, og embedshandlingerne for religiøs gudsdyrkelse genspejler den dyrebareste vellugt, når de udføres på en beskeden måde, i anger og ydmyghed. De rene motiver helliger handlingen.    
Sand helligelse er fuldstændig overensstemmelse med Guds vilje. Oprørske tanker og følelser overvindes, og Jesu stemme vækker til et nyt liv, som gennemstrømmer hele kroppen. Den som er sandt helligede vil ikke sætte deres egen mening op som en standard for rigtigt eller forkert. De er ikke fanatiske eller selvretfærdige; men de er nidkære for selvet, altid påpasselige så at de, når de får et løfte, kan indvilge i betingelserne som løftet er baseret på.    
Mange som bekender sig til helligelse, er helt uvidende om nådens arbejde på hjertet. Når de forsøges og prøves, findes de på den samme måde som de selvretfærdige farisæere. De vil ikke dementere det. De lægger fornuft og dømmekraft til side, og beror sig helt og fuldt på deres følelser, baserer deres krav på helligelse på stemninger som de en gang har erfaret. Om dette punkt centrer de al deres erfaring. De er hårdnakkede og bevarer deres stædige krav på helligelse, siger mange ord, men bærer ingen dyrebare frugter som bevis. Disse personer, som efter deres bekendelse er helliggjorte, bedrager ikke blot deres egne sjæle ved deres krav, men udøver en indflydelse der leder mange bort, som ellers alvorligt ønsker at tilpasse sig til Guds vilje. De høres gentage igen og igen: "Gud leder mig! Gud lærer mig! Jeg er uden synd!" Mange som kommer i kontakt med denne ånd, kommer ud for noget mørkt og mystisk noget som de ikke kan begribe. Men det er det som slet ikke ligner Kristus.    
Helligelse består ikke af stærke emotionelle følelser. Her er der mange som ledes til vildfarelse. De gør følelserne til deres kriterium. Når de føler sig opstemt eller lykkelige, hævder de at de er helliggjorte. Lykkelige følelser med mangel på glæde, er ikke bevis for at en person er eller ikke er helliggjort. Der er ikke noget værre end et øjebliks helligelse. Sand helligelse er et dagligt arbejde, der varer ved lige så længe som livet varer. Dem som kæmper med daglige fristelser, overvinder deres egne naturlige tendenser, og søger hjertets og livets hellighed, gør ikke pralende krav på hellighed. De hunger og tørster efter retfærdighed. Synden virker overmådelig syndig på dem.    
Der er dem, som hævder at være hellige, som bekender sig til sandheden, ligesom deres brødre, og det kan være vanskeligt at skelne mellem dem; men forskellen er der faktisk! Deres vidnesbyrd som påberåber sig en så ophøjet erfaring, vil få Kristi liflige ånd til at trække sig tilbage fra et møde, og vil efterlade en isnende indflydelse hos de tilstedeværende, endskønt de levede oprigtigt uden synd, vil deres tilstedeværelse bringe hellige engle ind i forsamlingen, og deres ord vil i virkeligheden være "som æbler af guld i skåle af sølv."    
Om sommeren, når vi ser på den store skovs træer, er alt iklædt en skøn grøn kåbe, kan vi ikke være i stand til at skelne mellem stedsegrønne træer og andre træer. Men når vinteren nærmer sig, og kong frost omkranser den i sin isnende favn, afklæder de andre træer deres skønne løv, og de stedsegrønne vil hurtigt kunne ses. Sådan vil det være med alle som vandrer i ydmyghed, ikke stoler på selvet, men klynger sig skælvende til Kristi hånd. Medens dem som er tillidsfulde, og stoler på deres egen karakterudvikling, mister deres falske retfærdighedsklædning, når de underkastes prøvelsernes storme, vil de sande retfærdige, som virkelig elsker og frygter Gud, bære Kristi retfærdighedsklædning i medgang såvel som modgang.    
Selvfornægtelse, selvopofrelse, godgørenhed, venlighed, kærlighed, tålmod, mod og kristen tillid er de daglige frugter at de bærer der er sandt omvendte med Gud. Deres handlinger behøver ikke være offentlige for omverden, men selv kæmper de dagligt med det onde, og vinder dyrebare sejre over fristelse og vildfarelse. Højtidelige løfter fornyes og holdes stærke ved alvorlig bøn og stadig overvågning derved. Den ivrige entusiast ser ikke disse stille medarbejderes kampe; men Hans øje som ser det skjulte i hjertet, bemærker det og ser med billigelse anstrengelserne der lægges i med ydmyghed og sagtmodighed. Det kræver prøvetiden at åbenbare den kærlighedens og troens sande guld i karakteren. Når prøvelser og forviklinger kommer over menigheden, vil den kristnes vedholdende iver og varme hengivenhed udvikles.    
Vi er bedrøvede over at se bekendende kristne blive ledt på vildspor af den falske, men fortryllende teori om at de er fuldkomne, fordi det er så vanskeligt at rive dem ud af vildfarelsen og få dem hen på rette spor. De har forsøgt at spille skuespil, medens den indre besmykkelse, Kristi sagtmodighed og ydmyghed mangler. Prøvetiden vil komme til alle, hvor manges håb, som i årevis har troet de var sikre, vil kunne ses uden grundlag. Når nogle som tilsyneladende var grundpiller i Guds hus, men i nye positioner åbenbarer, under forskellige omstændigheder, blot råddenskab inden under udsmykningen og glansen. Men den, der er ydmyg i hjertet, som har mærket betydningen af den daglige fastnaglen til den evige Klippe, vil stå urørlig midt i trængslens fristelser, fordi de ikke har stolet på dem selv. "Guds fundament står sikkert, hav dette segl, Herren kender dem der er hans."    
Dem som har smerter for at tiltrække opmærksomhed for deres gode gerninger, søger hele tiden at tale om deres syndfrie tilstand, og bestræber sig for at gøre deres religiøse færdigheder tydelige, bedrager kun deres egne sjæle ved at gøre sådan. Et sundt mennesker, som er i stand til at tage vare på livets opgaver, og som går frem dag for dag i frejdighed, og med en sund blodstrøm flydende i sine vener, henleder ikke folks opmærksomhed for at se hans legemes sundhed. Sundhed og livskraft er naturlige betingelser for hans liv, og derfor er han knapt nok klar over at han  nyder så rig en velsignelse.    
Sådan er det med det sandt retfærdige menneske. Han er ikke klar over sin godhed og medynk. Religiøse principper er blevet udspringet for hans liv og optræden, og det er lige så naturligt for ham at bære Åndens frugter, som for figentræet at bære figner, eller for rosenbusken at give roser. Hans natur er så gennemsyret af kærlighed til Gud og til sine medmennesker at han gør Kristi gerninger med villigt hjerte.    
Alle som kommer inden for hans sfære opfatter skønheden og vellugten af hans kristne liv, medens han selv ikke er klar over det, for det er i harmoni med hans vaner og tilbøjeligheder. Han beder for guddommelig lys og elsker at vandre i dette lys. Det er hans mad og drikke at gøre sin himmelske Faders vilje. Hans liv er skjult med Kristus i Gud, alligevel praler han ikke af dette, og er heller ikke tilsyneladende klar over det. Gud smiler over den beskedne og  ydmyge som følger lige i Mesterens fodspor. Engle er tiltrukket af dem, og kærlighed holder sig til deres sti. De kan forbigås som uden at blive lagt mærke af dem som hævder at have ophøjede færdigheder, og som fryder sig over at gøre gode gerninger; men himlens engle bøjer sig ydmygt for dem, og er som en ild mur rundt omkring dem.    
Vor frelser var verdens lys; men verden kendte ham ikke. Han var hele tiden beskæftiget med barmhjertighedsgerninger, spredte lys over alles sti vej; alligevel påkaldte han ikke dem, som han blande sig med, til at se hans enestående kraft, hans selvfornægtelse, selvopofrelse og godgørenhed. Jøderne beundrede ikke et sådant liv; de betragtede hans religion som værdiløs, fordi den ikke samstemte med deres standard for fromhed. De besluttede at Kristus ikke var religiøs i ånd eller karakter; for deres religion bestod af fremvisning, gøre offentligt skuespil, og gøre godgørende handlinger for effektens skyld. De udbasunerede deres gode gerninger, som de gør der påkræver sig hellighed. De vil få alle til at forstå at de var uden synd. Men hele Kristi liv var i diamentral modsætning til dette. Han søgte hverken efter ære eller bifald, Hans forunderlige helbredelseshandlinger blev udført på en så stille så mulig måde, selvom han ikke kunne modstå deres begejstring som tog imod hans store velsignelser. Ydmyghed og sagtmodighed karakteriserede hans liv. Og det var på grund af hans ydmyge vandring og fordringsløse optræden, som stod i en så markant kontrast til dem selv, at farisæerne ikke ville acceptere ham.    
Helligelsens dyrebareste frugt er sagtmodighedens nådegave. Når denne nådegave bor i sjælen, formes tilbøjelighederne af dens indflydelse. Der er en stadig venten på Gud, og en underlæggelse af hans vilje. Forståelsen griber enhver guddommelig sandhed, og viljen bøjer sig til ethvert guddommeligt forskrift, uden nogen tvivl eller knurren.  Sand sagtmodighed blødgører og underlægger hjertet, og tilegner sindet det indpodede ord. Det bringer tankerne til lydighed mod Jesus Kristus. Det åbner hjertet for Guds ord, ligesom Lydia blev åbnet op. Det bringer os hen til Maria, som elever ved Jesu fødder. "Den sagtmodige vil Han vejlede i dommen, og den sagtmodige vil lære hans vej," var han den største udfordring for alle Guds fjender. Hans hjerte var fyldt med ædle tanker for sin store mission. Ved at tilkendegive et budskab fra himlen, sætter han alligevel sig selv i et lille barns sted og lader sig føre. "Hvad siger min Herre til sine tjenere?" var svaret. Efter at Kristus var blevet åbenbaret for Paulus var hans første ord: "Herre, hvad vil du at jeg skal gøre?"    
Sagtmodighed i Kristi skole er en af Åndens markante frugter. Det er en nåde Helligånden udvirker som den helliggørende, og sætter dens indehaver i stand til enhver tid at kontrollere en hård og fremfusende frister. De mennesker som værner om sagtmodighedens nådegave, men som af naturen er bitre eller opfarende, de vil kunne bortlægge bruge de alvorligste anstrengelser for at underkue deres uheldige frister. De vil daglig vinde selvkontrol, indtil det som er ukærligt og ikke ligner Jesus bliver besejret. De bliver taget op i det guddommelige forbillede, indtil de kan adlyde den inspirerede formaning: "Vær snar til at lytte, og langsom til at tale, langsom til vrede."    
Når et menneske bekender sig til at være hellig, og alligevel i ord og handling fremstiller den urene kilde, der udsender sine bitre vande, kan vi med sikkerhed sige: dette menneske er bedraget. Han behøver netop at lære det alfabet, som udgør kristenlivet. Nogle som bekender at være Kristi tjenere har længe værnet om dæmoners uvenlighed der tilsyneladende elsker uhelligede elementer, og finder fornøjelse ved at sige ord der er ubehagelige og irriterende. Disse mennesker må omvendes, før Kristus vil anerkende dem som hans børn.    
Sagtmodighed er den indre besmykkelse, som Gud sætter stor pris på. Apostlen omtaler dette som mere fremragende og værdifuldt end guld, perler og kostelige klæder. Medens den ydre besmykkelse kun forskønner det dødelige legeme, besmykker sagtmodighedens smykke sjælen, og forbinder begrænsede mennesker med den ubegrænsede Gud. Denne besmykkelse har Gud selv valgt. Himlens engle vil registrere de bedst besmykkede, dem som tager Herre Jesus Kristus på sig, og vandrer sammen med ham i sindets sagtmodighed og ydmyghed.    
Der er høje mål for den kristne. Han kan nå til endnu højere mål. Johannes havde en ophøjet tanke om den kristnes privilegium. Han siger: "Se hvilken kærlighed havde faderen til os, at vi kunne kaldes for Guds sønner." Det er ikke muligt for menneskene at oprejse en højere værdighed end hvad dette rummer. Mennesket er blevet udlovet privilegiet at blive en Guds arving og en Kristi medarving. For dem som er blevet ophøjet sådan, udfoldes der uransagelige rigdomme af Kristus, som er af tusinde gange højere værdi end verdens rigdomme. Derved ophøjes begrænsede mennesker, ved Kristi fortjenester, til fællesskab med Gud og med sin kære Søn.  

25 01 1881 Review and Herald Daniels liv en illustration på sand helliggørelse.   
 Tekst: "Fredens Gud hellige jer helt og holdent og bevare fuldt ud jeres ånd og sjæl og legeme lydefri ved vor Herre Jesu Kristi komme!" 1. Tess. 5,23    
Profeten Daniel havde en strålende karakter. Han var et klart eksempel på hvad mennesker kan blive, når de forenes med visdommens Gud. En kort oversigt over dette hellige Guds menneskes liv står nedskrevet til opmuntring for dem, som herefter kaldes til at udstå trængsler og fristelse.    
Da Israels folk, deres konger, adelsmænd og præster, blev ført i fangenskab, blev fire af disse udvalgt til at tjene i den babylonske konges sale. En af disse var Daniel, som tidligt viste lovende evner under udvikling til senere. Disse unge var alle af fyrstelig fødsel, og beskrives som "børn i hvem der ikke var plet, men kønne og dygtige i al visdom, og forstå viden, og havde en sådan evne i sig." I erkendelsen af disse overmådelige talenter hos disse unge fanger, bestemte kong Nebukaneser at uddanne dem til betydningsfulde stillinger i sit rige. For at være fuldt rustede til deres liv ved hoffet skulle de, efter den orientalske skik, oplæres i kaldæernes sprog, og underlægges tre års grunding undervisning i fysisk og intellektuel disciplin.    
De unge i denne oplæringsskole fik ikke blot lov til at komme i det kongelige palads, men det blev ordnet at de skulle spise af den mad og drikke den vin som kom fra kongens bord. Med alt dette tænkte kongen, at han ikke kun gav dem stor ære, men sikrede dem den bedste fysiske og mentale udvikling som kunne opnås.    
Blandt de levenedsmidler der blev sat foran kongen var svinekød og andre kødspiser som var erklæret for urent ved Mose lov, og som hebræerne var blevet udtrykkeligt forbudt at spise af. Her blev Daniel sat for en vanskelig prøve. Skulle han holde fast ved sine fædres lære om mad og drikke, og fornærme kongen, muligvis ikke blot miste sin stilling men også sit liv? eller skulle han vanrøgte Herrens bud og beholde kongens gunst, og derved få store intellektuelle fortrin og de mest smigrende verdslige udsigter?    
Daniel tøvede ikke længe. Han besluttede at stå fast på sin renhed, lade resultatet være hvad det blev til. Han "tænkte i sit hjerte at han ikke ville besmitte sig selv med en del af kongens kødspiser, heller ikke med den vin han drak af."    
Der er mange blandt de bekendende kristne i dag som kom til det resultat Daniel var for nøjeregnende, og ville erklære ham for snæversynet og fanatisk. De betragter det at spise og drikke har så lille konsekvens, at det ikke kræver så fast ståsted, som i så fald kan føre opofrelse af ethvert jordisk offer. Men dem som tænker sådan, vil på doms dagen finde at de har vendt sig fra Guds udtrykte krav, og sat deres egne meninger op som en standard for rigtigt og forkert. De vil finde at det der virker ubetydeligt for dem, ser Gud ikke som ubetydeligt. Hans krav bliver knapt nok adlydt. Dem som accepterer og adlyder kun et af hans pålæg fordi det er bekvemt at gøre det, også selvom de forkaster de andre fordi det kræver stort offer at overholde dem, de fornedrer standarden for det rigtige, og ved deres eksempel leder andre til at se let på Guds lov. "Så siger Herren", skal være vor regel i alle ting.    
Daniel var underlagt de hårdeste fristelser som kan angribe de unge i dag; alligevel var han oprigtig mod den religiøse institution han fik i sit jordiske liv. Han var omgivet af en indflydelse som skulle undergrave dem som ville vakle mellem princip og tilbøjelighed; alligevel bringer Guds ord ham en fejlfri karakter. Daniel vovede ikke at sætte lid til sin egen moralske kraft. Bøn var en nødvendighed for ham. Han gjorde Gud til sin styrke, og Gudsfrygt var hele tiden foran ham i alle handlinger i hans liv.    
Daniel besad den ægte sagtmodigheds nådegave. Han var sand, fast og ædel. Han søgte at leve i fred med alle, medens han stod ubøjelig som det knejsende cedertræ, uanset princippet. Alt som ikke kolliderede med hans alliance med Gud, var han respektfuld og lydig over for, over for dem som havde myndighed over ham; men han havde så høj en fornemmelse af Guds påbud at jordiske herskeres krav kom i anden række. Han blev ikke tilskyndet af nogen selviske overvejelse at vige fra hans pligt.    
Daniels karakter er præsenteret for verden som et slående eksempel af hvad Guds nåde kan gøre for mennesker, der er faldet i deres natur og fordærvet af synd. Optegnelsen af hans ædle og selvfornægtende liv var en opmuntring til den almindelige menneskehed. Fra dette må vi vinde styrke, til at ædelmodigt kunne modstå fristelse og stå fast i sagtmodighedens nåde for det rigtige under den hårdeste prøvelse.    
Daniel kunne have fundet en plausibel undskyldning for at forlade sine stærkt mådeholdne vaner; men Guds bifald var ham mere dyrebart end den mægtigste jordiske magthavers gunst, - mere dyrebart end livet i sig selv. Med sin venlige optræden opnåede han gunst hos Melzar, embedsmanden som havde med de hebræiske unge at gøre. Daniel anmodede om at de ikke skulle spise af konges kød, eller drikke hans vin. Melzar var bange for at han kunne pådrage sig kongens mishag om han gav efter for dette, og således bringe sit eget liv i fare. Ligesom mange i dag, tænkte han at en afholdende kost, snarere ville give disse unge begrænsninger, sygeligt udseende og manglende muskelstyrke, medens den luksus mad fra kongens bord ville gøre dem rødmossede og smukke, og ville tildele dem den største fysiske aktivitet.     
Daniel bad om at sagen måtte blive afgjort ved en ti dages prøvelse. Under denne korte periode fik de unge hebræere lov til at spise enkel mad, medens deres kammerater tog del i kongens lækkerier. Anmodningen blev endelig tilstået, og så følte Daniel sig forvisset om at han havde vundet sin sag. Selvom han kun var ung, havde han set de skadelige virkninger af fysisk og mentale helse på grund af vin drikning og den luksusseriøs leveform.    
Ved slutningen af de ti dage blev resultatet stik modsat Melzars forventninger. Ikke kun i personlig udseende, men også i fysisk aktivitet og mental vigør, udviste de  mådeholdne en markant overlegenhed i deres levevaner, sammenlignet med deres kammerater som havde givet efter for appetitten. Som et resultat af denne prøvelse, fik Daniel og hans venner lov til at fortsætte deres enkle kost under hele deres oplæringsperiode til rigets opgaver.    
Herren så anerkendende på disse hebræiske unges fasthed og selvfornægtelse, og hans velsignelse fulgte dem. Han "gav dem kundskab og dygtighed i al lærdom og visdom; og Daniel havde forstand på alle syner og drømme." Da denne treårs oplæringsperiode var til ende, da kongen prøvede deres færdigheder og dygtigheder, fandt han "ingen som Daniel, Hananja, Mishael og Azarja. Så trådte de i kongens tjeneste. Hver gang kongen spurgte dem om noget, der krævede visdom og indsigt, opdagede han, at de var ti gange så dygtige som samtlige mirakelmagere og besværgere i hele hans kongerige."    
Her er en lektie til alle, men især til de unge. En nøje overholdelse af Guds krav er gavnligt for legemets og sindets helse. For at nå den højeste standard for moralsk og intellektuelle færdigheder, vil det være nødvendigt at søge visdom og styrke hos Gud, og holde nøje mådehold i alle livets vaner. I Daniels og hans venners erfaring har vi et eksempel på den principielle sejr over at give efter for appetitten. Det viser os at grundigt religiøse principfaste unge mennesker kan sejre over kødets lyster, og forblive oprigtigt sande over for Guds krav, selv om det koster dem et stort offer.    
Hvad nu hvis Daniel og hans venner du havde gået på kompromis med de hedenske embedsmænd, og havde givet efter for presset, ved at spise og drikke, som var skik hos babylonerne? Dette enkle eksempel på at forlade princippet, ville have svækket deres fornemmelse for ret, og deres afstand til det forkerte. Eftergivenhed for appetitten ville have medført offer for fysisk livskraft, forstandsmæssig klarhed og åndelig kraft. Det ene skridt ville sandsynligvis have ledt til flere, og indtil deres forbindelse med himlen er blevet styrket, ville de have været fejet bort af fristelse.    
Gud har sagt: "Dem der ærer mig, vil jeg ære." Da Daniel klyngede sig til Gud med uforbeholden tillid, kom den profetiske krafts ånd over ham. Selvom han var blevet undervist af mennesker i hoflivets opgaver, blev han undervist af Gud til at læse de fremtidige mysterier, og at bringe det videre til kommende generationer, gennem figurer og billeder, af forunderlige ting der vil ske i de sidste dage.    
Daniels liv er en inspirerende illustration på hvad der udgør en helliget karakter. Bibelhelligelse har at gøre med hele mennesket. Paulus skriver til sine brødre i Tessalonika: "Fredens Gud hellige jer helt og holdent og bevare fuldt ud jeres ånd og sjæl og legeme lydefri ved vor Herre Jesu Kristi komme!" Paulus formanede ikke sine brødre til at tilstræbe en standart som det var umuligt for dem at nå. Han bad ikke om at de måtte få velsignelser, som det ikke var Guds vilje at give. Han vidste at alle, som var egnede til at møde Kristus i stilhed måtte have en ren og hellig karakter. "Men enhver idrætsmand er afholdende i alt ? de andre for at få en sejrskrans, der visner, men vi for at få en, der ikke visner. Jeg løber derfor ikke hid og did, og jeg er ikke som en bokser, der slår i luften. Jeg er hård ved min krop og tvinger den til at lystre, for at jeg, der har prædiket for andre, ikke selv skal blive forkastet." "Eller ved I ikke, at jeres legeme er et tempel for Helligånden, som er i jer, og som I har fra Gud? I tilhører ikke jer selv, for I blev købt dyrt. Ær derfor Gud med jeres legeme!"    
Det er umuligt for nogen at nyde helligelsens velsignelse så længe de er selviske og grådige. Disse sukker under en byrde af sygdomssvagheder på grund af forkerte spise- og drikkevaner, som forøver vold mod livets og helsens love. Mange svækker deres fordøjelsesorganer ved at føje en fordærvet appetit. Menneskeorganismens kraft til at modstå den mishandling den får, er forunderlig; men vedholdende forkerte vaner med umådelig spise og drikke vil svække alle funktioner i kroppen. Lad disse svage mennesker tænke hvad de kunne være blevet, hvis de havde levet mådeholdent, og forfremmet sundheden i stedet for at modarbejde det. Tilfredsstilles en forkert appetit og lidenskab, vil endog bekendende kristne forkrøble naturen i sit arbejde, og formindske fysiske, mentale og moralske kræfter. Dem som gør dette, hævder at være helliget, men en sådan hævdelse er grundløs.    
Paulus skriver til sine nyomvendte kristne: "Så formaner jeg jer, brødre, ved Guds barmhjertighed, til at bringe jeres legemer som et levende og helligt offer, der er Gud til behag ? det skal være jeres åndelige gudstjeneste." Det gamle Israel fik specifikke anvisninger om at intet mangelfuldt eller sygt dyr kunne bringes som et offer til Gud. Kun det mest fuldkomne skulle udvælges til dette formål. Herren irettesatte, gennem profeten Malakias, sit folk på den strengeste måde for at ignorere disse instrukser.    
"En søn ærer sin far og en træl sin herre. Men er jeg far, hvor er da min ære? Og er jeg herre, hvor er da frygten for mig? Sådan siger Hærskarers Herre til jer præster, der ringeagter mit navn. I spørger: "Hvordan ringeagter vi dit navn?" I bringer uren føde på mit alter!    
I spørger: "Hvordan gør vi dig uren?" Det gør I, når I siger: "Herrens bord må man godt ringeagte!" Når I bringer blinde dyr som ofre, er det så ikke noget ondt? Når I bringer halte og syge dyr, er det så ikke noget ondt? Prøv at bringe det til din statholder! Tror du, han vil tage nådigt imod dig og vise dig velvilje? siger Hærskarers Herre. Men formild dog Gud, så han kan være os nådig! Når det er jer, det kommer fra, vil han så vise jer velvilje? siger Hærskarers Herre.    
Lad os give nøje agt på disse advarsler og irettesættelser.  Selvom de er rettet til det gamle Israel, er de ikke mindre aktuelle for Guds folk i dag. Og vi bør tænke over apostlenes ord som han appellerer til sine brødre, ved Guds nåde, at bringe deres legemer "som et levende offer, helligt og antageligt for Gud." Dette er sand helligelse. Det er ikke blot en teori, en følelse eller en formular af ord, men et levende aktivt princip, der går ind i hverdagslivet. Det kræver at vore spise-, drikke- og klædevaner er sådan at den fysiske, mentale og moralske sundhed bevares, så vi kan give vore legemer til Herren - ikke et offer fordærvet af forkerte vaner, men - "et levende offer, helligt og antageligt for Gud."    
Ingen, der bekender sig til gudsfrygt, må være ligegyldige med hensyn til legemets sundhedstilstand og smigre sig med, at umådehold ikke er synd og ikke vil påvirke åndeligheden. Der består en nær forbindelse mellem den legemlige og åndelige natur. Idealet for retskaffenhed højnes eller sænkes i forhold til de fysiske vaner. Overdreven nydelse af god mad vil skabe en sygelig moral. Og er maden ikke af sundeste kvalitet, vil virkningen være endnu skadeligere. En levevis, som ikke bidrager til, at den menneskelige organisme fungerer sundt, forringer de ædle åndsevner. Eftergivenhed for appetitten styrker de dyriske tilbøjeligheder og giver dem herredømmet over de åndelige og sjælelige kræfter.    
"Afstå fra kødelige lyster, som fører krog mod sjælen." Dette er apostlen Peters store udtryk. Mange ser på denne advarsel som kun af værdi for den tøjleløse; men den har en bredere betydning. Den beskytter mod al skadelig tilfredsstillelse af appetitten eller lidenskaben. Det er den kraftigste advarsel imod brug af stimulanser og narkotika som te, kaffe, tobak, alkohol og morfin. Disse laster kan klassificeres blandt lyster som har en ondartet indflydelse på moralkarakteren. Jo tidligere disse skadelige vaner dannes, des fastere vil de have deres greb i deres offer, for lystens slaveri, og des mere visselig vil de fornedre åndelighedens renhed.    
Bibelundervisningen vil kun gøre svagt indtryk hos dem, hvis evner er lammet af en fordærvet appetit. Tusindvis vil ikke blot ofre helbred og liv, men også deres håb om himle, før de vil føre krig imod deres egen fordærvede appetit. En dame som for mange år siden hævdede at være helliggjort, udtalte sig at hvis hun måtte opgive sin pibe eller himlen ville hun sige: "Farvel, himmel, jeg kan ikke overvinde min kærlighed til min pibe." Denne afgud er blevet opbevaret i sjæle, og overlader Jesus en underordnet plads. Alligevel hævdede denne kvinde at være Herrens fuldt og helt.    
Uanset hvad de er, vil dem, som er sandt helliget ophøje moralstandarden ved at bevare korrekte fysiske vaner, og, ligesom Daniel, vise andre et eksempel på mådehold og selvfornægtelse. Enhver fordærvet appetit bliver en advarende lyst. Alt som konflikter med naturlovene skaber en sygelig tilstand i sjælen. Eftergivenhed for appetitten afføder en lammet mave, en forgiftet lever, en omtåget hjerne, og forvrænger derved menneskets temperament og ånd. Og disse svækkede kræfter gives til Gud, som nægter at acceptere offergaverne medmindre de er uden plet og lyde! Det er vor pligt at bringe vor appetit og vore vaner i overensstemmelse med naturloven. Hvis de legemer der ofres på Kristi alter blev ransaget ligeså grundigt som de jødiske ofre blev, hvem vil så blive godkendt, med de vaner vi har nu?    
Med hvilken omhu bør kristne styre deres vaner, så de kan bevare fuld vigør i alle de evner der gives til Kristi tjeneste. Hvis vi vil helliges, i sjæl, legeme og ånd, må vi leve i overensstemmelse med den guddommelige lov. Hjertet kan ikke bevare sin indvielse til Gud, så længe appetitten og lidenskaber får frit råderum, på bekostning af sundhed og liv.    
Dem som overtræder de love sundheden beror på, må lide straffen. Ved umådeholden spise-, drikke- og klædevaner, formindsker de fysiske, mentale og moralske kræfter, så at deres legemer er et offer som Herren ikke accepterer. De har afgrænset deres evner sådan at de i enhver forstand ikke kan vare tage deres opgaver over for deres medmennesker ordentligt, og de svigter helt at besvare Guds krav.    
Da Lord, Palmerston, premierminister af England, fik en ansøgning af den skotske gejstlighed til at udpege en faste- og bønnedag for at afværge kolera, svarede han faktisk: "Rens og desinficer jeres gader og huse, sørg for renhed og sundhed blandt de fattige, og se om de får rigeligt med god mad og tøj, og brug de rette sanitærstandarder generelt, og du vil ikke få brug for at faste og bede. Herren vil heller ikke høre jeres bønner, så længe der ikke gives agt på hans forhåndsregler."    
Paulus' inspirerede advarsler mod eftergivenhed genlyder helt frem til vor tid. Han kalder os til at praktisere mådehold i alle ting; for hvis vi ikke gør dette bringer vi sjælens frelse i fare: " Lad derfor ikke synden herske i jeres dødelige legeme, så I adlyder dets lyster. Stil heller ikke jeres lemmer til rådighed for synden som redskaber for uretfærdighed." Han formaner: "Da vi nu har disse løfter, mine kære, skal vi rense os selv for alt snavs på krop og ånd og være hellige i gudsfrygt."    
Til vor opmuntring præsenterer han friheden i glæden for sand helligelse: "Så er der da nu ingen fordømmelse for dem, som er i Kristus Jesus."  Han formaner galaterne at "leve i Ånden og ikke følge kødets lyst. For kødets lyst står Ånden imod, og Ånden står kødet imod." Han nævner nogle af formerne i kødelig lyst, - "afgudsdyrkelse, drukkenskab, og sådan som disse." Og efter at have nævnt Åndens frugter hvor iblandt mådeholdenheden er, tilføjer han: " De, som hører Kristus Jesus til, har korsfæstet kødet sammen med lidenskaberne og begæringerne."    
Hvis Jakob havde set sine brødre bruge tobak, ville han have erklærede denne brug som "jordisk, sensuel og djævelsk." Idet jeg har set mænd som hævdede at nyde hele helligelsens velsignelse, medens de var slaver af tobak, spytte og forurene alting omkring dem, har jeg tænkt: Hvordan vil himlen se ud med tobak brugere i den? Læber der tog Kristi dyrebare navn blev besmittet af tobak spyt, indåndingsluften var forurenet med stank, og endog tøjet var forurenet; den sjæl der elskede denne urenhed og nød denne giftige atmosfære må også være forurenet. Tegnet blev hængt på ydersiden, bevidnede hvad der var inden i.    
Mennesker der bekender sig til gudsfrygt ofrer deres legemer på Satans alter, og brænder tobaksrøg til hans sataniske majestæt. Virker denne udtalelse barsk? Offeret må bringes til en guddom. Da Gud er ren og hellig, og vil han ikke acceptere noget urent i sin karakter, han afviser dette dyre, smudsige og uhellige offer; derfor konkluderer vi at Satan er den som forlanger denne ære.    
Jesus døde for at redde mennesker fra Satans greb. Han kom for at sætte os fri ved sit sonofferblod. Det menneske som er blevet Jesu Kristi ejendom, og hvis legeme er Helligåndens tempel, vil ikke være slave af skadelige tobaksvaner. Hans kræfter tilhører Kristus, som har købt ham for blodets pris. Hans ejendom er Herrens. Hvordan kan han da være skyldfri, når han daglig bruger Herrens betroede kapital på at tilfredsstille en appetit, der ikke har fundament i naturen?    
Hvert år bruges der enorme summer på at tilfredsstille denne appetit, medens sjæle går tabt af mangel på livets ord. Hvordan kan kristne som er oplyst på dette område, fortsætte med at frarøve Gud tiende og gaver til evangelisk arbejde, medens de ofrer på fordærvende lysters alter, ved at bruge tobak, frem for at hjælpe de fattige eller dække manglerne i Guds sag? Hvis de er sandt helligede, vil enhver skadelig lyst overvindes. Da vil alle disse kanaler for unødige udgifter kunne vendes til Herrens skatkammer, og kristne vil tage styringen i selvfornægtelse, selvopofrelse og mådehold. Så vil de være verdens lys.    
Te og kaffe, så vel som tobak, har skadelige virkninger på organismen. Te er berusende; skønt det i mindre grad har samme karakter som spirituøse brændevine. Kaffe har en større tendens til at omtåge forstanden og lamme energien. Det er ikke så mægtigt som tobak, men har samme effekt. De største argumenter imod tobak kan også bruges mod brugen af te og kaffe.    
Dem som har for vane at bruge te, kaffe, tobak, opium eller spirituøse brændevine kan ikke dyrke Gud, når de lider under tilvendt eftergivenhed. Lad dem, så de længe de er frataget disse stimulanser, involvere sig i gudsdyrkelse, og guddommelig nåde vil ikke have kraft til at besjæle, oplive eller åndeliggøre deres bønner eller deres vidnesbyrd. Disse bekendende kristne bør tænke over de midler de nyder. Er det ovenfra, eller nedenfra?    
For en tobaksbruger er alting smagsløst og livløst uden yndlingsnydelsen. Dets brug har afdæmpet kroppens og sindets naturlige følsomhed, og han er ikke modtagelig for Guds Ånds indflydelse. Ved mangel på de sædvanlige stimulanser, har han en krops og sjæls hunger og længsel, ikke efter retfærdighed, ikke efter hellighed, ikke efter Guds nærvær, men efter sin kære afgud. Ved at give efter for skadelige lyster, svækker bekendende kristne deres kræfter dagligt, og gør det umuligt at forherlige Gud.  

1 02 1881 Review and Herald Helliggørelse, Daniels liv   
 Tekst: "Han selv, fredens Gud, hellige jer helt og fuldt, og måtte dog jeres ånd og sjæl og legeme bevares helt og holdent og uden dadel ved vor Herres Jesu Kristi komme!" 1 Thess. 5,23.    
I det samme år da Daniel og hans venner gik i Babylon konges tjeneste, skete der ting som prøvede disse unge hebræeres renhed hårdt, og Israels Guds kraft og trofasthed kom til skue for en afgudsdyrkende nation.    
Da kong Nebuchadnezzar så ængsteligt frem ud i fremtiden, fik han en bemærkelsesværdig drøm, hvor "hans sind blev uroligt, så han ikke kunne sove." Men selvom dette nattesyn gjorde dybt indtryk på hans sind, fandt det umuligt at genkalde det i enkeltheder. Han gav det videre til sine astrologer og troldmagere, - en klasse bedragere som bekendte at have magt til at åbenbare skjulte begivenheder, - og med løfte om stor tigdom og ære, befalede han dem at forælle ham hans drøm og dens udlæggelse. Men de sagde: "Sig dine trælle drømmen, så skal vi tyde den."    
Her blev deres bedrageriske karakter klart udstillet. Kongen vidste at hvis de virkelig kunne fortælle fortolkningen, kunne de lige så godt fortælle drømmen. Herren havde i sit forsyn givet kongen denne drøm, og ladet enkelthederne blive glemt af ham, medens dette frygtelige indtryk, for at kunne afsløre Babylons vise mænd hævdede at være. Monarken så igennem deres udflugter, og blev meget vred, truede med at de alle skulle slås ihjel, hvis drømmen ikke blev bekendt efter en frist. Daniel og hans venner var ved at gå til sammen med de falske profeter; men med livet som indsats vovede Daniel sig ind for kongens nærhed, og udbad sig en tids tilståelse, så han kunne vise drømmen og dens fortolkning.    
Denne forespørgsel imødekom monarken; og nu samler Daniel sine tre venner, og sammen lægger de sagen frem for Gud, søger efter visdom fra lysets og kundskabens Kildeudpring. Selvom de var i kongens sale, omgivet med fristelser, glemte de ikke deres ansvar over for Gud. De havde en stærk bevisthed for at hans forsyn havde sat dem der hvor de var; at de gør hans arbejde, - i møde kommer sandhedens og pligtens krav. De havde tillid til Gud. De havde vendt sig til ham efter styrke når, de er i problemer og fare, og han havde været en altid nærværende hjælp i trængslens tid.    
Guds tjenere bad ikke forgæves til ham. De som havde æret ham, i trængslens stund vil han ære. Hemmelighederne blev åbenbaret for Daniel, og han skyndte sig med et foretræde for og samtale med kongen.    
De jødiske fanger står foran monarken i det mægtigste rige solen nogensinde havde skinnet over. Kongen er meget fortvivlet midt i al hans rigdom og herlighed; men de unge landsforviste er fredfuld og lykkelig i sin Gud. Nu er det, om nogensinde, Daniels tid til at ophøje sig selv, - og sætte sin egen godhed og overmægtige visdom frem. Men hans første bestræbelse var at fralægge sig al ære, og ophøje Gud som visdommens Kildeudpring:--     
 "Den hemmelighed, kongen ønsker at vide, kan vismænd, manere, drømmetydere og stjernetydere ikke sige kongen; men der er en Gud i himmelen, som åbenbarer hemmeligheder, og han har kundgjort kong Nebukadnezar, hvad der skal ske i de sidste dage." Kongen lytter med højtidelig opmærksomhed på hver detalje i drømmen der gengives, og når fortolken gives pålideligt, føler han at han stole på det som en guddommelig åbenbaring.    
De højtidelige sandheder der gives i dette nattesyn, gør et dybt indtryk på herskerens sind, og han falder i ydmyghed og ærbødighed ned og tilbeder og siger: " I sandhed, eders Gud er gudernes Gud og kongernes herre, og han kan åbenbare hemmeligheder."    
Lys direkte fra Himlen, har fået lov at skinne på kong Nebuchadnezzar, og for en tid er han blevet påvirket af Gudsfrygten. Men nogle få års fremgang har fyldt hans stolthed, og han glemmer at anerkende den levende Gud. Han genoptager sin afgudstilbedelse med større iver og fanatisme.    
Af de skatte han fik ind fra krige, gjorde han en guldstøtte der repræsenterede ham som han havde set i sin drøm, og satte den op på Durasletten, og befalede alle herskerne og folket om at tilbede den, på jordens slette. Denne statue var omkring halvfems fod høj og ni bred, og for øjnene af det afgudsdyrkende folk havde dette det mest imponerende og majestætiske udseende.    
De proklamationen blev udsendt, der kaldte alle rigets embedsmænd at samle sig for at indvie denne støtte, og bøje sig ned ved lyden af musikinstrumenter og tilbede den. Var der nogen som ikke gjorde dette, blev de straks kastet ned midt i en brændende ildoven.    
Når denne fastsatte dag var kommet, og den umådelige hær var samlet, da ordene kom til kongen at de tre hebræere, som han havde sat over Babylons provins, nægtede at tilbede billedet. Disse er Daniels tre venner, som var kongen kaldte for Sjadrak, Mesjak, og Abed Nego. Fuld af raseri kaldte monarken dem til sig, og pegede hen til den hedende ildovn, fortalte dem hvilken straf der ville være deres, hvis de nægtede lydighed mod hans vilje.    
Men alle jordens monarker kunne ikke få disse mænd bort fra deres alliance med nationernes store Hersker. De erfarede ud fra deres fædres historie at ulydighed mod Gud er vanære, ulykke og fordærv; at Herrens frygt ikke kun er visdoms begyndelse, men grundlaget for al sand fremgang. De så roligt på ildovnen og den afgudsdyrkende skare. De havde stolet på Gud, og han vil ikke svigte dem nu. Deres svar er respektfuld, men besluttet, - "så må du vide, o konge, at din Gud dyrker vi dog ikke, og guldbilledstøtten, som du har ladet opstille, tilbeder vi ikke!"    
Den stolte tyran er omgivet af hans store mænd, regeringsembedsmænd, og en hær som har besejret nationer, og alle går sammen med at hylde ham, som har gudernes visdom og magt. Midt i dette imponerende optrin står de tre unge hebræere, vedholder standhaftigt at ikke adlyde kongens dekret. De havde været lydige mod Babylons love, så langt som disse ikke konflikter med Guds forlangender; men de kan ikke vakle en hårbredde fra den pligt de skylder deres Skaber.    
Kongens vrede kendte ingen grænser. I hans magts og herligheds højder, trodses han således af disse repræsenter af en foragtet og tilfangetagen slægt, var det en hån som hans stolthed ikke kan klare. Ildovnen var blevet varmet syv gange mere op end den plejede at være, og de Hebræiske flygtninge blev kastet i den. Så hæftige var flammerne, at de mænd som kastede dem derind blev brændt til døde.    
Pludselig blegnedes kongens ansigt af rædsel. Hans øjne var fæstnet på de glødende flammer, og sagde medens han vendte sig til sine herrer: " Var det ikke tre mænd, vi kastede bundne i ilden?" Svaret lød: " jo, det var, konge!" Og nu blev han mere bange og forbavset, og monarken udbrød: "Men jeg ser fire mænd gå frit om i ilden, og de har ingen skade taget; og den fjerde ser ud som en Gudesøn."    
Når Guds søn tilkendegiver sig over for mennesker, taler en usynlig magt til sjælen at dette er Gud. Og foran hans majestæt, skælver konger og adelsmænd, og anerkender den levende Guds overhøjhed over al jordisk magt.    
Med samvittighedsnag og skam, udbrød kongen: "I, den højeste Guds tjenere, kom ud!" Og de adlød og viste den vældige skare, at de var uskadte, og deres tøj lugtede ikke engang af brand. Dette mirakel tilvejebragte en slående forandring i folkets sind. Det store guldbillede, som var blevet opstillet med sådan stillen til skue, blev glemt. Kongen udgav et dekret om, at enhver, som talte imod disse mænds Gud, skulle slås ihjel; "thi der gives ingen anden gud, som således kan frelse."    
Disse tre hebræere besad ægte helliggørelse. Sande kristne principper vil ikke stoppe for konsekvensernes tunge vægt. De stiller ikke spørgsmålet: Hvad vil folk tænke om mig, hvis jeg gør dette? Eller hvordan vil det påvirke mine verdslige udsigter hvis jeg gør dette? Med den mest intense længsel, ønsker Guds børn at vide hvad han vil have dem til at gøre, så deres gerninger kan herliggøre ham. Herren har gjort fyldige tilvejebringelser for at alle hans efterfølgeres hjerte og liv kan kontrolleres af guddommelig nåde, så de kan være brændende og skinnende lys i verden.    
Disse trofaste Hebræere var besat af store naturlige evner og intellektuel dannelse og de besad en høj æresposition, men alle disse fortrin forledte dem ikke til at glemme Gud. Alle deres kræfter blev ydet til den guddommelige nådes hellig gørende indflydelse. Ved deres gudfrygtige eksempel, deres urokkelige ærlighed, de fremviste lovprisninger for Ham som havde kaldt dem ud af mørket, ind i Hans vidunderlige lys. I deres vidunderlige udfrielse blev fremvist, foran den umådelige forsamling, Guds magt og majestæt. Jesus placerede sig selv ved deres side i den gloende ovn og ved Hans herlighed blev den stolte konge af Babylon overbevist om, at det ikke kunne være nogen anden end Guds Søn. Himmelens lys havde skinnet frem fra Daniel og hans venner, indtil alle deres forenede forstod troen, som der forædlede deres liv og forskønnede deres karakterer. Ved sine trofaste tjeneres udfrielse, erklærer Herren at han vil tage sit ståsted med den fortrykte, og kuldkaste alle jordiske magter som vil ophøje deres egen ære og træde Himlens Gud under fode.     
Hvilken lektie er det dog der gives her til den afmægtige, vaklende, den feje i Guds sag. Hvilken opmuntring er der ikke til dem som ikke vil vakle fra deres pligt ved trusler og fare. Disse trofaste standhaftige karakter er eksempler på helliggørelse, skønt de ikke ville påberåbe sig højere ære. Den mængde godt som kunne udrettes af forholdsvis ukendte men helligede kristne, kan ikke vurderes før livsregnskabet gøres kendt, hvor Dommen skal sættes og bøgerne åbnes.    
Kristus identificerer sine interesser med denne klasse, han skammer sig ikke ved at kalde dem brødre. Der bør være hundrede hvor der nu er én blandt os, så tæt allieret til Gud, deres liv er i så tilpasset hans vilje, at de vil være strålende og skinnende lys, helt helliggjort i sjæl, krop og ånd.    
Den store kamp er stadig mellem lysets børn og mørkets børn. Dem som nævner Kristi navn bør ryste den sløvhed af sig som svækker deres møje, og bør imødekomme de betydningsfulde ansvar der påhviler dem. Alle som gør dette måtte forvente at Guds kraft åbenbares i dem. Guds søn, verdens Genløser, vi fremstilles i deres ord og i deres gerninger, og Guds navn vil herliggøres.     
Nebukadnezar havde en anden drøm, som fyldte hans hjerte med rædsel. I nattens syn så han et stort træ, som voksede midt på jorden, som nåede op til himmelen, og dets grene strakte sig til jordens ende. I det boede himmelens fugle, og under det fandt markens dyr ly. Idet kongen så på dette store træ, så han "en vægter, en hellig," et guddommeligt sendebud, som lignede Ham, der vandrede med de tre hebræere i den gloende ovn. Denne himmelske person nærmede sig træet og råbte med høj røst: "Fæld træet, hug grenene af, afriv løvet og spred frugterne; dyrene skal fly fra deres bo derunder og fuglene fra dets grene! Dog skal I lade stubben med rødderne blive i jorden, men bunden med en kæde af jern og kobber."    
De kloge mænds dygtighed viste sig om ineffektive, Daniel blev sendt for at udlægge drømmen. Dens betydning fylder ham med forbavselse, og "hans tanker trængte ham." Han fortalte kongen nøjagtig at de tres skæbne var symbolsk for hans eget fald; at han ville miste sin fornuft, og forlade menneskers boliger, finde et hjem blandt markens dyr, og at han vil forblive i den tilstand i en syvårs periode. Han tilskyndede den stolte monark til at anger og vende sig til Gud, og forhindre den truende ulykke med gode gerninger. Men kongens hjerte forhærdedes, og han vil være uafhængig af Gud.    
Et år efter at han havde modtaget den guddommelige advarsel, gik kongen på sit palads og tænkte på sin magt som hersker af jordens største rige, medens han udbrød: "er dette ikke det store Babel, som jeg byggede til kongesæde ved min vældige magt, min herlighed til ære?"    
Det stolte pral havde knapt nok forladt sine læber, da en røst for Himlen fortalte ham at Gud havde fastsat et domstidspunkt til at komme. På et øjeblik blev hans fornuft taget bort, og han blev som et dyr. I syv går blev han således fornedret. Ved denne tids afslutning blev hans fornuft genoprettet for ham, og så frem i ydmyghed frem til Himlens store Gud, genkendte han den guddommelige hånd i denne tugtelse, og blev genindsat på sin trone.    
I en offentlig proklamation, erkendte kong Nebukadnezzars sin skyld, og Guds store nåde for hans genoprettelse. Dette var den sidste handling i hans liv, som den Hellige Historie har nedskrevet.  

8 02 1881 Review and Herald Helliggørelse, Daniels liv   
 Tekst: "Men han selv, fredens Gud, hellige jer helt og fuldt, og måtte dog jeres ånd og sjæl og legeme bevares helt og holdent og uden dadel ved vor Herres Jesu Kristi komme!" 1 Tess. 5,23.    
Belsazzar kendte til den mode Gud behandlede Nebukadnezzar på, men denne kundskab havde ingen indvirkning på hans handlinger. Han klyngede sig blindt til afgudstilbedelse, og hengav sig selv til sensuelle udvævelser. Der gik ikke lang tid før nederlangende kom. Han var blevet slået i en kamp med Cyrus, og i to år var blevet belejret i Babylons by. Indenfor var det et tilsyneladende uindtagelige fæstning, med dens massive mure og dens borte af kobber, beskyttet af Eufratfloden, og med forsyninger til tyve års belejring, følte den sanselige monark sig sikker, og lod sin tid gå med morskaber og festligheder.    
En aften havde an et stort gæstebud med tusindvis af sine herskere. Alle det som rigdommene tiltrak og kongelig magt kunne påbyde, i kombination for at dette sceneri glans. At som kunne bidrage til kødets lyster var der. Prinser og statsmænd drak vin som vand, og svirede under sin ophidsende indflydelse. Kongen befalede at bringe guld- og sølvkarrene som Nebukadnezzar havde taget fra Jerusalems tempel hen til de profane fester, og som var blevet helliget til Guds tjeneste, og brugt af hellige mænd i til sin tilbedelse. Nu skulle de bruges af de onde fester.    
Da de var den nat midt i den afgudstilbedende latter, blegnedes kongens ansigt pludseligt, og han virkede lammet af rædsel; for se! en blodløs hånd skrev mystiske bogstaver på muren over ham. Svigerbrødrene så den mærkværdige og, for dem, ulæselige skrift. Den ophidsende munterhed dør bort, og en smertelig tavshed falder over skaren. Kongens tanker trængte ham, "hans hofters ledemod slappedes, og hans knæ slog imod hinanden." Skælvende af rædsel, "råbte med høj røst, at man skulle føre manerne, kaldæerne og stjernetyderne ind; og kongen tog til orde og sagde til Babels vismænd: "Enhver, som kan læse denne skrift og tyde mig den, skal klædes i purpur, guldkæden skal hænges om hans hals, og han skal være den tredje mægtigste i riget." Men disse mænd var ikke mere i stand til at tolke de mystiske bogstaver som Guds engels hånd skrev, end de kunne fortolke Nebukadnezzars drøm.    
Kongens rædsel blev større. Han er klar over at disse skrifter er en dadel for hans respektløse fest, og alligevel kan han ikke fortælle den præcise betydning. Så minder dronningen ham om at der er en mand i hans rige "i hvem er de hellige guders ånd," og at i hans faders dage, "var lys, forståelse og visdom som de guders visdom der findes i ham;" hvem hans fader "satte ham til øverste for drømmetyderne, manerne, kaldæerne og stjernetyderne, eftersom en ypperlig ånd, kundskab og indsigt til at udtyde drømme, råde gåder og løse knuder fandtes hos denne Daniel, hvem kongen gav navnet Beltsazzar. Lad derfor Daniel kalde, at han kan tyde det!"    
Så kommer Daniel frem for kongen uden tøven, og monarken lover ham stor løn hvis han vil fortolke skriften. Daniel ser på den onde skare der beviser den umådeholdne fest og sviren. Han står frem for dem i den stille tjeners værdig af den allerhøjeste Gud, der ikke siger smigrende ord, som det var rigets bekendende kloge mænds vane at gøre, men tale Guds sandhed. Med at nægte hård alle ønsker om løn og ære, siger han: "spar dine gaver og giv en anden dine foræringer! Men skriften vil jeg læse og tyde for kongen."    
Daniel går da videre og taler om Herrens behandling af Nebukadnezzar, - det rige og den herlighed der blev givet ham, den guddommelige bedømmelse af hans stolthed, og hans efterfølgende erkendelse af Israels Guds kraft og barmhjertighed; og så med de mest direkte og empatiske ord irettesætter han den store uærbødige konges ondskab, - "Men du, Belsazzar, hans søn, har ikke ydmyget dit hjerte, skønt du vidste alt dette, du har hovmodet dig mod himmelens herre!"    
Så gav Daniel fortolkningen af den mystiske skrift: "Gud har talt dit riges dage og gjort ende derpå." "Du er vejet på vægten og fundet for let." "Dit rige er delt og givet til Medien og Persien." Netop den nat blev profetens ord opfyldt. Staden blev besat, kongen slået ihjel, og riget taget, af mederne og persne.     
Darius tog Babylons trone i besiddelse, og igansatte straks en omorganisering af regeringen. Han har "at lægge riget under 120 satraper, fordelt over hele riget; og over dem satte han tre rigsråder, af hvilke Daniel var den ene". Og "Daniel udmærkede sig fremfor de andre rigsråder og satraperne, eftersom der var en ypperlig ånd i ham, og kongen derfor tænkte på at sætte ham over hele riget." Den hæder Daniel fik vækkede jalousi hos de lende mænd i riget. Præsidenter og fyrster prøvede at finde noget imod ham angående riget. "men de kunne ikke finde nogen brøde eller brist, da han var tro og der ingen efterladenhed eller brist var at finde hos ham."    
Hvilken lektie præsenteres der ikke her for alle kristne. De skarpe jaloux øjne blev fæstnet på Daniel dag efter dag; deres årvågenhed var skærpet af had; alligevel kunne ikke et ord eller en handling i hans liv vise deres fejl. Og han påberåbte sig ingen hellighed; men han gjorde det der var uendeligt bedre, - han levede et helliggjort liv. Den sande prøve på hellighed er i den daglige optræden.    
Jo mere dadelfri Daniels liv var, des større had udviste hans fjender imod ham. De var fyldt med skinsyge, fordi de ikke kunne finde noget i hans moralkarakter eller den måde han udførte sine pligter på, som de kunne lægge en klage imod ham på. "Så sagde disse mænd: "vi finder ingen sag mod denne Daniel, medmindre vi kan finde noget i hans Gudsdyrkelse." Tre gange om dagen bad Daniel til Himlens Gud. Dette var den eneste anklage de kunne føre imod ham.    
Der blev lagt en lumsk plan for hans udslettelse. Hans fjender var samlet i paladset, og bad kongen om at udgå et dekret, at ingen person i hele riget skulle bede nogen hver Gud eller mennesker, undtagen Darius kongen, om et tidsrum på tredje dage, og at et overtrædelse af dette dekret vil straffes med at kaste overtræderen i løvekulen. Kongen kendte intet til disse mænds´had imod Daniel, og troede ikke at dekretet på nogen måde ville skade ham. Gennem smiger fik de monarken til at tro at dette ville ære ham meget at udstede et sådant dekret. Med et smil af Satanisk sejr i deres ansigter, komme disse mænd frem igen fra Kongens nærhed, og frydede sig sammen, over den fælde som de havde lagt for Guds tjener.    
Dekretet går ud fra kongen. Daniel er klar over alt hvad som er blevet gjort. Han kender til sine fjenders hensigter med at ruinere ham. Men han ændrer ikke sin fremgangsmåde i mindste detalje. Han viderefører roligt sine sædvanlige pligter, og i bedetimen går han til sit værelser, og med sine vinduer åbne mod Jerusalem, sender han sine bønner til Himlens Gud. Ved sin handlemåde, tager han stilling til at ingen konge eller fyrste har ret til at lægge sig mellem ham og hans Gud, og fortæller ham hvem han bør og ikke bør bede til. Principfast adelsmand! han står frem for verden i dag som et prisværdigt eksempel på kristen frimodighed og dydighed. Han vender sig til Gud med hele sit hjerte, selvom han ved at døden er straffen for hans hellighed.    
Hans fjender overvåger ham hele dage. Tre gange har han trukket sig til sit kammer, og tre gange høres røsten i alvorlig forbøn. Den næste morgen klages der til kongen at Daniel, en af Judas fanger, har modsat sig hans dekret. Da monarken hørte disse ord, åbnedes hans øjne straks og aå at der var blevet lagt en snare. Han er dybt utilfreds med at han havde udstedt et sådant dekret, og arbejder til solnedgang for at lægge en plan hvor han kan udfri Daniel. Men profetens fjender havde forudset dette, og de kom frem for kongen med dise ord: "Vid, o konge, at det er medisk og persisk ret, at intet forbud og ingen lov, som kongen udsteder, kan tages tilbage!"    
"Da blev Daniel på kongens bud hentet og kastet i løvekulen; men kongen sagde til Daniel: "Din Gud, som du vedblivende dyrker, redde dig!" En sten lægges for kulen, og beseglet med kongeligt segl. "Derpå gik kongen til sit palads, hvor han fastede hele natten. Han lod ingen kvinder komme ind til sig, og søvnen veg fra ham."     
Tidligt om morgnen hastede monarken hen til løvekulen, og råbte: "Daniel, du den levende Guds tjener! Mon din Gud, som du vedblivende dyrker, kunne redde dig fra løverne?" Profetens røst kunne høres med dette svar: "kongen leve evindelig!" "Min Gud sendte sin engel og lukkede løvernes gab, så de ikke har gjort mig nogen men".     
 "Og kongen blev såre glad og lod Daniel drage op af kulen; og da det var sket, viste det sig, at han ikke havde lidt nogen som helst men, eftersom han havde troet på sin Gud." Således blev Guds tjener udfriet. Og den snare som hans fjender havde lagt for hans udslettelse, viste sig til deres eget fordærv. På kongens befaling, blev de kastet i kulen, og blev straks spist af de vilde dyr."    
Da tiden nærmede sig afslutningen af de halvfjerds års fangenskab, blev Daniels sind meget oprevet over Jeremias' profetier. Han så at tiden var nær hvor Gud ville give sit udvalgte folk en ny prøvelse, og med fase, ydmyghed og bøn, bestormede han Himlens Gud med bønner for Israels skyld, med disse ord: "Ak, herre, du store, forfærdelige Gud, som holder fast ved pagten og miskundheden mod dem, der elsker dig og holder dine bud! Vi har syndet og handlet ilde, været gudløse og genstridige; vi veg fra dine bud og vedtægter og hørte ikke på dine tjenere profeterne, som talte i dit navn til vore konger, fyrster og fædre og til alt folket i landet."    
Bemærk disse ord. Daniel proklamerer ikke sin egen udmærkelse over for Herren. I stedet for at påberåbe sig renhed og hellighed, identificerer han sig selv med det virkelige syndige Israel. Den visdom som Gud tildelete ham var langt over verdens kloge menneskers visdom, idet solen skinner i himlene ved middag er klarere end den svageste stjerne. Alligevel begustigede Himlen højt denne velovervejede bøn fra denne mands læber. Med dyb ydmyghed med tårer, og med hjertets overgivelse, beder han for sig selv og for sit folk. Han lægger sin sjæl åben over for Gud, bekender sin egen modbydelighed, og anerkender Herrens storhed og majestæt. Hvilke alvor og iver karakteriserer ikke hans bønner! Han kommer nærmere og nærmere til Gud. Troens hånd rækkes opad for at gribe den Allerhøjeste aldrig svigtende løfter. Hans sjæl brydes i pine. Og han har bevis for at hans bønner høres. Han mærker at sejren er hans. Hvis vi som et folk ville bede som Daniel bad, og brydes som han brød, ydmyge vore sjæle for Gud, ville vi erkende at vore bønner blev tilstået Daniel. Hør hvordan han presser sin sag frem i himlens sale: -    
 "Bøj dit øre, min Gud, og hør, oplad dine øjne og se ødelæggelsen, som er overgået os, og byen, dit navn er nævnet over; thi ikke i tillid til vore retfærdshandlinger fremfører vi vor begæring for dit åsyn, men i tillid til din store barmhjertighed. Herre, hør! Herre, tilgiv! Herre, lån øre og grib uden tøven ind for din egen skyld, min Gud; thi dit navn er nævnet over din by og dit folk!" Medens jeg endnu talte således, bad og bekendte min og mit folk Israels <i>synd</i> . . . . . medens jeg endnu bad, kom manden Gabriel, som jeg tidligere havde set i synet, hastigt flyvende nær hen til mig ved aftenofferets tid."    
Da Daniels bøn steg op, kom englen Gabriel farende ned fra himlens sale, for at fortælle ham at hans bønner var blevet hørt og besvaret. Denne mægtige engel var blevet hvervet til at gøre ham dygtig og give ham forståelse, - for at åbne fremtidens mysterier for ham. Således blev Daniel, idet han alvorligt søgte at forstå sandheden, komme i samkvem med himlens delegerede budbringer.    
Gudsmennesket bad, ikke for en flygtig lykkesfølelse, men for kundskab til den guddommelige vilje. Og han ønskede denne kundskab, ikke blot for sig selv, men for sit folk. Hans store byrde var for Israel, som ikke blot, i strengeste forstand, holdt Guds lov. Han indrømmede at alle deres ulykker var kommet over dem på grund af deres overtrædelser af den hellige lov. Han siger: "Vi syndede og var gudløse! . . . . . ved vore synder og vore fædres misgerninger er Jerusalem og dit folk blevet til spot for alle vore naboer." De havde mistet deres særlige, hellige karakter som Guds udvalgte folk. "Så lyt da nu, vor Gud, til din tjeners bøn og begæring og lad dit ansigt lyse over din ødelagte helligdom for din egen skyld, o Herre!" Daniels hjerte vendes med intens længsel til Guds ubenyttede helligdom. Han ved at dens storhed ikke kan genoprettes blot om Israel genopretter deres overtrædelser i Guds lov, og bliver ydmyge, og trofaste og lydige.    
Som svar på hans bøn modtog Daniel ikke kun et sandhedslys som og hans folk havde meget brug for, men også et udsyn for fremtidens store begivenheder, helt til verden Genløser. Dem som hævder at være helliggjort, skønt de ikke har noget ønske for at ransage skrifterne, eller brydes med Gud i bøn for en klarere forståelse af bibelsandhed, ved ikke hvad sand helliggørelse er.     
Alle som tror Guds ord af hjerte vi hungrer og tørste efter en kundskab til hans vilje. Gud er sandhedens ophav. Han oplyser den formørkede forståelse og giver menneskesindet kraft til at gribe og fatte de sandheder som han har åbenbaret.    
Daniel talte med Gud. Himlen var åben for ham. Men den høje ære der blev tilstået ham var resultatet af ydmyghed og alvorlig ransagelse. Han troede ikke, som mange i dag gør, at det ikke gør noget hvad vi tror, hvis vi kun er ærlige, og elsker Jesus. Sand kærlighed til Jesus vil lede til den nøjeste og alvorligste forespørgsel hvad sandhed der. Kristus bad om at hans disciple måtte helliggøres gennem sandheden. Han som er for doven til ivrig bøn for at finde sandheden, vil overlades til at få vildfarelser, som viser at være til fordærv for ham. På tidspunktet for Gabriels besøg, var profeten Daniel ikke i stand til at få yderligere instruktion; men nogle få år derefter, gik han igen i gang med at søge lys og visdom fra Gud, med ønske om at kende mere til emnerne de uforklarede emner. "På den tid holdt jeg, Daniel. Sorg i hele tre uger. Lækre spiser nød jeg ikke, kød og vin kom ikke i min mund. . . . . . Og jeg løftede øjnene og skuede, og se, der var en mand, som var iført linnede klæder og havde et bælte af fint ofirguld om hofterne. Hans legeme var som krysolit, hans ansigt strålede som lynet, hans øjne var som ildsluer, hans arme og ben som blankt kobber og hans røst som en larmende hob."    
Ingen ringere end Guds Søn viste sig for Daniel. Denne beskrivelse er lig med den som blev givet til Johannes da Kristus blev åbenbaret til ham på Patmos. Nu kommer vores HERRE med en anden himmelsk budbringer for at lære Daniel hvad der skal ske i vore dage. Denne kundskab blev givet til Daniel og ved inspiration nedskrevet til os som hvor verdens ende kommer.    
De store sandheder som verdens Genløser åbenbarede er til dem som søger efter sandhed som efter skjulte rigdomme. Daniel var en ældre mand. Hans liv var blev brugt på  hedenske sales facinationer, hans sind var  besværet af det store kejserriges anliggender; alligevel vender han sig ra alt dette for at hjemsøge sin sjæl for Gud, og søge kendskab til den Allerhøjestes mål. Og som svar på hans bønner, meddelte de himmelske sale lys til dem som lever i de sidste dage. Med den alvor, bør vi søge Gud, at han måtte åbne for forståelse til at fatte de sandheder der kommer til os fra Himlen.    
 "Jeg, Daniel, var den eneste, der så synet; de mænd, som var hos mig, så det ikke; men stor rædsel faldt over dem, og de flygtede og gemte sig. . . . . . Da jeg så dette vældige syn, blev der ikke kraft tilbage i mig, og mit ansigt skiftede farve og blev ligblegt, og jeg havde ingen kræfter mere." Dette vil enhver som er sandt helliggjort erfare. Jo klarere deres syn om Kristi storhed, ære og fuldkommenhed er, des mere livligt vil de se deres egen svaghed og ufuldkommenhed. De har ingen tilbøjelighed til at påberåbe en syndfri karakter; det som har set rigtigt og tækkeligt ud i sig selv, vil i modsætning til Kristi renhed og herhrlighed, kun se uværdigt og fordærveligt ud. Det er år mennesker adskilles fra Gud, at de får utydelige syn på Kristus, at de siger: "Jeg er syndfri; jeg er helliggjort."    
Så viste Gabriel sig for profeten, og talte således til ham: "Daniel, du højt elskede mand, mærk dig de ord, jeg taler til dig, og rejs dig op, thi nu er jeg sendt til dig,!" og da han talede således til mig, rejste jeg mig skælvende. Så sagde han til mig: "frygt ikke, Daniel, thi straks den første dag du gav dit hjerte hen til at søge indsigt og ydmyge dig for din Guds åsyn, blev dine ord hørt, og jeg er kommet for dine ords skyld."    
Hvilken stor ære blev ikke vist Daniel af Himlens majestæt! Han trøster sin skælvende tjener, og forsikrer ham at hans bøn er blevet hørt i Himlen, og englen Gabriel blev sendt, som svar på denne inderlige bøn, for at påvirke den persiske konges hjerte. Monarken havde modsat sig Guds Ånds aftryk, i de tre uger da Daniel fastede og bad, men himlens Fyrste, ærkeenglen Michael, blev sendt for at vende den hårdnakkede konges hjerte, og handle resolut på Daniels bøn.    
"Medens han talede således til mig, bøjede jeg målløs ansigtet mod jorden. Og se, noget, der så ud som en menneskehånd, rørte ved mine læber, og jeg åbnede min mund . . . . "frygt ikke, du højt elskede mand! Fred være med dig, vær trøstig og ved godt mod!" Og som han talede med mig, følte jeg mig styrket og sagde: "tal, herre, thi du har styrket mig!" Så stor blev den guddommelige herlighed åbenbaret for Daniel, at han ikke kunne klare synet. Så tilslørede Himlens budbringer sin nærheds stråleglans, og viste det til profeten som "noget, der så ud som en menneskehånd." Med sin guddommelige kraft styrkede han denne renhedens og troens mand til at høre budskabet han havde fået sendt fra Gud.    
Daniel var en helliget tjener af den Allerhøjeste. Hans lage liv blev opfyldt ædel tjeneste for sin Mester. Hans karakterrenhed, og urokkelige troskab, lignes kun af hans hjerteydmyghed og hans anger over for Gud. Vi gentager: "Daniels liv er en inspireret illustration på sand hellighed.  

15 02 1881 Review and Herald Helliggørelse, Johannes liv   
 <b>Johannes liv er in illustration på sand helliggørelse.</b><br>Tekst: " Men han selv, fredens Gud, hellige jer helt og fuldt, og måtte dog jeres ånd og sjæl og legeme bevares helt og holdent og uden dadel ved vor Herres Jesu Kristi komme!" 1 Thess. 5, 23.      
Apostlen Johannes skiller sig ud fra sine brødre som "den discipel som Jesus elskede." Skønt han ikke i mindste grad var fej, svag eller vakkelmodig i karakter, besad han en elskværdig disposition, og et varmt, og elskeligt hjerte, der besat den dybeste og mest alvorlige helligelse. Han lod til at nyde Kristi venskab i en overlegen forstand, og havde fået mange tegn på Frelserens tillid go kærlighed. Han var en af de tre der fik lov til at bevidne Kristi herlighed på forklarelsens bjerg, og hans pinsler i Getsemane; og vor Herre overlod sin moder til Johannes omsorg i de sidste timer på korset.    
Frelserens hengivenhed for den elskede discipel vendte tilbage med al styrke og glødende hellighed. Johannes klyngede sig til Kristus som vinen klynger sig til den prægtige stolpe. For Mesterens skyld trodsede han domssalens farer, og klyngede sig til korset; og ved nyhederne om Kristi opstandelse, skyndte han sig til graven med sin iver, og løb endog fra den fremfusede Peter    
Johannes hengivenhed til sin Mester var ikke kun menneskelig venskab, men en angrende synders kærlighed, som følte at han var blevet løskøbt ved Kristi dyrebare blod. Han satte værkets ære højest og led for sin Herres tjeneste. Hans kærlighed til Jesus fik ham til at elske alle de Kristus døde for. Hans religion var af en praktisk karakter. Han sluttede at kærlighed til Gud skulle vise sig i kærlighed til hans børn. Man kunne igen og igen høre ham sige: "Elskede, når Gud således elskede os, så er også vi skyldige at elske hverandre." "Vi elsker, fordi han elskede os først. Hvis nogen siger: "Jeg elsker Gud" og hader sin broder, så er han en løgner; thi den, der ikke elsker sin broder, som han har set, han kan ikke elske Gud, som han ikke har set." Apostlens liv var i harmoni med hans lære. Den kærlighed som glødede i hjans hjerte for Kristus, ledte ham til at arbejde alvorligst, og utrætteligt for hans medmennesker, især for hans brødre i den kristne kirke. Han var en fredfuld forkynder, brændende og dybt alvorlig, og hans ord førte en overbevisende vægt med sig.    
Den betroede kærlighed og uselviske helligelse viste sig i Johannes liv og karakter, medbragte lektier af usigelig værdi for den kristne kirke. Nogle fremstiller ham som en med denne kærlighed uden guddommelig nåde; men Johannes havde af sin natur, alvorlige karakterbrister; han var stolt og ærgerrig, og let ved at blive såret.    
Dybden og iveren i Johannes hengivenhed for Mesteren var ikke årsag til Kristi kærlighed til ham, men effekten af den kærlighed. Johannes ønskede at blive ligesom Jesus, og under Kristi kærligheds forvandlende indflydelse, blev han sagtmodig og ydmyg i hjertet. Selvet var skjult i Jesus. Han var tæt forenet med det Levende Vintræ, og fik således del i guddommelig natur. Disse vil altid være resultatet af samfundet med Kristus. Dette er sand hellighed.    
Der kan være markante mangler i karakteren; ondt temperament, pirrelig gemyt, misundelse og jalousi kan få herredømmet; men hvis mennesket bliver en sand Jesu disciple, vil den guddommelige nåde gøre ham til en ny skabning. Kristi kærlighed forvandler og helliggør ham. Men når personer bekender at være kristne, og deres religion ikke gør dem til bedre mænd og bedre kvinder, i alle livets forhold, - levede Kristi repræsentanter af naturen og i karakter, - de har ingen af disse ting.    
En gang diskuterede Johannes med flere af sine brødre om hvor mange af dem der skulle være de største. De tænkte ikke over at deres ord nåede Mesterens ører; men Jesus læste deres hjerter, og greb anledningen til at give disciplene en lektie i ydmyghed. Det var ikke kun for den lille gruppe der lyttede til hans ord, men skal skrives ned til gavn for alle hans efterfølgere, til tidens afslutning. "Da satte han sig ned og kaldte på de tolv og siger til dem: "Hvis nogen vil være den første, han skal være den sidste af alle og alles tjener."    
Dem som besidder Kristi ånd har intet ønske om at få position over deres brødre. Det er dem som er små i deres egne øjne, som vil regnes som stor i Guds øjne. "Og han tog et lille barn, stillede det midt iblandt dem, tog det i favn og sagde til dem: "Den, der tager imod sådan et lille barn for mit navns skyld, tager imod mig; og den, der tager imod mig, tager ikke imod mig, men imod ham, som udsendte mig."    
Hvilken dyrebar lektie er dette ikke for Kristi efterfølgere! Dem som overser de livspligter der ligger direkte på deres stivej, som forsømmer barmhjertighed og venlighed, høflighed og kærlighed, endog over for et lille barn, forsømmer Kristus. Johannes mærkede styrken i denne lektie, og fik gavn deraf.    
En anden gang havde hans bror Jakob og han selv set en mand drive djævle ud i Jesu navn, og fordi han ikke straks satte sig i forbindelse med deres gruppe, besluttede at han ikke havde ret til at gøre dette arbejde, og forbød ham det således. I sin oprigtighed, fortalte Johannes omstændighederne til Mesteren. Jesus sagde: "I skal ikke hindre ham; thi der er ingen, som gør en undergerning i mit navn og snart efter kan tale ondt om mig. Thi den, som ikke er imod os, er for os."    
Jakob og Johannes kom til Jesus med en forespørgsel om at han ville ære dem, ved at lade en sende ved has højre side og den anden ved sin venstre side i hans herlighed. Frelseren svarede: "I ved ikke hvad I spørger om." Mange af os forstår så lidt af vore bønners sande betydning! Oh! Jesus kendte den uendelige pris som herligheden må købes for, når han, "som for at få den glæde, der ventede ham, udholdt korset uden at ænse skammen." Glæden var at se sjæle frelst ved hans fornedrelse, hans pine og udgydelsen af hans blod.    
Det var den ære som Kristus skulle modtage, og som disse to disciple har spurgt om de kan få lov at dele. Jesus spurgte dem: "Kan I tømme den kalk, som jeg skal tømme, eller døbes med den dåb, som jeg skal døbes med?" De sagde til ham: "Ja, vi kan."    
Hvor lidt forstod de hvad den dåb betød?! "Den kalk, som jeg tømmer, skal I tømme, og den dåb, som jeg døbes med, skal I døbes med;  men sædet ved min højre eller min venstre side står det ikke til mig at bortgive; men det gives til dem, hvem det er beredt."    
Jesus forstod de motiver som fik dem til at sprge, og irettesatte således de to disciples stolthed og ærgerrighed: "I ved, at de, der regnes for folkenes fyrster, er strenge herrer over dem, og de store iblandt dem lader dem føle deres magt. Men således skal det ikke være blandt jer; men den, som vil være stor iblandt jer, skal være jeres tjener; og den, som vil være den første af jer, skal være alles træl. Thi Menneskesønnen er ikke kommen for at lade sig tjene, men for selv at tjene og give sit liv som løsesum for mange."    
Ved en lejlighed, sendte Kristus budbringere foran sig ind i samaritaneres byer, og bad folk om at tilberede måltider for ham selv og hans disciple. Men da Kristus nærmede sig byen, så det ud som han gik videre mod Jerusalem. Dette vækkede samaritenernes fjendskab i stedet for at sende budbringere og indbyde og endog opfordre ham til at blive hos dem, så tilbageholdt de den gæstfrihed som de ville have givet ved en almindelig vejfarne. Jesus har aldrig fremhævet sit nærvær over for nogen, og samaritanerne mistede den velsignelse de var blevet tilstået, og kunne indbyde ham som deres gæst.    
Vi kan undre over denne uhøflige optræden fra Himlens Majestæt, men hvor ofte er vi, som bekender at være Kristi efterfølgere, skyldige i samme forsømmelse. Opfordrer vi Jesus til at være tilstede i vore hjerter og i vore hjem? Han er fuld af kærlighed, af nåde og velsignelse, og står parat til at give os disse gaver; men ligesom smaritaerne, er vi ofte tilfredse uden dem.     
Disciplene var klar over Kristi mål med at velsignelse samaritanerne, med hans tilstedeværelse; og når de så kulde, jalousi og tydelig respektløshed mod deres Mester, blev de meget overraskede og vrede. Særlig Jakob og Johannes blev oprørte. Om den mester som de ærede så højt skulle behandles sådan, virkede som en forbrydelse for dem at gå hen uden straf med det samme. Disse disciple sagde: "Herre vil du, at vi skal byde ild fare ned fra Himmelen og fortære dem således som Elias gjorde?" og henviste til de syriske hæres udslettelse og deres ledsagere blev sendt ud for at tage profeten Elias.    
Jesus irettesatte sine disciple, og sagde: "I ved ikke, af hvad ånd I er. Thi Menneskesønnen er ikke kommen for at ødelægge menneskeliv, men for at frelse dem". Johannes og hans meddisciple var i en skole, hvor Kristus var læreren. Dem som var parat til at lære af deres fejltagelser, og ivrige efter at vokse i karakter, fik en god anledning. Johannes gemte alle lektier, og søgte hele tiden at få sin karakter i harmoi med det guddommelige Mønster. Kristi lektier, som fremlægger sagtmodighed, ydmyghed og kærlighed som væsentlig for at kunne vokse i nåde og en udmærkelse til hans arbejde, disse var af højeste værdi for Johannes. Disse lektier henvender sig til os som enkeltpersoer og som brødre i menigheden, ligesom de gjorde til Kristi første disciple. Der er ingen helliggørelse uden nådens ydmyghed.    
En belærende lektie kan drages fra den slående modsætning mellem Johannes karakter og den Judas havde. Johannes var en levende illustration på helliggørelse. På den anden side besat Judas en formel gudsfrygt, medens hans karakter var mere satanisk end guddommelig. Han bekendte at være en Kristi discipel, men fornægtede ham i ord og gerninger.    
Judas fik de samme dyrebare anledninger som Johannes til at studere og efterligne Forbileldet. Han lyttede til Kristi lektier, og hans karakter kunne have været forvandlet ved guddommelig nåde. Men selvom Johannes advarede alvorligt imod sine egne fejl, og søgte at lade sig opsluge I Kristus, overtrådte Judas sin samvittighed, gav efter for fristelse, og fæstnede ved sine egne uærlige vaner, som vil forvandle ham til Satans billede.    
Disse to disciple repræsentere den kristne verden. Alle som bekender at være Kristi efterfølgere; men så længe den ene klasse vandrer i ydmyghed og sagtmodighed, lærer af Jesus, viser den anden at de ikke er ordets gørere, men kun dets hørere. Den ene klasse er helliggjort gennem sandheden; den anden ved intet om den guddommelige nådes forvandlende kraft. Den førstnævnte dør dagligt i selvet, og overvinder synd. Den sidstnævnte giver efter for deres egne lyster, og bliver Satans tjenere.    
Johannes tidlige liv gik med galilæiske fiskermænds grove og udannede selskab. Han nød ikke oplæringen i skolerne; men selskabet med Kristus, den Store Lærer, fik han den højeste uddannelse som et dødeligt menneske kan modtage. Han drag ivrigt af visdommens kilde, og så sgte han at lede andre til denne "vandkilde der springer til evigt liv." Hans enkle ord, ophøjede sandheders kraft som han gav udtryk for, og den åndelige glæd som karakteriserede hans lære, gav ham adgang til alle klasser. Alligevel var de troende ikke i stand til at forstå at de den guddommelige sandheds hellige mysterier blev foldet ud i has prædikener. Det lod til at han hele tiden var gennemsyret med Helligånden. Han søgte at få folks tanker til at gribe det usynlige. Den visdom som han talte med fik hans ord til at dryppe som dug, blødgøre og underlægge sjælen.  

22 02 1881 Review and Herald Helliggørelse, Johannes liv   
 <b> Johannes liv, en illustration på sand helliggørelse.</b><br>Tekst: " Men han selv, fredens Gud, hellige jer helt og fuldt, og måtte dog jeres ånd og sjæl og legeme bevares helt og holdent og uden dadel ved vor Herres Jesu Kristi komme!" 1 Tess. 5,23.    
Efter Kristi himmelfart, fremstår Johannes som en trofast, og brændende medarbejder for Mesteren. Sammen med andre, nød Åndens udgydelse på pinsefestens dag, og med frisk iver og magt han fortsætte med at tale livets ord til folk. Han blev truet med fængsel og død, men han vil ikke lade sig skræmme.    
Skarer fra alle klasser kommer ud for at lytte til apostlenes prædikener, og helbredes fra deres sygdomme gennem Jesu navn, det navn der blev hadet blandt jøderne. Præster og rådsherrer er afsindige i deres modstand, ligesom de ser at den syge er helbredt, og Jesus er ophøjet som livets Fyrste. De frygtede at hele verden vil tro på ham, og så anklage dem for at myrde den mægtige Helbreder. Men jo mere de anstrenger sig for at stoppe denne spænding, des mere accepterer de ham og vender sig fra de skriftkloges og Farisæernes lære. De er fyldt med vrede, og lægger hænderne på apostlene, kaster dem i det tarvelige fængsel. Men om natten åbner Herrens engel fængselsdørerne, fører dem ud og siger: "Gå hen og træd frem i helligdommen og tal til folket alle livets ord!"     
Med flid og alvor, frembar Johannes vidnesbyrd for sin Herre ved enhver passende lejlighed. Han så at tiderne var fuld af fare for kirken. Sataniske bedrag eksisterede overalt. Folkets tanker strejfede gennem skeptismens labyrint og bedrageriske læresætninger. Nogle som foregav sig for at være oprigtige for Guds sag var bedragere; de fornægtede Kristus og hans evangelium, og bragte fordømte kætterier ind og levede i overtrædelse af den guddommelige lov.    
Johannes' yndlingstema var Kristi uendelige kærlighed. Intet menneske stod højere for de troende på hans dag, og for mennesker af alle klasser, end Johannes gjorde. Han troede på Gud ligesom et barn tror på en venlig og øm fader. Han forstod Jesu karakter og arbejde; og da han så sine jødiske brødre famle sig vej, uden en stråle fra Retfærdighedens Sol til at oplyse deres sti, længtes han efter at bringe dem til Kristus, verdens lys.    
De trofaste apostle så at deres blindhed, deres stolthed, overtro og uvidenhed til Skrifterne, fængslede deres sjæles lænker som aldrig vil brydes. Fordomme og had imod Kristus, som de havde gemt hårdnakket på, bragte fordærv over dem, som en nation, og ødelagde deres håb om evigt liv. Men Johannes fortsatte med at præsentere Kristus for dem, som den eneste vej til frelse. De beviser de fik at Jesus af Nazaret var Messias, var så klare, at Johannes erklærer at intet menneske behøver at vandre i vildfarelsens mørke, medens de fik tilbudt et sådant lys.    
Johannes levede for at se Kristi evangelium blive forkyndt fjern og nær, og tusindvis accepterede ivrigt dens lære. Men han blev fyldt med bedrøvelse, idet han fornemmede den giftige vildfarelse trænge ind i menigheden. Nogle som accepterede Kristus hævdede at hans kærlighed fritog dem fra lydighed mod Guds lov. På den anden side, lærte mange at lovens bogstav skulle holdes, også alle de jødiske skikke og ceremonier, og at dette var nok for frelse, uden Kristi blod. De holdt på at Kristus var en god mand, ligesom apostlene, men fornægtede hans guddommelighed. Johannes så de farer som kirken ville udsættes for, om de fik disse ideer, og han var meget beslutsom og beredvillig over for dem. Han skrev til den mest ærværdige hjælper i evangeliet, en velanset dame med god indflydelse. -    
 "Thi mange forførere er draget ud i verden, og de bekender ikke, at Jesus er Kristus, kommen i kødet. Sådan er forføreren og Antikrist. Agt vel på jer selv, at I ikke skal miste det, vi nåede ved vort arbejde, men få fuld løn. Enhver, der går videre og ikke bliver i Kristi lære, har ikke Gud; den, der bliver i Kristi lære, har både Faderen og Sønnen. Hvis nogen kommer til jer og ikke fører denne lære, ham skal I ikke give husly og ikke byde velkommen. Thi den, som byder ham velkommen, gør sig medansvarlig i hans onde gerninger."    
Johannes kunne ikke udføre sit arbejde uden store forhindringer, Satan stod ikke passiv. Han ansporede onde mennesker til at afkorte dette Guds menneskes nyttige liv; men hellige engle beskyttede ham fra deres overfald. Johannes må stå som et trofast vidne for Kristus. Menigheden behøver hans vidnesbyrd i dens farlige tid.    
Ved falsknerier og forkerte fremstillinger søgte Satans udsendinge at oprøre en modstand imod Johannes, og imod Kristi lære. Som følge deraf bragte splid og kætterier menigheden i fare. Johannes imødekom disse vildfarelser uforfærdet. Han hegnede vejen op mod sandhedens fjender. Han skrev og formanede at disse kætteres ledere ikke fik den mindste opmuntring. I vore dage er der lignede onder som dem der truede den første menigheds fremgang, og apostlenes lære på disse punkter bør man give nøje agt på. "I må have næstekærligheden," er det råb der må høres overalt, specielt fra dem som bekender helliggørelse. Men næstekærlighed er for ren til at dække over en synd der ikke er blevet vedkendt. Johannes lære er vigtig for dem som lever midt i de sidste dages farer. Han havde fortrolig omgang med Kristus, og han lyttede til hans lære, og bevidnede hans mægtige mirakler. Han frembar et overbevisende vidnesbyrd, som satte hans fjenders falsknerier ud af kraft.    
Johannes nød den sande helliggørelses velsignelse. Men bemærk at apostlen ikke påberåber sig at være syndfri; han søger fuldkommenhed ved at vandre i lyset af Guds ansigt. Han bevidner at det mennesker som udgiver sig for at kende Gud, og alligevel bryder den guddommelige lov, lyver over for sin bekendelse. " Den, der siger: "Jeg kender ham," og ikke holder hans bud, han er en løgner, og i ham er sandheden ikke". I denne tid hvor man roser sig af frisind, vil disse ord fra Johannes opfattes som blind tro. Men apostlen vil lære os at når vi vil udvikle kristen karakter, bemyndiges vi til at kalde synd og syndere ved deres rette navne, - at det er sand næstekærlighed. Skønt vi elsker de sjæle som Kristus døde for, og arbejder for deres frelse, bør vi ikke gå på komproms med synden. Vi skal ikke forene os med det oprørske, og kalde dette for næstekærighed. Gud forlanger at hans folk i denne verdens tidsalder skal stå som Johannes gjorde på hans tid, ubøjelige for det rigtige, i modsætning til sjælsødelæggende vildfarelser.    
Jeg har mødt mange som hævdede at leve uden synd. Men når Guds ord blev prøvet, blev disse personer fundet som åbne lovtrædere af hans hellige lov. De klareste beviser på uforanderlighed og det fjerde buds bindende magt, vækkede ikke samvittigheden. De kunne ikke fornægte Guds krav, men dristede sig til undskyldning fra at bryde sabbaten. De hævede at være helliggjorte, og tjene Gud på alle ugens dage. Mange gode folk, sagde de, holdt ikke sabbaten. Idet de blev helliggjort, ingen fordømmelse ville hvile på dem hvis de ikke overholdt den. Gud var for nådig til at straffe os for at holde den syvende dag. De ville regnes for underlige og specielle i samfundet, de burde overholde sabbaten, og ville ikke have indflydelse i verden. Vi må være underlagt de magter som er der.    
En dame i New Hampshire frembar sit vidnesbyrd ved et bedemøde, hvor Guds nåde herskede i hendes hjerte, og at hun var Herren helt og aldeles. Hun udtrykte sin tro på at dette folk gjorde meget godt med at vække syndere til at se deres farer. Hun sagde: "Den sabbat denne folk viser for os, er bibelens eneste sabbat;" og sagde så at hendes tanker var meget optaget af dette emne. Hun så store prøvelser foran hende, som hun måtte imødekomme hvis hun skulle holde den syvende dag. Den næste dag, kom hun til mødet, og frembar sit vidnesbyrd igen, sagde at han havde bedt Herren om hun måtte kunne holde sabbat, og han havde fortalt hende at hun ikke behøvede at holde den. Nu hvilede hendes tanker på dette emne. Så gav hun en meget oprørende formaning til alle at komme frem til Jesu fuldkomne kærlighed, hvor der ikke var fordømmelse i sjælen.    
Denne kvinde havde ikke den ægte helliggørelse. Det var ikke Gud som fortalte hende at hun helliges gennem ulydighed mod et af hans tydelige bud. Guds lov er hellig, og ingen kan overtræde den ustraffet. Det væsen som fortalte hende at hun kunne fortsætte med at overtræde Guds lov og være syndfri, var mørkets magters fyrste, - den samme som fortalte Eva i edens have, gennem slangen: "Du skal ingenlunde dø." "Eva bildte sig selv ind at Gud var for venlig til at straffe hende for ulydighed mod det fjerde bud. Dem som har Kristi sindelag vil holde alle Guds bud, uanset omstændighederne. Himlens majestæt siger: "Jeg har holdt min Faders bud." Adam og Eva dristede sig til at overtræde Herrens forlangender, og det frygtelige resultat af deres synd bør være en advarsel til os om at ikke følge deres eksempel i ulydighed. Kristus bad for sine disciple med disse ord: "Hellige dem gennem din sandhed, dit ord er sandhed." Der er ingen ægte helliggørelse, uden gennem lydighed mod sandheden. Den som elsker Gud af hele  hjertet vil også elske alle hans bud. Det helliggjorte hjerte er i harmoni med Guds lovs forskrifter; for de er hellige, retfærdige og gode.    
Guds karakter har ikke forandret sig. Han er den same nidkære Gud i dag som da han gav sin lov på Sinai, og skrev det med sin egen finger på stentavlerne. Dem som træder på Guds hellige lov kan sige, "Jeg er helliggjort;" men at være virkelig helligjort, og at påberåbe sig helliggørelse, er to forskellige ting.    
Det nye testamente har ikke ændret Guds lov. Det fjerde buds sabbats hellighed sættes godt fast som Jehovas trone. Johannes skriver: "Enhver, der gør synd, begår dermed også lovbrud, ja, synd er lovbrud. Og I ved, at han åbenbaredes, for at han skulle bære synden; og der er ikke synd i ham. Enhver, der bliver i ham, synder ikke; enhver, der synder [bryder loven], har hverken set ham eller kendt ham." Vi er bemyndiget til på samme måde som den elskede discipel at betragte dem, der hævder at være i Kristus, at være helliggjorte, mens de lever i overtrædelse af Guds lov. Han imødegik netop sådan en gruppe, som vi må imødegå. Han sagde: "Børnlille, lad ingen føre jer vild. Den, der gør retfærdigheden, er retfærdig, ligesom Han er retfærdig. Den, der gør synd, er af Djævelen; thi Djævelen har syndet fra begyndelsen." Her taler apostelen med tydelige ord, som han skønnede, emnet krævede.    
Johannes' breve udsender en ånd af kærlighed. Men når han kommer i kontakt med den gruppe, der bryder Guds lov og dog hævder, at de lever uden synd, tøver han ikke med at advare dem om deres frygtelige bedrag. "Hvis vi siger, at vi har fællesskab med ham, og dog vandrer i mørket, så lyver vi og gør ikke sandheden. Men hvis vi vandrer i lyset, ligesom han er i lyset, så har vi fællesskab med hverandre, og Jesu, hans Søns, blod renser os fra al synd." "Hvis vi siger, at vi ikke har synd, så bedrager vi os selv, og sandbeden er ikke i os. Hvis vi bekender vore synder, er han trofast og retfærdig, så han tilgiver os vore synder og renser os fra al uretfærdighed. Hvis vi siger, at vi ikke har syndet, så gør vi ham til en løgner, og hans ord er ikke i os."  

1 03 1881 Review and Herald Helliggørelse, Johannes liv   
 Johannes liv er en illustration på sand hellighed.<br>Tekst: "Men han selv, fredens Gud, hellige jer helt og fuldt, og måtte dog jeres ånd og sjæl og legeme bevares helt og holdent og uden dadel ved vor Herres Jesu Kristi komme!" 1 Thess. 5,23.     
Den forunderlige success der fulgte med apostlene og deres medarbejderes evangelieforkyndelse, forøgede de ikke-troende jøders had. De gjorde alt for at forhindre dens udbredelse, og til sidst lykkes det at sikre sig den Romerske kejsers magt imod de kristne. En stor forfølgelse fulgte efter, hvor mange af Kristi efterfølgere blev lagt i døde. Apostlen Johannes var nu en ældre mand; men med stor iver og success fortsatte han med at forkynde Kristi lære. Han havde et kraftfuldt vidnesbyrd, som hans fjender ikke kun kæmpe imod, og som generelt opmuntrede hans brødre.    
Når de kristnes tro lod til at vakle under den hæftige modstand blev de tvunget til at imødekomme det, ville apostlen gentage, med stor værdighed, kraft og veltalenhed, "Det, der var fra begyndelsen, det, vi har hørt, det, vi har set med vore egne øjne, det, vi skuede og vore egne hænder følte på, ja, om livets Ord, forkynder vi . . . .  det, vi altså har set og hørt, forkynder vi også jer, for at også I må have fællesskab med os; og vort fællesskab er med Faderen og med hans Søn, Jesus Kristus."    
Det bitreste had blev optændt imod Johannes for hans urokkelige troskab mod Kristi sag. Han var den sidste overlevende af disciplene, som var nært forbundet med Jesus; og hans fjender besluttede at hans vidnesbyrd skulle bringes til tavshed. Hvis dette ville ske, mente de at Kristi lære ikke ville udbredes; og blev det behandlet hårdt, måtte det snart dø bort fra verden. Således blev Johannes stævnet til Rom for at sagsøges for sin tro. Hans lære blev fremstillet forkert. Falske vidner anklagede ham som en oprørsk person, der offentligt underviste i teorier som ville undergrave nationen.    
Apostlen fremstillede sin tro på en klar og overbevisende måde, med en sådan enkelthed og oprigtighed at has ord havde en kraftfuld effekt. Hans tilhørere var forbavsede over hans visdom og veltalenhed. Men jo mere overbevisende has vidnesbyrd var, de s dybere var deres had som modsatte sig sandheden. Kejseren blev fyldt med vrede, og bespottede Guds og Kristi navn. Han kunne ikke sige apostlens tankegang imod, eller måle sig med den kraft der fulgte sandhedens udtryk, og han besluttede at fortie dens trofaste forsvar.    
Her ser vi hvor hårdt hjertet kan blive når det sætter sig hårdnakket imod Guds fortsæt. Kirkens fjender var opsat på at fastholde deres stolthed og magt over for folket. Ved kejserens dekret, blev Johannes forvist til Øen Patmos, domfælt, som han siger: "For Guds ord, og Jesu Kristi vidnesbyrd." Men Kristi stopper ikke med deres mål at fortie has trofaste vidne. Fra Øen Patmos kommer apostlens røst, når helt ud til endens tid, og åbenbarer de mest betagende sandheder, der nogen sinde er givet til dødelige mennesker.    
Patmos er en gold klippeø i det Ægæiske hav, havde den romerske regering valgt som et forvisningssted for kriminelle. Men dette mørke tilholdssted viste sig for Guds tjener som værende Himlens port. Han lukkede livets travle scenerier ude, og væk fra has aktive arbejde som en evangelist; men han blev ikke lukket ude fra Guds tilstedeværelse. På dette afsiddesliggende hjem kunne han kommunikere med kongernes Konge, og studere nøjere den guddommelige krafts manifestationer i naturens bog og de inspirerede sider. Han glædede sig ved at meditere over det store skaberværk, og den Guddommelige arkitekts tilbedende kraft. I de tidligere år havde hans øjne glædet sig over at se skovbeklædte bakker, grønne dale, og frugtbare sletter; og i al naturens skønhed frydede han sig ved at opspore Skaberens visdom og dygtighed. Nu var han omgivet af scenerier, der for mange ser triste og uinteressante ud. Men Johannes havde det på anden måde. Han kunne læse de dybe mysteriers vigtigste lektier i de vilde og blotte klipper, og himmel-hvælvingens herlighed. For ham, bar alt præg af Guds kraft, og erklærede det for herligt.    
Apostlen beskuede ham i flodens vidner, som oversvømmede jorden fordi beboerne vovede at overtræde Guds lov. Klipperne blev skød sig op fra det store dyb og fra jorden, ved at bryde vandene, blev hans sind fyldt levende af rædsel for den frygtelige udgydelse af Guds vrede.    
Men selv om alt det der omgav ham så øde og goldt ud, var de blå himlen der bøjede sig over apostlen på den ensomme Patmos, som strålende og smuk, som himlen over hans eget elskede Jerusalem. Lad mennesker straks se på himlens herlighed i nattestunden, og bemærke Guds krafts arbejde i hærene deri, og han lærte en lektie om hvor lille han egentlig er. Hvis han gemte på stolthed og selvophøjelse på grund af talenter eller personlige bedrifter, fordi han er rig på huse og lande, så lad ham gå ud i den smukke nat, og se på stjernehimlene, og lære at ydmyge sit stolte sind overfor den Almægtige.    
Under røsten af mange vande, der drager til dybde, - hørte profeten Skaberens røst. Havet, der piskede i raseri ved de nådesløse vinde, blev fremstillet for ham som en krænket Guds vrede. De mægtige bølger, i deres frygteligste tumult, blev inden for de bestemte grænser ved en usynlig hånd, talte til Johannes, kontrollerede dybet af en uendelig kraft. Og i modsætning så og mærkede han svage menneskers tåbelighed, kun støvets orme, som ærer sig i deres visdom og styrke, og sætter deres hjerter op imod universets Hersker, som om Gud var helt som ham som dem selv. Hvor blinde og sanseløse er menneskelig stolthed! En time af Guds velsignelse i solskin og regn på jorden, vil gøre større forandring på naturens overflade end mennesker, med al deres pralende kundskab og udholdende arbejde, kan udrette i en hel livstid.    
Med hans ø-hjems omgivelser, læste den landflygtige profet den guddommelige krafts manifestationer, og havde fællesskab med sin Gud i alle naturens værker. Og sjælens mest glødende længsel efter Gud, de mest inderlige bønner, gik op til Himlen fra klipperige Patmos. Idet Johannes så op på klipperne, huskede han på Kristus, hans styrkes klippe, hvor han kunne skjule sig i ly uden at være bange.    
Den Herrens dag Johannes nævnte var sabbaten, - den dag som Jehova hvilede efter det store skabelsesværk, og som han velsignede og helligede fordi han havde hvilet på den. Johanes helligholdt Sabbaten lige så meget på øen Patmos som da han var blandt folk, prædikede på den dag. De øde klipper omgav ham, Johannes blev mindet om det klipperige Horeb, og hvordan Gud sagde, da han talte til folk der: "Kom sabbatsdage i hu, og hold de hellig.    
Faderen og Sønnen talte til Moses fra klippere. Gud gjorde klippere til sin helligdom. Hans empel var de evige bakker. De Guddommelige Lovgiver steg ed på klippebjerget for at udsige sin lov i hele folkets påhør, så de kan indprentes med has krafts og herligheds frygtelige udfoldelse, og frygte at overtræde hans bud. Gud udtalte sin lov i torden og lynglimt og i de tykke sky på bjergtoppen, og hans røst var som meget høj basunklang. Jehovas var uforanderlig, og de tavler som han skrev den lov på var en solid klippe, der betagne dens forskrifters uforanderlighed. Klippen Horeb blev et helligt sted for alle, som elskede og ærede Guds lov.    
Da Johannes betragtede Horebs scenerier, kom Guds Ånd, som helligede den syvende dag, over ham. Han betragtede Adams synd ved at overtræde den guddommelige lov, og det frygtelige resultat af overtrædelse. Guds uendelige kærlighed, ved at give sin Søn for at genløse en falden slægt, virkede for stort til at et sprog kan udtrykke det. Sådan som han viser det i sit brev, opfordrer han menigheden og verden til at beskue det. "Se, hvor stor en kærlighed Faderen har vist os, at vi må kaldes Guds børn; og vi er det. Derfor kender verden ikke os, fordi den ikke har kendt ham." Det var et mysteium for Johannes at Gud kunne give sin Søn for at dø for en oprørsk mand. Og han fortabedes i forbaveselse over den frelsesplan, der var langt på en bekostning for himlen, at den blev afvist af dem som det uendelige offer var sket for.    
Johannes blev lukket ind sammen med Gud. Idet han lærte mere af den guddommelige karakter, igennem skabelsesgerningerne, fik han større ærbødighed over for Gud. Han spurgte ofte sig selv: "Hvorfor søger mennesker ikke, som er helt afhængig af Gud, at få fred med ham i ved villig lydighed? Han er ubegrænset i visdom, og der er ingen grænser i has kraft. Han kontrollerer himlene med utallige verdener. Han bevarer de tings storhed og skønhed i fuld harmoni som han har skabt. Synd er overtrædelse af Guds lov; og syndens løn er døden. Der vil ikke have været nogen uoverensstemmelse i Himle eller på jorden, hvis synden aldrig var kommet ind. Ulydighed mod Guds lov har ført al den elendighed der har været blandt hans skabninger, med sig.    
Der er ingen let sag at synde imod Gud, - og sætte menneskers trodsige vilje op imod den guddommelige vilje. Det er det bedste for mennesker, selv i denne verden, at adlyde Guds bud. Og det er med sikkerhed i hans evige interesse at underlægge sig Gud, og have fred med ham. Markens dyr adlyder deres Skabers lov med det instinkt der stører dem. Han taler til det stolte ocean: "Hertil skal du komme, men ikke længere;" og vandene adlyder straks hans ord. Planeterne er sat i fuldstændig orden, adlyder de love som Gud har oprettet. Han har givet mennesker forstand til at forstå den guddommelige lovs forlangender, og en samvittighed til skyldfølelse ved overtrædelse, og fred og glæde ved lydighed. Og alligevel er mennesket, alle de skabninger som Gud har dannet på jorden, alene de oprørske. Gud har efterladt mennesket som en fri moralagent, der adlyder eller er ulydig. Lønnen for evigt liv, e evig vægt af herlig, er lovet dem som gør Guds vilje, medens hans vredes truer alle dem der trodser hans lov.    
Idet Johannes meditere over Guds herlighed, der vises i hans gerninger, bliver han overvældet af Skaberens storhed og majestæt. Skulle alle denne lille verdens beborere nægte lydighed mod Gud, ville han ikke efterlades uden herlighed. Han kunne feje alle dødelige mennesker bort fra jordens overflade på et øjeblik, og skabe en ny slægt at befolke den med og herliggøre hans navn. Gud er ikke afhængig af at mennesker ærer. Han kan kalde himlens stjernehære til orden, millioner af verdener der oppe, og at hæve en sang i ære og pris og herlighed for hans navn. "Og himlen priser dit under, herre, din trofasthed i de helliges forsamling. Thi hvem i sky er Herrens lige, hvo er som Herren iblandt Guds sønner? En forfærdelig Gud i de helliges kreds, stor og frygtelig over alle omkring ham."     
Johannes husker de forunderlige begivenheder som Kristi liv bevidner om. I forestillingen nyder han de forunderlige anledninger som han tidligere var blevet tilstået, og til stor trøst. Pludseligt afbrydes hans meditation; han tiltales i klare og tydelige toner. Han vender sig for at se hvor rsten udgår, og se! Han beskuer sin Herre, som han har elsket, som han vandrede og talte med, og hvis lidelser er på det kors han var vidne til. Men hvor forandret ser Frelsere dog ud! Han er ikke længere "en smerternes mand og kendt med sygdom." Han bærer ingen mærker af sin ydmyghed. Hans øjne er som flammeild; hans fødder som fint malm, som gløder det i en ovn. Tonerne fra hans stemme er som musik fra mange vande. Hans ansigt skinner som solen på sit højeste. I hans hånd er der syv stjerner, der betegner menighedernes tjenere. Af sin mund udgår et tveægget sværd, der fremstiller hans ords kraft.    
Johannes som havde elsket sin Herre så meget, og som urokkelig holdt fast ved sandheden på trods af fængsel, pisk og dødstrudsler, kan ikke klare Kristi majestæts fremragende herlighed, men falder til jorden som slået til døde. Jesus lægger så sin hånd på den sin tjeners lammede skikkelse, og siger: "Frygt ikke. Jeg er Ham som lever og var død; og se, jeg lever for altid." Johannes fik styrke og kom til live i hans herlige Herres tilstedeværelse; og så blev Guds hensigter for fremtiden vist for ham i et helligt syn. Himmelhjemmets herlige tillokkelser blev gjort ham bekendt. Han fik lov at se på Guds trone, og beskue de genløstes hvidtklædte skare. Han hørte musikken fra himmelske engle, og sejrssange fra dem som vandt sejr ved Lammets blod og deres vidnesbyrds ord.    
Johannes' ydmygelse bestod ikke blot i bekendelse; det var en nåde som iklædte ham lige så naturligt som et klæde. Han har altid forsøgt at skjule sine egne retfærdige handlinger, og undgå alt som vil tiltrække opmærksomheden til ham selv. I sit Evangelium, nævner Johannes de disciple som Jesus elskede, men skjuler faktisk at ham som blev æret var ham selv. Hans optræden var blottet for selviskhed. I sit daglige liv lærte og praktiserede han næstekærlighed i højeste forstand. Han fik en stor fornemmelse af den kærlighed som bør ekistere blandt naturlige brødre og kristne brødre. Han overbringer og tilskynder til denne kærlighed som et væsentligt karaktertræk for Jesu efterfølgere. Er det ikke noget af dette er alle kristennavnets kostbarheder forgæves.    
Johannes var en lærer i praktisk hellighed. Han bringer de ufejlbarlige regler for Kristen optræden. De må være rene i hjertet, og korrekte i metoder. De er på ingen måde tilfreds med en tom bekendelse. I umiskedelige termer erklærer han at det at være en kristen er at være Kristus lig.    
Johannes hævder ikke at være syndfri. Men hans liv blev brugt alvorligt på at tilpasse sig Guds vilje. Det var en levende fremstilling af kristen helliggørelse. Han fulgte sin Frelser nøje, og havde e fornemmelse for Kristi renhed og ophøjede hellighed, hvor hans egen karakter viste modsætningsvis viste enormt mangelfuld. Og da Jesus i sin legemlige herlighed viste sig for Johannes, var et lynglimt nok til at få ham til at falde ned som en død. Dette vil altid være det som de føler, der kender deres Herre og Mester bedst. Jo tættere de betragter Jesu liv og karakter, des mindre vil de være tilbøjelig til at påberåbe hjertets hellighed, eller prale af deres hellighed.  

26 04 1881 Review and Herald Helliggørelse, Kristen karakter   
 Tekst: "Men han selv, fredens Gud, hellige jer helt og fuldt, og måtte dog jeres ånd og sjæl og legeme bevares helt og holdent og uden dadel ved vor Herres Jesu Kristi komme!" 1 Thess. 5,23.      
Den kristne karakter vises ved hans daglige liv. Kristus sagde: "Således bærer hvert godt træ gode frugter, og det dårlige træ bærer slette frugter." Vor Frelser sammenligner sig selv med en vin, hvor hans efterfølgere er grenene. Han erklærer tydeligt at alle som er hans disciple frembringer frugter; og så viser han hvordan de bliver frugtbare grene. "Bliv i mig, så bliver jeg også i jer. Ligesom grenen ikke kan bære frugt af sig selv, men kun hvis den bliver på vintræet, således kan I heller ikke, uden I bliver i mig."    
Apostlen Paulus beskriver de frugter som den kristne skal bære. Han siger at det "er i al god og retfærdighed og sandhed." Og også: "Åndens frugt er kærlighed, glæde, fred, langmodighed, mildhed, godhed, trofasthed, sagtmodighed, afholdenhed." Disse dyrebare nådegaver er kun Guds lovs grundprincipper ført ud i livet.    
Dem som har ægte kærlighed til Gud vil vise et alvorligt ønske om at kende hans vilje og gøre den. Apostlen Johannes, hvis breve handlede så fyldestgørende om kærlighed, han sagde: "Thi dette er kærlighed til Gud, at vi holder hans bud." Det barn som elsker sine forældre vil vise kærlighed ved villig lydighed; men det selviske og utaknemmelige barn søger at gøre så lidt så muligt for sine forældre, når han samtidig ønsker at nyde alle de privilegier der gives den lydige og trofaste. Den samme forskel ses blandt dem som bekender at være Guds børn. Mange som ved at de er genstand for has kærlighed om omsorg, som ønsker at modtage hans velsignelse, finder ingen fornøjelse ved at gøre hans vilje. De betragter Guds krav på dem, som en ubehagelig begrænsning, hans bud er et hårdt åg. Men han som alvorligt søger efter hjertets og livets hellighed, fryder sig ved Guds lov, og knurer kun over at han kommer så langt fra at imødekomme dens krav.    
Vi er befalet at elske hinanden ligesom Kristus har elsket os. Han har vist sin kærlighed ved at lægge sit liv ned for at genløse os. Den elskede discipel siger at vi bør være villig til at lægge vore liv ned for vore brødres skyld. For "enhver, som tror, at Jesus er Kristus, er født af Gud; og enhver, som elsker den, der fødte ham, elsker også den, som er født af ham." Hvis vi elsker Kristus, skal vi elske dem som ligner ham i liv og karakter. Og ikke kun dette, men vi skal elske dem som "ikke har noget håb og er uden Gud i verden." Det var for at frelse syndere at Kristus forlod sit hjem i himlen, og kom til jorden for at lide og dø. For dette sled, brydes og bad han over, indtil han, hjertebrudt og forladt af dem han kom for at tjene, udgød sit liv på Golgata.    
Mange viger tilbage fra et liv, som vor Frelser levede. De følte at det kræver et for stort offer at efterligne Forbilledet, og frembringe frugter i gode gerninger, og så udholde tålmodigt Guds beskæring så de kan bringe flere frugter. Men når den kristne betragter sig selv som kun et ydmygt redskab i Kristi hænder, og bestræber sig for at udføre alle pligter trofast, sætter lid til den hjælp Gud har lovet, så vil han bære Kristi åg og finde det let; så vil han bære byrder for Kristus, og erklære dem for lette. Han kan se op med mod og tillid og sige: Jeg ved hvem jeg har troet, og er overbevist om at han er i stand til at bevare det som jeg har betroet ham.    
Hvis vi møder forhindringer på vor vej og overvinder dem trofast, hvis vi støder på modstand og skam, og i Kristi navn vinder sejr, hvis vi bærer ansvar og udfører vore pligter i vor Mesters ånd, så får vi i virkeligheden et dyrebart kendskab til hans trofasthed og kraft. Vi stoler ikke længere på andres erfaring, for vi har vidnet i os selv. Ligesom de gamle samaritanere, kan vi sige: "Vi har hørt ham selv, og ved at det i virkeligheden er Kristus, verdens frelser."    
Jo mere vi betragter Kristi karakter, og jo mere vi erfarer hans frelsende kraft, des tydeligere vil vi kunne indse vor egen svaghed og ufuldkommenhed, og des mere alvorligt skal vi se efter ham som vor styrke og vor Genløser. Vi har ikke kraft i os selv til at rense sjælstemplet fra dens urenhed; men når vi angrer vore synder mod Gud, og søger tilgivelse gennem Kristi fortjenester, vi han tildele den tro som virker ved kærlighed og renser hjertet. Ved tro på Kristus, og lydighed mod Guds lov, kan vi helliggøres, og derved opnå udmærkelse til hellige engle og de hvidklædte genløstes selskab i herlighedens rige.    
Det er ikke blot enhver kristens privilegium men hans pligt at fastholde en tæt forening med Kristus, og få en rig erfaring på Guds ting. Så vil hans liv være frugtbart på gode gerninger. Kristus sagde: "Derved er min Fader herliggjort, at I bærer megen frugt." I sit brev til menigheden i Efesus forsøger Paulus at understrege "evangeliets hemmelighed", for sine brødre, "Kristi uransagelige rigdomme," og forvisser dem om hans alvorlige bønner for deres åndelige vækst: -     
 "Bøjer jeg mine knæ for Faderen, efter hvem ethvert faderforhold i Himmel og på jord har sit navn; og jeg beder om, at han efter sin herligheds rigdom vil give jer, at I med kraft må styrkes ved hans Ånd i det indre menneske, at Kristus må bo ved troen i jeres hjerter, og at I må blive rodfæstede og grundfæstede i kærlighed, så at I sammen med alle de hellige må kunne fatte, hvor stor bredden og længden og højden og dybden er, og kende Kristi kærlighed, som overgår al erkendelse, så I kan fyldes med hele Gudsfylde."    
Han skriver også dette til sine brødre i Korint: "Til dem, der er helligede i Kristus Jesus," "Nåde være med eder og fred fra Gud, vor Fader, og Herren Jesus Kristus! Jeg takker altid Gud for jer på grund af den Guds nåde, som blev givet jer i Kristus Jesus. I er jo i ham blevet rige på alt, i al tale og al indsigt, efter som vidnesbyrdet om Kristus er blevet stadfæstet iblandt jer." Disse ord henvenser sig ikke kun til korintermenigheden, men til hele Guds folk i tidens afslutning. Enhver kristen kan glæde sig ved helliggørelsens velsignelse.    
Apostlen fortsætter med disse ord: "Men jeg formaner jer, brødre, ved vor Herres Jesu Kristi navn, at I alle skal være enige indbyrdes, og at der ikke må findes splittelser iblandt jer, men at I skal være fuldt ud forenede i samme sind og samme overbevisning." Paulus ville ikke appelere til dem at gøre det som var umuligt. Enighed er det sikre resultat på kristen fuldkommenhed.    
I kolossenserbrevet fremsættes også de herlige privileger der er Guds børn forundet. "Da vi har hørt om jeres tro på Kristus Jesus og den kærlighed, som I har til alle de hellige, . . . . Derfor har vi, fra den dag vi hørte det, heller ikke holdt op at bede for jer og ønske at I må blive fyldte af indsigt i Guds vilje med al visdom og åndelig forståelse, så I kan vandre Herren værdigt, i alle måder ham til behag, idet I bærer frugt og vokser i al god gerning ved erkendelsen af Gud."     
Apostlen selv bestræber sig at nå den samme hellighedsstandard som han har fremsat for sine brødre. Han skriver til filipperne: "Men det, der engang var mig fordele, det har jeg for Kristi skyld lært at regne for tab. Ja, jeg regner i sandhed alt for tab i sammenligning med det langt højere at kende Kristus Jesus, min Herre. . . .  og for at jeg må kende ham og kraften i hans opstandelse og fællesskabet med ham i hans lidelser, så jeg bliver lig med ham i hans død, om jeg dog måtte nå frem til opstandelsen fra de døde. Ikke at jeg allerede har grebet det eller allerede er blevet fuldkommen: men jeg jager derefter, om jeg dog kunne gribe det, fordi jeg selv blev grebet af Kristus Jesus. Brødre! jeg mener ikke om mig selv, at jeg allerede har grebet det. Men ét gør jeg: idet jeg glemmer, hvad der er bagved, og rækker efter det, der er foran, jager jeg frem mod målet, den sejrs pris, som Gud fra det høje kaldte os til Kristus Jesus." Der er en slående modsætning mellem deres pralende og selvretfærdige forlangender som bekender at være uden synd, og så apostlens beskedne sprog. Alligevel var det hans eget livs renhed og pålidelighed der lagde en sådan kraft bag hans brødres formaninger.     
Paulus tøvede ikke med at understrege, ved enhver passende anledning, bibelhelliggørelsens betydning: Han siger: "I ved jo, hvilke bud vi gav jer ved Herren Jesus. Thi dette er Guds vilje, at I helliggøres." "Derfor, mine elskede! ligesom I altid tidligere har været lydige, skal I også nu, ikke alene som da jeg var hos jer, men langt mere nu, da jeg er borte, arbejde på jeres frelse med frygt og bæven; thi Gud er den, som virker i jer både at ville og at virke, for at hans gode vilje kan ske. Alt skal I gøre uden knurren og betænkeligheder, for at I må blive ulastelige og uden svig, Guds dadelfrie børn midt i en vanartet og forvildet slægt, hvor I skinner som himmellys i verden."     
Han pålægger Titus at instruere kirken at når de skal stole på Kristi fortjenester til frelse, guddommelig nåde, iboende i deres hjerter, vil det føre til at livets pligter udføres trofast. "Læg dem på sinde at underordne sig myndigheder og øvrigheder, at være dem lydige, være rede til enhver god gerning, ikke forhåne nogen, ikke være stridbare, men milde og vise al sagtmodighed mod alle mennesker. Thi vi var selv engang uforstandige, ulydige, vildfarne, trælle under alle hånde begæringer og lyster vi levede i ondskab og misundelse, var forhadte og hadede hverandre. Men da Guds, vor frelsers, godhed og kærlighed til menneskene blev åbenbaret, frelste han os, ikke for de retfærdige gerningers skyld, vi havde gjort, men på grund af sin barmhjertighed, ved badet til genfødelse og fornyelse ved Helligånden, som han i rigt mål udgød over os ved Jesus Kristus, vor frelser, for at vi, retfærdiggjorte ved hans nåde, i håbet skulle blive arvinger til evigt liv. Dette er troværdig tale, og jeg vil, at du skal indprente det, for at de, som er kommet til tro på Gud, skal beflitte sig på at øve gode gerninger. Dette er godt og gavnligt for menneskene."    
Paulus søger at indprente det fundament over for os, som er antagelig tjeneste for Gud, såvel som kronen for kristne nådesgaver, er kærlighed; og at det kun er i sjælen hvor kærlighed regerer, der vil Guds fred forblive. "Så ifør jer da som Guds udvalgte, hellige og elskede, inderlig barmhjertighed. godhed ydmyghed sagtmodighed, tålmodighed; bær over med hinanden og tilgiv hinanden, hvis den ene har noget at bebrejde den anden; ligesom Herren tilgav jer, således skal også I gøre! Og over alt dette skal I iføre jer kærligheden, som er det fuldkomne bånd. Og lad Kristi fred råde i jeres hjerter; til den blev I kaldede som lemmer på samme legeme; og vær taknemmelige! Lad Kristi ord i rigt mål bo hos jer, så I med al visdom lærer og påminder hverandre med salmer, hymner og åndelige sange og synger med taknemmelighed i jeres hjerter for Gud. Og alt, hvad I tager jer for i ord eller handling, gør det alt sammen i Herren Jesu navn og sig Gud Fader tak ved ham."  

3 05 1881 Review and Herald Helligelse, Den kristnes privilegium   
 Men han selv, fredens Gud, hellige jer helt og fuldt, og måtte dog jeres ånd og sjæl og legeme bevares helt og holdent og uden dadel ved vor Herre Jesus Kristi komme." (1Thess 5, 23).    
Mange, der alvorligt søger efter hellighed i hjerte og renhed i liv,  synes forvirrede og mismodige. De ser hele tiden på sig selv og sørger over mangel på tro. Og fordi de ingen tro har, føler de, at de ikke kan gøre krav på Guds velsignelse. Disse mennesker tager fejl af tro og følelser. De overser sand tros enkelhed og bringer således stort mørke over deres sjæle. De skulle vende sindet fra selvet og lade det dvæle ved Guds barmhjertighed og godhed og tælle hans løfter igen og så simpelthen tro, at han vil opfylde sit ord. Vi skal ikke forlade os på vor tro, men på Guds løfter. Når vi angrer vor fortids overtrædelser af hans lov og beslutter os til at være lydige i fremtiden, så skal vi tro, at Gud for Kristi skyld tager imod os og tilgiver os vore synder.    
Mørke og modløshed vil somme tider komme over sjælen og true med at overvælde os,  men vi skal ikke kaste vor tillid bort. Vi må holde blikket fæstet på Jesus - hvad enten vi føler noget eller ej. Vi skal prøve at udføre hver en bevidst pligt trofast og så roligt hvile i Guds løfter.    
Somme tider vil en dyb følelse af vor uværdighed sende en gysen og rædsel gennem sjælen. Men det er ikke noget bevis på, at Gud har forandret sig overfor os eller vi overfor Gud. Ingen anstrengelse burde gøres for at køre sindet op til en bestemt følelsesstyrke. Det kan være, at vi ikke føler den fred og glæde i dag, som vi følte i går, men i tro skal vi gribe Kristi hånd og sætte vor lid lige så fuldt til ham i mørket som i lyset.    
Det kan være, at Satan hvisker: "Du er for stor en synder, til at Kristus kan frelse dig." Mens du erkender, at du i sandhed er syndig og uværdig, kan du møde Fristeren med dette råb: Med forsoningens kraft erklærer jeg Kristus for at være min frelser. Jeg sætter ikke min lid til mine egne gerninger, men til Jesu dyrebare blod, som renser mig. I dette øjeblik lægger jeg min hjælpeløse sjæl i Kristi hænder. Det kristne liv må være et liv i konstant og levende tro. En tillid, som ikke viger en tomme, at fast forlade sig på Kristus, vil bringe fred og forvisning til sjælen.    
Tab ikke modet, fordi dit hjerte føles hårdt. Enhver forhindring, enhver indre fjende forøger kun dit behov for Kristus. Han kom for at tage stenhjertet bort og give dig et kød hjerte. Se til ham efter særlig nåde til at overvinde dine særlige fejl. Når du bliver overvældet af fristelser, stå så fast imod de onde tilskyndelser. Sig til din sjæl: "Hvorledes kan jeg vanære min Frelser? Jeg har overgivet mig selv til Kristus. Jeg kan ikke gøre Satans gerninger." Råb til den kære Forløser om hjælp til at ofre enhver afgud og lægge enhver yndlings synd til side. Lad troens øje se Jesus, som står foran Faderens trone, mens han holder sine sårede hænder frem, mens han beder om nåde for dig. Tro på, at kraften kommer til dig gennem din dyrebare Frelser.    
Se med troens øje på de kroner, der er gjort rede til dem, der sejrer. Lyt til den triumferende sang fra de frelste: "Værdig, værdig er Lammet, som var slået ihjel og har genløst os til Gud." Bestræb dig på at gøre disse scener til virkelighed. Stefanus, den første kristne martyr, udbrød under sin frygtelige konflikt med fyrster og magter og åndelig ondskab på højeste sted: "Se, jeg skuer himlene åbne og Menneskesønnen stående ved Guds højre Hånd." (Apg 7, 56). Verdens Frelser blev åbenbaret for ham som seende ned på ham fra himlen med den dybeste interesse. Kristi ansigts strålende lys skinnede ned på Stefanus med en sådan glans, at selv hans fjender så hans ansigt stråle som en engels.    
Hvis vi ville tillade vore sind at dvæle mere ved Kristus og den himmelske verden, ville vi finde en mægtig stimulans og støtte til at kæmpe Herrens krige. Stolthed og kærlighed til verden ville miste deres magt over os, mens vi betragter det bedre lands herlighed, som så snart skal blive vort hjem. Ved siden af Kristi elskelighed vil alle verdslige tillokkelser synes af kun ringe værdi.    
Lad ingen forestille sig, at de uden alvorlige anstrengelser fra egen side kan få vished om Guds kærlighed. Når sindet længe nok har fået lov til at dvæle ved jordiske ting, er det svært at forandre tankernes vaner. Det, som øjnene ser og ørerne hører, tiltrækker sig for tit opmærksomheden og optager interessen. Men hvis vi har i sinde at komme ind i Guds stad og se på Jesus i al hans herlighed, må vi vænne os til at se på ham med troens øjne her. Kristi ord og karakter skulle ofte være genstand for vore tanker og vor samtale, og hver dag burde nogen tid tilbringes med at være specielt helliget bøn og meditation over disse hellige emner.    
Helliggørelse er et dagligt arbejde. Lad ingen narre sig til at tro, at Gud vil tilgive dem og velsigne dem, så længe de træder blot et af hans krav under fod. Een bevidst synd, som vi med vilje begår, vil få Åndens vidnesbyrd til at tie og skille sjælen fra Gud. Hvor stor begejstringen end kan være over religiøse følelser, kan Gud ikke bo i det hjerte, der tilsidesætter den guddommelige lov. Gud vil kun ære dem, der ærer ham.    
Ved I ikke, at når I stiller jer til rådighed for en som lydige trælle, så er I trælle under ham, som I lyder, enten under synden til død eller under lydigheden til retfærdighed?" (Rom 6, 19). Hvis vi kæler for vrede, lidenskaber, begærlighed, had, selviskhed eller nogen anden synd, bliver vi syndens tjenere. "Ingen kan tjene to Herrer". (Matt 6, 24). Hvis vi tjener synden, kan vi ikke tjene Jesus Kristus. Den kristne vil føle sig tilskyndet til synden, for kødet begærer mod ånden. Men Ånden kæmper mod kødet og er til stadighed i krig med den. Det er her Kristi hjælp behøves. Menneskelig svaghed bliver værnet med guddommelig styrke, og troen udbryder: "Men Gud ske tak, som giver os sejren ved vor Herre Jesus Kristus."    
Hvis vi vil udvikle en karakter, som Gud kan antage, må vi danne korrekte vaner i vort religiøse liv. Daglig bøn er lige så væsentlig for væksten i nåde, som den timelige føde er for det fysiske velbefindende. Vi skulle vænne os til ofte at løfte tankerne til Gud i bøn. Hvis tankerne vandrer på må og få, må vi bringe dem tilbage. Ved vedvarende anstrengelse vil vane til sidst gøre det let. Vi kan ikke blot for et øjeblik adskille os fra Kristus og så være i sikkerhed. Vi kan have hans nærværelse til at følge os for hvert et skridt, vi tager, men kun ved at iagttage de betingelser, han selv har stillet.    
Religion må gøres til livets store hovedopgave. Alt andet bør komme i anden række i forholdet til det. Alle vore kræfter i sjæl, legeme og ånd må engageres i den kristne kamp. Vi må vende os til Kristus og bede om styrke og nåde, og så vil vi vinde sejr så sikkert, som Jesus døde for os.    
Vi må komme nærmere til Kristi kors. Anger ved foden af korset er den første lektion om fred, som vi må lære. Jesu kærlighed - hvem kan fatte den? Uendeligt meget mere øm og selvfornægtende end en mors kærlighed. Hvis vi vil gøre os begreb om en sjæls værdi, må vi se på korset i levende tro og således begynde det studium, som skal være de frelstes videnskab og sang i al evighed. Værdien af vor tid og talenter kan kun værdsættes ved størrelsen af den løsesum, der er betalt for vor forløsning. Hvilken utaknemmelighed mod Gud lægger vi ikke for dagen, når vi berøver ham det, der er hans eget ved at fratage ham vor kærlighed og vor tjeneste. Er det for meget at give sig selv til ham, der har ofret alt for os? Kan vi vælge al verdens venskab for den udødelige ære, som Kristus tilbyder? "- At sidde med mig på min trone, som også jeg har sejret og taget sæde hos min Fader på hans trone."    
Helliggørelse er et fremadskridende værk. Dens fremadskridende trin er foreholdt os i Peters ord: "Sæt netop derfor al iver ind på i jeres tro at vise dyd, i dyden indsigt, i indsigten afholdenhed, i afholdenheden udholdenhed, i udholdenheden gudsfrygt, i gudsfrygten broderkærlighed og i broderkærligheden kærlighed til alle ... thi når I gør dette, vil I aldrig snuble; for så skal der i rigt mål gives jer adgang til vor Herres og Frelsers Jesu Kristi evige rige." (2Pet. 1, 5-7. 10-11).    
Her er en kurs, og hvis vi følger den, kan vi være sikre på aldrig at snuble. De, der således arbejder på den plan med additionsmetoden at opnå nåden i Kristus, har den forsikring, at Gud vil arbejde efter multiplikationsmetoden ved at give dem Åndens gaver. Peter taler til de, der har den samme dyrebare tro, som vi. "Nåde og fred bliver jer stadig rigere til del, idet I lærer Gud og vor Herre Jesus at kende." (2Pet. 1, 2) Ved hjælp af den guddommelige nåde kan alle, som vil klatre op ad de strålende trin fra jord til himmel og til sidst med sang og evig glæde gå ind gennem portene til Guds stad.    
Vor Frelser gør krav på alt det, vi er. Han beder om vore første og helligste tanker, vor reneste og mest koncentrerede kærlighed. Hvis vi virkeligt har del i guddommelig natur, vil hans pris hele tiden være i vore hjerter og på vore læber. Vor eneste sikkerhed er at overgive alt til ham og hele tiden vokse i nåde og kendskabet til sandheden.    
Apostlen Paulus blev højligt æret af Gud og blev taget til den tredje himmel i et helligt syn, hvor han så scener, hvis herlighed ikke kunne åbenbares for dødelige. Alligevel gjorde det ham ikke pralende eller gav ham selvtillid. Han var sig betydningen af konstant vågen selvfornægtelse bevidst og erklærer klart: "Jeg er hård imod mit legeme og holder det i ave, for at ikke jeg, der har prædiket for andre, selv skal blive forkastet." (1Kor 9, 27)    
Paulus led for sandhedens skyld, og alligevel hører vi ingen klager fra hans læber. Mens han ser tilbage på sit eget liv med slid, bekymringer og opofrelser, siger han: "Thi jeg holder for, at det, vi lider her i tiden, ikke er værd at regne i sammenligning med den herlighed, som skal åbenbares på os." (Rom 8, 18) Sejrs råbet fra Guds trofaste tjener kommer ned gennem slægterne til vor tid: "Hvem vil kunne skille os fra Kristi kærlighed? Trængsel eller angst eller forfølgelse eller sult eller nøgenhed eller fare eller sværd? ... Men under alt dette mere end sejrer vi ved ham, som elskede os. Thi jeg er vis på, at hverken død eller liv eller engle eller ånde magter eller noget nuværende eller noget tilkommende eller kræfter eller det høje eller det dybe eller nogen anden skabning vil kunne skille os fra Guds kærlighed i Kristus Jesus, vor Herre." (Rom 8, 35 og 37-39).    
Skønt Paulus til sidst sad indespærret i et romersk fængsel - lukket inde for lys og luften fra himlen, afskåret fra sit arbejde med evangeliet og i øjeblikket ventende på at blive dømt til døden, så gav han sig alligevel ikke hen til fortvivlelse. Fra det mørke fængsel kom hans døende vidnesbyrd fuldt af ophøjet tro og mod, som har inspireret hellige og martyrer i alle de følgende århundreder. Hans ord beskriver passende resultatet af den helliggørelse, som vi har bestræbt os på at foreholde: "Thi mit blod skal nu snart udgydes til drikoffer, og tiden er inde, da jeg skal bryde op". (2Tim 4, 6) Den gode strid har jeg stridt, løbet har jeg fuldført, troen har jeg bevaret. Så venter mig nu retfærdighedens sejrskrans, som Herren, den retfærdige dommer, vil give mig, men også alle dem, der har glædet sig til hans tilsynekomst." (2Tim 4, 7-8)  

2 08 1881 Review and Herald Hvile til den trætte.    
 Jesus inviterer de trætte til at komme til ham for at få hvile. Kom til mig, alle I, som slider jer trætte og bærer tunge byrder, og jeg vil give jer hvile. Tag mit åg på jer, og lær af mig, for jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet, så skal I finde hvile for jeres sjæle. For mit åg er godt, og min byrde er let." Matt 11,28-30    
Mange som hører denne indbydelse sukker efter hvile, og alligevel presse videre på knudrede sti, klynge deres byrder tættere til deres hjerter. Jesus elsker dem, og længes efter at bære deres byrder og dem selv også i hans stærke kærligheds arme. Han indbyder dem til at lægge tunge på ham selv. Jeres frygt og usikkerhed, der berøver dig fra fred og hvile, vil han fjerne; men du må komme til ham, og fortælle ham den skjulte ve i dit hjerte. Han byder din tillid ind, som bevis på din kærlighed til ham. Jesus vil hellere have det ydmyge og tillidsfulde hjertes gave, frem for al den velstand rigdomme kan give. Gennem sine budbringere indbyder han dine egne gaver til at komme. Kom kun til ham som et barn kommer til sine forældre i enkelhed og tillid, og den guddommelige berøring fra hans hænder vil lette jer af jeres byrder.    
Lad os ikke glemme at Kristus er vejen, sandheden og livet. Den medfølende Frelser indbyder alle til at komme til ham. Lad os tro vor Herres ord, og ikke gøre vejen til ham så hård. Lad os ikke rejse på den kostbare vej, lade Herrens løskøbte vandre på den med knurren, med tvivl, med omtågede onde varsler, sukke, som om du tvinges til en ubehagelig og krævende opgave. Kristi veje er behagelighedens veje, og alle hans stier er fred. Hvis vi har lavet ujævne stier for vore fødder, og påtaget os tunge byrder at tage os af, ved at samle os rigdomme på jorden, så lad os nu gøre om på det, og følge den sti Jesus har beredt for os.    
Vi er ikke altid villig til at give vore byrder til Jesus. Nogle gange udgyder vi vore trængsler for menneskers ører, og fortæller vore trængsler til dem som ikke kan hjælpe os, og forsømmer at betro Jesus alt, så han kan ændre de sorrige veje til glædens og fredens stier. Selvfornægtelsens, selvopofrelsens kærlighed giver herlighed og sejer til korset. Løfterne i Guds ord er meget dyrebare. Vi må studere hans ord, hvis vi vil kende hans vilje. De inspirerede ord, studeres omhyggeligt og adlydes i praksis, vil lede vore fødder på en jævnet sti, hvor vi kan vandre uden at snuble. O, om prædikanter og folk ville tage alle byrder og forviklinger til Jesus, som venter på at tage imod dem og give dem fred og hvile. Jesus vil aldrig svigte dem som sætter deres lid til ham.    
Vi lever i en tid, hvor ondskaben har fået overhånd. De sidste tiders farer lurer omkring os, og fordi uretfærdigheden er blevet stor, bliver kærligheden kold hos mange. Sådan behøver det ikke at være, hvis alle vil komme til Jesus, og stole tillidsfuldt på ham og tro på ham. Værnes der om hans sagtmodighed og ydmyghed, vil det bringe fred og hvile og moralsk styrke til enhver sjæl.    
Den korte tidsfrist tilskynder os til at søge retfærdighed og få Kristus til ven. Men dette er ikke hovedårsagen. Den smager af egoisme. Er det da nødvendigt, at skrækken for Herrens dag skal holdes os for øje for ved frygt at tvinge os til at handle rigtigt? Sådan burde det ikke være. Jesus virker dragende. Han er fuld af kærlighed, barmhjertighed og medlidenhed. Han tilbyder at være vor ven, at vandre med os ad alle livets besværlige veje. Han siger til dig: Jeg er Herren, din Gud, du skal vandre med mig, og jeg vil fylde din sti med lys. Jesus, selve Himmelens Majestæt, tilbyder dem, der kommer til ham med deres byrder, deres svaghed og deres bekymringer, at blive ophøjede til at være hans venner. Han vil gøre dem til sine kære børn og til sidst give dem en arv af større værd end kongernes riger, en herligheds krone, der er rigere end nogen, der nogen sinde har smykket den mest ophøjede jordiske herskers pande.    
Det er vor pligt at elske ham som vor Genløser. Han befaler os at elske, og som en ven indbyder han at elske. Kristi indbydelse til os alle er et kald til et liv i fred og hvile, - et liv i frihed og kærlighed, og til en rig arv i det fremtidige evige liv. Hvorfor skulle vi da modsætte os hans invitation og afvise hans kærlighed? Hvis vi vælger at leve med Kristus gennem uendelige tider i evigheden, hvorfor ikke vælge ham som vor bedste og mest ærede og elskede ledsager her? Kristus indbyder os alle til et liv i fred og hvile, et liv i frihed og kærlighed, og til en rig arv i det fremtidige udødelige liv. Det er vor forrettighed at gå en stille, fortrolig, glad vandring med Jesus hver eneste dag, vi lever.    
Vi behøver ikke at lade os skræmme, hvis denne frihedens vej fører os gennem strid og lidelser. Den frihed, vi kommer til at nyde, bliver så meget mere værdifuld, fordi vi har ofret noget for at opnå den. Den fred, som overgår al forstand, vil koste os kamp med mørkets magter, en hård strid mod egenkærlighed og skjulte synder. De sejre der dagligt opnås gennem udholdende og utrætte anstrengelser for at gøre godt, vil være dyrebar gennem Kristus som har elsket os, som gav sig selv for os, at han kunne forløse os fra al uretfærdighed, og rense sig selv et særskilt folk, der er ivrig efter gode gerninger." Vi bør søge at opnå Kristi fortrinlighed. Står vi over for fristelser bør vi skole os selv til fast udholdenhed, som ikke vil anspore en eneste knurrende tanke, selvom vi kan være trætte af sliddet, og af kampen for troens gode strid.    
Tak Gud at nogle er gået igennem pinsler med utilsløret lys. Deres håb og tro er stærk, fordi det er erhvervet ved kampe og næret ved lidelser. Hvis det ikke var for disse troens helte, som har lært at holde ud, og lide og være stærke, vil det ellers have set håbløst ud. Hvordan kunne nogen af os ellers kende til at vise den sørgende, den bebyrdede, den forpinte forståelse, og være dem en hjælp for hvad de behøver, hvis vi aldrig selv havde erfaret lignende trængsler? Vi kan ikke i dybeste forstand værdsætte vor frelser, før vi med troens øje kan se ham, nå selve dybden af menneskelig elendighed, påtage sig menneskelig skikkelse, evnen til at lide, og gennem sin lidelse udstrække sin guddomskraft til at frelse syndere og hæve dem op til fællesskab med sig selv. Hvorfor har vi dog så lidt synds erkendelse? Hvorfor viser vi så lidt anger? Det er, fordi vi ikke kommer nærmere til Kristi kors. Samvittigheden forhærdes gennem syndens bedrag, fordi vi holder os borte fra Kristus. Tænk dog på vor frelses banebryder! For vor skyld led han skam, for at vi ikke skulle lide evig skam og foragt. Han led på korset, for at der kunne skænkes de faldne mennesker barmhjertighed. Guds retfærdighed står ved magt, og den skyldige menneskeslægt har fået tilgivelse. Jesus dør, for at syndere kan leve. Den Højestes Søn bærer skammen for stakkels synderes skyld, for at de kunne blive købt fri og kronet med evig herlighed.    
Fra Golgata kors udgår en dragende kraft, som siger os, hvorfor vi burde elske Kristus nu, og hvorfor vi burde betragte ham som den første og sidste og bedste i alt. Vi burde indtage vor rette plads i ydmyg anger ved korsets fod. Vi kan lære ydmyghedens og sagtmodighedens lektie, hvis vi drager op til Golgata, og når vi betragter korset, ser vi vor lidende frelser i sjæleangst, Guds Søn døende; den retfærdige for den uretfærdige. Se ham, der kunne tilkalde hjælp fra legioner af engle med et ord, blive gjort til genstand for spøg og lystighed, for forhånelse og had. Han giver sig selv som et offer for synden. Da han blev forhånet, truede han ikke; da der lød falske anklager imod ham, åbnede han ikke sin mund. På korset beder han for sine mordere. Han døde for dem. Han betaler en uendelig stor pris for hver eneste en af dem. Han ønsker ikke at miste én af dem, som han har købt for så stor en pris. Han giver sig selv hen til at blive slået og pisket uden at klage. Og dette offer, der ikke beklager sig, er Guds Søn. Hans trone er fra evighed af, og der er ikke ende på hans kongedømme.    
Kom til Jesus alle I som søger jeres egne fornøjelser og finder glæde i syndige udskejelser. Oh, se, se på Golgatas kors; betragt det kongelige offer, som lider for din skyld, vær klog og søg livets kilde og den sande glæde endnu medens du har mulighed for det. Kom nu til Jesus, du der klager og surmuler over de småting der går dig imod her i livet. Se op til Jesus, han er dit sande forbillede. Han forlod den kongelige trone, hans høje embede og afklædte sig sine kongelige klæder og iklædte sin guddommelighed, menneskelighed. For vor skyld blev han fattig, for at vi kunne blive rige.    
Guds Søn blev forkastet og foragtet for vor skyld. Kan du, når du betragter korset og med troens øje ser Kristi lidelser, beklage, dig over dine lidelser, dine prøvelser? Kan du nære hævn til dine fjender i dit hjerte, medens Kristi bøn for dem, der bespotter ham, dem, der myrder ham, lyder fra hans blege, skælvende læber: "Fader! tilgiv dem; thi de ved ikke, hvad de gør." Luk 23,34.    
Et arbejde ligger foran os med at undertrykke stolthed og forfængelighed og søge et sted i vore hjerter, og gennem anger og tro bringe os selv i fortroligt forhold og hellig samtale med Jesus Kristus. Vi må ikke vige tilbage for den dybe ydmygelse og fornedrelse, som Guds Søn underkastede sig for at kunne løfte os op fra syndens fornedrelse og trældom og give os sæde ved sin højre hånd. Vi må skjule vort eget jeg i Jesus Kristus og lade ham vise sig i vor tale og vort væsen som den eneste, der er helt fuldendt og den herligste blandt ti tusinder! Vort liv og vor optræden vil vidne om, hvor højt vi skatter Kristus og den frelse, han har udviklet for os til en så stor pris for ham selv. Når vi bestandig ser hen til ham, der er gennemboret for vore synder og tynget af vore smerter, da får vi kraft til at ligne ham. Vi skal i et villigt og lykkeligt fangenskab lænke os til Jesus Kristus. Det er på høje tid, at vi helliger de få kostbare timer, der er tilbage af vor prøvetid, til at tvætte vor karakters klædebon og gøre den hvid i Lammets blod, så at vi kan være blandt den hvidklædte skare, som skal stå omkring den store hvide trone.  

16 08 1881 Review and Herald Gøre noget for Kristus   
 Kristus siger til sit genløste folk: "Kom hid, min Faders velsignede! arv det rige, som har været jer beredt, fra verdens grundvold blev lagt. Thi jeg var sulten, og I gav mig at spise; jeg var tørstig, og I gav mig at drikke; jeg var fremmed, og I tog jer af mig; jeg var nøgen, og I gav mig klæder; jeg var syg, og I så til mig; jeg var i fængsel, og I besøgte mig." Da skal de retfærdige svare ham og sige: "Herre! når så vi dig sulten og gav dig mad, eller tørstig og gav dig at drikke? Når så vi dig fremmed og tog os af dig, eller nøgen og gav dig klæder? Når så vi dig syg eller i fængsel og besøgte dig?" Og Kongen skal svare og sige til dem: "Sandelig siger jeg eder: hvad I har gjort imod en af mine mindste brødre dér, har I gjort imod mig."    
Til tålmodige arbejdsmand som efterlyster selvfornægtende arbejde, er en herlig gerning, som himlen smiler af. Trofast arbejde er mere end acceptabelt for Gud, end den mest nidkære og helligst tænkelige gudsdyrkelse. Den rette gudsdyrkelse består i at samarbejde med Kristus. Bønner, formaninger og tale er slette frugter, der ofte bliver bundet på, men frugter, der viser sig i gode gerninger, i omsorgen for de nødlidende, faderløse og enkerne, er ægte frugter, der udvikles naturligt på et godt træ.     
En ren og ubesmittet gudsdyrkelse for Gud, vor Fader, er dette: at besøge faderløse og enker i deres trængsel og bevare sig selv uplettet af verden."" Handlingens princip er den frugt, som Kristus kræver, at vi skal bære; at gøre godgørenhedsgerninger, tale venlige ord og udvise mild agtelse for fattige, de trængende, de lidende. Når ens hjerte sympatiserer med andre, som er tyngede af mismod og sorg; når hans hånd klæder den nøgne, og den fremmede bydes velkommen til et sæde i hans stue  og i hans hjerte, da kommer engle meget nær, og en besvarende tone svarer i himmelen. Enhver retfærdig, barmhjertig og godgørende handling skaber glæde i Himmelen. Faderen på tronen lægger mærke til dem, der udfører disse handlinger, og regner dem for nogle af sine dyrebareste juveler. ""Den dag jeg griber ind, skal de tilhøre mig som mit eje, siger hærskarers Herre."" Hver barmhjertig handling mod trængende og lidende mennesker bliver betragtet, som var den gjort imod Jesus. Enhver, som trøster den elendige, viser medfølelse med den hårdt prøvede og nedtrykte og venligt hjælper den forældreløse, bringer sig selv i et inderligere forhold til Jesus.    
"Da skal han sige til dem ved den venstre side: "Gå bort fra mig, I forbandede! til den evige ild, som er beredt Djævelen og hans engle. Thi jeg var sulten, og I gav mig ikke at spise; jeg var tørstig, og I gav mig ikke at drikke; jeg var fremmed, og I tog jer ikke af mig; jeg var nøgen, og I gav mig ingen klæder; jeg var syg og i fængsel, og I så ikke til mig." Da skal også de svare og sige: "Herre! når så vi dig sulten eller tørstig eller fremmed eller nøgen eller syg eller i fængsel uden at tjene dig?" Da skal han svare dem og sige: "Sandelig siger jeg eder: hvad I ikke har gjort imod en af de mindste der, har I heller ikke gjort imod mig." Og disse skal gå bort til evig straf, men de retfærdige til evigt liv." Matt. 25: 41-46.    
Her identificerer Jesus sig selv med sit lidende folk. <i>Jeg</i> var sulten og tørstig; <i>jeg</i> var en fremmed; <i>jeg</i> var nøgen; <i>jeg</i> var syg; <i>jeg</i> var i fængsel. Da du  nød din mad fra overmådeligt veldækkede borde, led jeg sult i hytten eller på gaden, ikke langt fra jer. Da I lukkede jeres døre for mig, medens jeres veludstyrede lokaler stod ubesat hen, havde jeg intet sted at lægge mit hoved. Jeres klædeskabe var fyldt med en overmådelige forsyning af skifteklæder, som jeres penge er blevet bortødslet unødigt på, som kunne være givet til de trængende. Jeg var blottet for behageligt tøj. Da du nød dit sunde helbred, var jeg syg. Uheldet kastede mig i fængsel, og bandt mig med lænker, nedbøjede min ånd, fratog mig frihed og håb, medens du gik frit omkring. Hvilken enhed udtrykker Jesus her, som eksisterer mellem ham selv og hans lidende disciple. Han gør deres sag til sin egen. Han identificerer sig selv som væsen, i deres person, den der lider. Bemærk her, selviske kristne, at enhver forsømmelse du har over for de trængende, den forældreløse, faderløse er en forsømmelse over for Jesus i deres person.    
Men der er de personer som gør høje bekendelser, hvis hjerter er så indhyllet i egenkærlighed og selviskhed at de ikke kan fatte disse ting. De har hele deres liv kun tænkt og levet for selvet. Det at gøre et værdig offer at gøre godt for andre, og at skade sig selv for at hjælpe andre, er slet ikke noget spørgsmål for dem. De har ikke den mindste ide om hvad Gud kræver af dem. Selvet er deres kære afgud. Dyrebare uger, måneder, og år er værdifuld tid der går over i evigheden, men de har ikke en optegnelse i Himlen om venlige handlinger, om at ofre sig for andres gode, at give den sultne mad, klæde den nøgne, eller tage den fremmede ind. At vove sig til at underholde fremmede er ikke behageligt; hvis de vidste at alle som delte deres overflod var værdige, så kunne de tilskyndes til at gøre noget i den retning. Men der er en dyd i at vove noget. Måske kan vi underholde engle.    
Der er forældreløse børn at drage omsorg for, men mange vover ikke at tage denne gerning op, fordi det kræver mere arbejde, end de bryder sig om, og der bliver kun lidt tid til at pleje selvet. Men når kongen foretager sin undersøgelse, vil disse initiativløse, snæversynede, egennyttige sjæle opdage, at Himmelen er for dem, som har bestilt noget og har fornægtet sig selv for Kristi skyld. Der er ikke truffet forholdsregler for dem, der altid har været så optaget af at elske og tage hensyn til sig selv. Den frygtelige straf, kongen i dette tilfælde udtalte over dem, der stod på hans venstre side, var ikke for deres store forbrydelser. De bliver ikke dømt for det, de havde gjort, men for det, de ikke havde gjort. De gjorde ikke det, som Gud havde pålagt dem at gøre. De gjorde, hvad de selv havde lyst til, og får nu lod og del med dem, der behager sig selv.     
Har apostlens formaning ingen kraft i denne tid: "Glem ikke gæstfriheden; thi ved den har nogle, uden at vide det, haft engle til gæster." Vor himmelske fader lægger forklædte velsignelser ud på vor sti, som nogle ikke vil berøre af frygt for at de vil forringe deres nydelser. Engle venter på at se om vi griber de anledninger, der er ingen for vor rækkevidde til at gøre godt - vente på at se om vi vil hjælpe andre, om de vil vende sig om og hjælpe andre. Herren har selv givet os forskellige forhold, nogle er fattige, og lader andre blive rige, så alle kan få en anledning til at udvikle karakter.     
Da Elias kom til enken i Sarepta, delte hun sin lille bid med Guds profet, og han udførte derfor et mirakel, så at hun, ved at danne et hjem for Guds tjener, og dele sin lille bid med ham, blev hun selv støttet, og hendes liv og hendes søns liv blev bevaret. Sådan vil det vise sig i manges tilfælde, om de gør dette gladelig til Guds ære. Andre undskylder sig med deres dårlige helbred; ville de elske at gøre det hvis de fik styrke. Disse har så længe lukket sig selv ude, og tænkt så meget om deres egen fattige følelser, og talt så meget om deres lidelser, trængsler og pinsler, at det er deres nærværende sandhed. De kan ikke tænke på noget andet, uanset hvor meget de har brug for sympati og assistance. I som lider af dårligt helbred, er der en hjælp til jer. Hvis i klæder den nøgne, og bringer den fattige som er smit hen til dit hus, og deler dit brød med den sultne, så skal jeres lys skinne tilbage som morgnen, og I skal sprudle af sundhed.     
At gøre godt er en fremragende medicin mod sygdom. Disse indbydes til at bringe deres bønner til Gud, og han har selv givet løfte om at besvare dem. "Din sjæl mættes, hvor der er goldt, og give dig nye kræfter; du bliver som en vandrig have, som rindende væld, hvor vandet aldrig svigter." Vågn op, brødre og søstre. Vær ikke bange for gode gerninger. "Bliv ikke træt af at gøre godt, for I skal kunne høste, så I ikke sulter" Vent ikke med at få fortalt jeres pligt. Åben jeres øjne, og se hvem er omring jer, og gør jer bekendt med de hjælpeløse, forpinte og trængende. Skjul ikke jer selv fra dem, luk ikke jeres øjne for deres behov. Hvem giver de beviser der nævnes hos Jakob at have en ren religion, ubesmittet med selviskhed eller fordærv? Hvem er ivrig efter at gøre alt i hans kraft, for at hjælpe i den store frelses plan?    
Idet du tager hensyn til din evige interesse, vækker dig selv, og begynder at så den gode sæd. Det som I sår skal I også høste. Høsten kommer, - den store høsttid, hvor I skal høste det I har sået. Der vil ikke svigte noget af afgrøden. Høsten er sikker. Nu er det så tid. Anstreng dig nu for at være rig i gode gerninger, "være rige på gode gerninger, gerne give og dele med andre og således samle sig skatte, der kan blive en god grundvold for den kommende tid, så de kan gribe det virkelige liv." Jeg beder jer indtrængende, mine brødre, i enhver menighed, at skaffe jer af med jeres isnende kulde. Opmuntre en gæstfrihedskærlighed i jer selv, en kærlighed til at hjælpe andre som behøver hjælp.    
I kan sige at I er blevet skuffet ved at give midler til dem, som ikke er jeres godgørenhed værdig, og er derfor blevet modløs af at prøve at hjælpe den trængende. Jeg bringer Jesus frem for jer. Han kom for at frelse faldne mennesker. Han kom for at bringe frelse til hans eget folk; men de ville ikke acceptere ham. De behandlede hans barmhjertighed med forhånelse og foragt, og til sidst lagde Ham i døden, som kom for at give dem liv. Vendte vor Herre sig fra hele den faldne slægt på grund af dette? Hvis vore anstrengelser for godt ikke lykkes nioghalvfems gange, og I kun tog imod fornøjelse, skam og had; hvis det viser sig som en succes hver et hundrede gang, og en sjæl er frelst, oh, hvilken sejr udføres! En sjæl vristes ud fra Satans greb, en anden for hjælp, en sjæl opmuntres! Dette vil betale dig tusinde gang for alle dine anstrengelser. Til dig vil Jesus sige "Hvad I har gjort imod en af disse mine mindste af mine brødre, har i gjort imod mig." Bør vi ikke gladelig gøre alt hvad vi kan for at efterligne vor guddommelige Herres liv?    
Mange kvier sig ved tanken at ofre noget for andres skyld. De vil ikke lide for at hjælpe andre. De bilder sig selv ind at de ikke er pålagt at forulempe sig selv for andres skyld. Til disse vil jeg sige: Jesus er vort eksempel.    
Da spørgsmålet kom om de to Zebedæus sønner måtte side, den ene ved den højre hånd og den anden ved hans venstre hånd i hans rige, svarede Jesus: "I ved ikke, hvad I beder om. Kan I tømme den kalk, som jeg skal tømme?" De svarer ham: "Ja, vi kan." Da siger han til dem: "Min kalk skal I vel tømme; men sædet ved min højre og ved min venstre side står det ikke til mig at bortgive; men det gives til dem, hvem det er beredt af min Fader."  Hvor mange kan svare: Vi kan drikke af det bæger; vi kan døbes med dåben; og vi kan svare med forstand? Hvor mange efterligner det store Eksempel? Alle som bekender at være Jesu Kristi efterfølgere, og tage skridtet at love sig selv at vandre ligesom han vandrede. Alligevel viser den adfærd som mange gør, at gøre høje bekendelser, at deres liv er langt fra overensstemmelse med det store Forbillede. De tilpasser deres optræden for at imødekomme deres egen ufuldkomne standard. De efterligner ikke Kristi selvfornægtelse, eller hans opofrende liv for andres gode.    
Jeg hørte tidligere en velhavende landmand beskrive en fattig enkes situation der boede i nærheden af ham. Han begræd hendes trange kår, og sagde da: "Jeg ved ikke hvordan hun kan komme igennem den kolde vinter. Nu har hun ikke så lang tid dertil." Disse har glemt Kristi arbejde, og siger ved deres handlinger: "Nej Herre, vi kan ikke drikke af selvfornægtelsens, ydmygelsens og opofrelsens bæger, eller vi kan døbes med den lidende dåb du blev døbt med. Vi kan ikke leve for andres skyld. Vi må sørge for os selv."    
Hvem ved hvordan enken vil klare sig, hvis det ikke er dem som har velfyldte lagre? De midler hun skal klare sig med er nær; og udfordrer dem som Gud har sat som sine forvaltere, hvem han har betroet midler, tilbageholde disse fra Kristi trængende disciple? Gør de det, bliver de holdt tilbage fra Jesus. Forvent du ikke at Herren lader det regne fra Himlen, for at forsyne den trængende? Har han ikke hellere lagt det i hænderne, for at hjælpe og velsigne dem i gennem dig? Han har ikke gjort dig til sine redskaber for dette gode arbejde, for at prøve dig, og for at give dig privilegiet at lægge en skat i himmelen? Her hvad profeten Esajas siger:     
"Er det faste efter mit sind, en dag, da et menneske spæger sig? At hænge med sit hoved som siv, at ligge i sæk og aske, kalder du det for faste, en dag, der behager Herren? Nej, faste efter mit sind er at løse gudløsheds lænker, at løsne ågets bånd, at slippe de kuede fri og sønderbryde hvert åg, at bryde dit brød til de sultne, bringe hjemløse stakler i hus, at du klæder den nøgne, du ser, ej nægter at hjælpe dine landsmænd. Som morgenrøden bryder dit lys da frem, da læges hastigt dit sår, foran dig vandrer din retfærd, Herrens herlighed slutter toget. Da svarer Herren, når du kalder; på dit råb er hans svar: "Her er jeg!" Fjerner du åget fra din midte, holder op at tale ondt og pege fingre, rækker du den sultne dit brød og mætter en vansmægtende sjæl, skal dit lys stråle frem i mørke, dit mulm skal blive som middag; Herren skal altid lede dig, mætte din sjæl, hvor der er goldt, og give dig nye kræfter; du bliver som en vandrig have, som rindende væld, hvor vandet aldrig svigter."    
Fasten beskrives som den Gud antager. "at bryde dit brød til de sultne" og "bringe hjemløse stakler i hus". Med den ene hånd skal du række ud, og i tro gribe fat i den mægtige arm som bringer frelse, medens du med den anden kærlighedshånd når de fortrykte, og hjælper dem. Det er umuligt for dig at holde på Guds arm med den ene hånd, medens den anden bruges til at tjene dit eget behag.    
Hvis du går ind i dette barmhjertigheds og kærlighedsarbejde, vil det så vise sig som vanskeligt for dig? Vil det ikke lykkes, og du segner under byrden, og din familie berøves din hjælp og indflydelse? Oh, nej! Gud har nøje fjerne al tvivl om dette spørgsmål ved at løfte til dig, på betingelse af din lydighed. Dette løfte dækker al det mest krævende, det mest betænkelige, der kunne bedes om: " Som morgenrøden bryder dit lys da frem, da læges hastigt dit sår." Tro kun hvad Han trofast har lovet. Gud kan forny fysisk styrke; mere, siger han vil gøre det. Og løftet slutter ikke her: "Foran dig vandrer din retfærd, Herrens herlighed slutter toget." Gud vil bygge et fæstningsværk omkring dig. Løftet slutter ikke her ved dette punkt. "Da svarer Herren, når du kalder; på dit råb er hans svar: "Her er jeg!" Hvis du nedlægger din modstand og stopper talen om <i>forfængelighed</i>, hvis du drager din sjæl ud til "vansmægtende sjæl, skal dit lys stråle frem i mørke, dit mulm skal blive som middag; Herren skal altid lede dig, mætte din sjæl, hvor der er goldt [i sult], og give dig nye kræfter; du bliver som en vandrig have, som rindende væld, hvor vandet aldrig svigter."    
Læs Esajas 58, I som hævder at være lysets børn. Især jer som læser det igen og igen som har mærket så forfærdelig ubehagelighed på jer selv ved at hjælpe den trængende; I, hvis hjerter og huse er for små til at gøre til hjem for hjemløse, læs det. I som kan se faderløse og enker fortrykte af fattigdommens jernhånd, og bøjet ned af verdslige hårdhjertede, læs det.    
Er I bange for at en indflydelse vil komme ind i jeres familier, som vil koste jer mere arbejde, så læs det kapitel. Jeres frygt kan være grundløse, og en velsignelse kan komme, som I kender og erkender hver dag. Men ellers, hvis det kræver ekstra arbejde, kan du trække på Ham som har lovet: "Som morgenrøden bryder dit lys da frem, da læges hastigt dit sår." Når Guds folk ikke mere åndeligt sindet, og har ikke mere tro, er fordi de er snæver synede af selviskhed. Profeten taler til de kristne, ikke til syndere, ikke til ikke troende, men til dem som gør store fordringer på gudsfrygt. Det er ikke den store mængde af jeres møder som Gud accepterer. Det er ikke de mange bønner, men det er de rigtige gerninger, at gøre de rigtige ting, og på rette tidspunkt. Der skal være mindre egen omsorg, og mere godgørenhed. Vore sjæle må foldes ud. Så vil Gud gøre dem som en vandet have, hvis strømme ikke svigter.  

23 08 1881 Review and Herald En arbejdende menighed   
 Prædikanter bør indprente de folk som de arbejder for med vigtigheden af personlig anstrengelse. Ingen kirke kan vokse medmindre medlemmerne er medarbejdere. Folket må løfte der hvor prædikanter løfter, og derved bakke op om hans anstrengelser og hjælpe ham med at bære hans byrder, og han vil ikke blive overbebyrdet og miste modet. Der er ingen indflydelse som kan blive til noget i en menighed, hvis ikke folk handler forstandigt, ud fra princippet, og gør alt de kan for at fremme værket. De enkelte menighedsmedlemmer bør føle at de har et ansvar for at overvinde deres egne karaktermangler, og derved opmuntre andre til at overvinde. De som bekender sig til at være kristne bør vække sig selv op, og tage deres forsømte pligter op; for deres egne sjæles frelse beror på deres individuelle anstrengelser. Livets fyrste sagde: "Kæmp I for at komme igennem den snævre port; thi mange, siger jeg jer, skal søge at komme ind og ikke formå det." Brydes med står der i fodnorte. Der er umådelig mange der søger end brydes. Tamme, halvhjertede anstrengelser vil ikke sikre sig succes. Det må være besluttede, udholdende og utrættelige anstrengelser der står i rimeligt forhold til det evige livs værdi, formålet med vor stræben. Vi kan ikke stole på at andre vinder kronen til os; vi må hver i sær kæmpe Herrens kampe. Prædikanter kan ikke redde folk. Han kan være en kanal hvor Gud vil tildele lys og kundskab; men efter at det lys er giet kan han ikke få folk til at vandre i lyset. Dette kunne Kristus ikke gøre. Det er overladt til dem, som har lyset at lyset påskønnes, og lade det for deres del skinne ud i klare stråler på andres stivej.    
Sande kristne vil repræsentere Kristus i adfærd og karakter. De vil helliggøre sig selv gennem lydighed til sandheden, så at de folk de vil frelse kan påvirkes af deres Kristus-lignende karakter, og se en skønhed og harmoni i sandheden. Forkyndere og folk vil påvirke mere Kristus ved ydmyg, helliggjort og dydig livsførelse, end der kan gøres ved forkyndelse, hvor et gudfrygtig eksempel mangler. Jeg er bange for at mange ikke har iver og alvor til at søge Gud for sig selv, og selv vide at Kristus er formet hos dem i herlighedens håb. Hvis de får hjertearbejdet, han de hvis nogen spørger dem, give en grund for deres håb, i sagtmodighed og frygt. De gør det i sagtmodighed fordi Jesus døde for dem som syndere så de kan få evigt liv, fordi der ikke er nogen dydighed og godhed i dem. Hvert øjeblik er de afhængige af Kristus for denne store frelse. Hvis de ikke lader være med at fremstille deres tro, som er så dyrebar for dem, vil de overbevise ikke-troende på en sådan måde at de har sandheden. Visdommens sagtmodighed vil kunne ses i deres optræden. De får erfaring med at bygge på det sikre fundament, og vil kunne stå midt i de sidste dages farer. De renser deres sjæle gennem sandheden i uskrømtet kærlighed til brødre. Hengivelsens ild tændes i dem, og selvom der fjernes fra deres karaktertræk, kan være en hård proces, så vil de kunne klare den så vigtige prøve og trængsel for deres evige gode.    
Som kristne gør vi ikke en tyvendedel af, hvad vi kunne, for at vinde mennesker for Kristus. Hele verden skal advares, og enhver oprigtig kristen vil være en vejleder og et eksempel med hensyn til at være tro, bære korset, arbejde beredvilligt og energisk, vise usvigelig troskab mod sandhedens sag, bringe ofre og virke for Guds værks fremme. Dette er et stort arbejde. At imødekomme Guds standard, mennesker må være voksne kristne, have rod i sig selv. Mange er adskilte fra Gud ved onde gerninger, og behøver hjælp som voksne kristne kan give dem ved et helligt liv og gudfrygtigt eksempel. Når skyer og mørke overskygger os, er vi tilbøjelige til at søge menneskelig sympati, vi tager ikke vore byrder til Jesus; vi udøver ikke levende tro på hans løfter. Vore egne hjerter ransages ikke nøje for at se om der ikke værnes om nogle af yndlingssynder, nogle afguder som må kastes over bord for at give Kristi hele hjertets hengivenhed.    
Kristus sagde: "I ransager skrifterne, fordi I mener i dem at have evigt liv; og det er dem, som vidner om mig." Løfter som er i Guds ord er overmådelig dyrebare. Når livets ord studeres nøje og under bøn, og adlydes i praksis, vil det det udstyre os grundt til alle gode gerninger. Prædikanter og folk må lære at se mindre på mennesker og mere på Gud. Vi kan frelse alle til det yderste, som sætter deres lid til ham. Når kraft og nåde dækker vort behov i ubegrænset mængde, hvorfor kommer vi så ikke i levende tro frem for Guds ting, der ved hvad vi behøver, og at han længes efter at forsyne os med det vi blot spørger om i tro?    
Enok levede i en fordærvet tid, hvor retsindighedens magt var meget svag. Urenheden bredte sig alle vegne omkring ham, men Enok fortsatte dog at vandre med Gud. Han opdrog sit sind til fromhed til at tænke på rene og hellige ting, og hans tale drejede sig om, hvad der var helligt og guddommeligt. Gud udvalgte ham til sin ven. Han vandrede med Gud og tog imod hans råd. Han måtte kæmpe mod de samme fristelser som vi. De mennesker, der omgav ham, var ikke mere venligt indstillede over for retfærdighed end de, der i den nuværende tid omgiver os. Den luft, han indåndede, var besmittet af synd og fordærvelse ligesom vor, men dog besudlede han sig ikke med sin tids fremherskende synder. Og sådan kan vi forblive lige så rene og ufordærvede som den trofaste Enok.  Han var repræsentant for de hellige, der levede midt i de sidste dages farer og fordærv. For hans trofaste lydighed mod Gud, blev han forvandlet. Således også med dem som er i live og forbliver her, som er trofaste, vil forvandles til himlen. De vil fjernes fra en syndig og fordærvet verden til Himlens rene glæder.    
Guds folks kurs bør være opad og fremad til sejr. Nogen er med os, endog vor frelses Hærfører, som har sagt til vor opmuntring: "Se jeg er med jer alle dage, helt til verdens ende." "Vær ved godt mod. Jeg har overvundet verden." Han vil lede os til en bestemt sejr. Hvad Gud lover, er han i stand til at udføre til enhver tid. Og det arbejde han giver sit folk at gøre, er han i stand til at udrette ved dem. Hvis vi lever i fuldkommen lydighed, vil hans løfte blive opfyldt for os.    
Gud for langer at hans folk skinner som lys i verden. Det er ikke blot prædikanter som er pålagt at gøre dette, men alle Kristi disciple. Deres samtale bør være himmelsk. Og når de nyder samfundet med Gud, vil de ønske at få samfund med deres medmennesker, for at de med deres ord og handlinger kan give udtryk for Guds kærlighed, som opliver deres hjerter. På den måde vil de være lys i verden, og det lys der overføres gennem dem, vil ikke gå ud, eller tages bort. Det vil faktisk blive mørke for dem, som ikke vandrer i det; men vil skinne med større klarhed på deres sti, som vil adlyde og vandre i lyset.    
Guds Ånd, visdom og godhed, som står åbenbaret i hans ord, bør eksemplificeres af Kristi disciple. Gud forlanger at hans folk er i samklang med den nåde og sandhed de har fået. Al hans retfærdige forlangender må opfyldes. Ansvarsbevidste mennesker må vandre i det lys der skinner på dem. Gør de ikke det, bliver deres lys til mørke, og graden af mørke er efter det mægte lys de har haft.    
Det er ikke af mangel på kundskab at Guds folk nu går tabt. De vil ikke dømmes fordi de ikke kender vejen, sandheden og livet. Den sandhed som har nået deres forståelse, det lys som har skinnet på sjælen, som der ikke er værnet om, og som de har forsømt, eller nægter at lade sig lede af, vil fordømme dem. Hvad kan der gøres mere for Guds vingård end der er blevet gjort. Lys, dyrebart lys, skinner på hans folk, men lyset vil ikke frelse dem, medmindre de indvilger i at blive frelst ved det.    
Gud kalder på sit folk til handling. Vil de vågne op! Vil enhver som bekender gudsfrygt søge at lægge alle fejl bort, bekende enhver skjult synd for Gud, og hjemsøge sjæle over for ham? Vil de, under stor ydmyg, ransage motiverne for alle handlinger, og vide at Guds øjne læser alt, - søger alle skjulte ting ud? Lad arbejdet være grundigt, helligelsen til være fuldstædig. Han kalder alle til at overgive alt hvad vi har og er. Prædikanter og folk behøver en ny omvendelse, - en forvandling af sindet, - uden det som vi ikke er smag af liv til liv, men af død til død. Store privilegier tilkommer Guds folk. Stort lys er blevet givet dem, at de må nå deres høje kald i Kristus Jesus; alligevel er de ikke hvad Gud vil have dem til, og hvad han har planlagt for dem.  

30 08 1881 Review and Herald Forældrenes arbejde.*   
 Gud har gjort det til forældres privilegium og pligt at blive samarbejdspartnere med ham selv i uddannelse og opdragelsen af deres børn. Forældre er i stor grad ansvarlig for de karaktertræk børn udvikler. Ville enhver fader og moder kunne se at der er en missionsmark i deres egne hjem, hvori de kan arbejde samstemmende for de dyrebare sjæles frelse, der er betroet i deres varetægt.    
Det er en sørgelig kendsgerning der er næsten universel og dybt beklagelig, at hjemmeuddannelse og opdragelse af unge i dag er blevet forsømt. Faderen bør som hovedet for sit eget hjem, forstå hvordan hans børn opdrages til nyttighed og pligter. Dette er hans særlige arbejde, over alt andet. I barnets første år af sit liv, af dannelsen af naturen hovedsalig betroet til moderen, men hun bør altid føle at hun i sit arbejde samarbejder med faderen. Hvis han er engageret i forretninger som næsten lukker nyttighedens døre helt for hans familie, bør han søge et andet arbejde, som ikke vil forhindre ham i at bruge noget af hans tid på sine børn. Hvis han forsømmer dem, er han upålidelig over for den betroelse han har fået af Gud.    
Faderen kan udøve en indflydelse over sine børn, som skal være stærkere end verdens forlokkelser. Han bør studere medlemmernes natur og karakter i den lille cirkel, så han kan forstå deres mangler og farer, og derved være forberedt modvirke de fejl og opmuntre til det rigtige. Forældre bør huske på at det er absolut nødvendigt for deres børn at bruge tid på dem. Hvis deres hænder holdes aktive i nyttig beskæftigelse, vil en dør lukkes mod Satans fristelser. Børnene bør som små lære at opfylde livets små forpligtelser. Da vil de således beskæftigede evner blive styrket ved øvelse. På denne måde kan de unge blive dygtige hjælpere i den større gerning, som Herren senere vil kalde dem til at udføre.    
Børn og unge som får lov at bruge meget af deres tid på underholdning og søge fornøjelser er aldrig virkelig lykkelige; og i det senere liv vil de ikke være forberedt til betroede stillinger. Kun få er blevet vænnet til flid, betænksomhed og hensynsfuldhed. Ugidelighed og uvirksomhed er de største forbandelser for vor tids børn. Sundt, nyttigt arbejde vil være en stor velsignelse, idet det fremmer udviklingen af gode vaner og en ædel karakter.    
Idet de overvejer deres pligter og deres ansvar, vil forældre ofte ledes til at spørge: hvem er tilstrækkelige for disse ting? Til tider kan hjertet være ved at svigte, men en levende forståelse af de farer, der truer deres kære nu og i fremtiden, bør få kristne forældre til mere alvorligt at søge hjælp fra kilden til styrke og visdom. Det bør gøre dem mere forsigtige, mere bestemte, mere rolige og dog faste, mens de våger over disse sjæle som de, der engang skal gøre regnskab.    
Forældre bør opsøge den bedste og mest succesrige måde på at vinde deres børns kærlighed og tillid, så de kan lede dem ind på den rette sti. De bør genspejle kærlighedens solskin over hjemmet. Der ikke en indflydelse der er vigtigere, ikke noget som huskes bedre som fra barndommen. Forældrenes arbejde må begynde med barnet i dets tidligste år, så det kan få de rette karakteraftryk, inden at verden skal sætte sit stempel på sind og hjerte.    
Så længe kærlighedens ånd hersker i hjemmet, er det forældrenes pligt at ikke blive hersket, men at herske. Alle under taget bør respektere forældrenes disciplin. Hjemmets love bør holdes hellige. Forældrene bør opdrage deres børn i Herrens oplæring og formaning. Ved deres eget eksempel bør de lede vejen til himlen. Som hjemmets præst, bør Faderen forklare og gennemtvinge Guds ord. Lad børnene blive oplært til at ære og adlyde deres forældre, så de også kan lære at ære og adlyde deres Himmelske Fader. For de små står forældre i Guds sted. Når fædre og mødre indser dette, vil de hjemme finde et område hvor deres kræfter kan udøve et meget godt arbejde.    
Man kan behandle børn på to måder, måder, der er vidt forskellige i deres grundregler og resultater. Trofasthed og kærlighed i forbindelse med visdom og bestemthed efter Guds ords forskrifter vil skabe lykke her i livet og også i det kommende.   Forsømmelse af pligter, uforstandig overbærenhed og undladelse af at rette ungdommens dårskaber vil få ulykkelige og til sidst ødelæggende følger for børnene, og volde forældrene skuffelser og ængstelse.    
Elias historie er et frygteligt eksempel på forældre upålidelighed. Ved hans pligts forsømmelser, blev hans sønner til en snare for deres medmennesker og en forhånelse for Gud, der ikke kun satte deres nuværende liv ovre styr, men deres fremtidige liv. Deres onde eksempel ødelægger hundredvis, og indflydelsen fra disse hundrede mennesker fordærvede tusindvis moral. Denne sag bør være en advarsel til alle forældre. Når nogen fejler med en upassende strenghed. Eli gik til den modsatte yderlighed. Han føjede sine sønner til deres fordærv. Deres fejl blev overset i deres barndom, og undskyldtes i deres ungdomsdage. Forældrenes bud blev ignoreret, og faderen gennemtvang ikke lydighed. Børnene så at de kunne holde sig inden for kontrollens linjer, og de udnyttede enhver anledning. Eftersom sønnerne blev ældre, mistede de respekt for deres afmægtige far. De fortsatte i synd, uden at styre sig. Han protesterede mod dem, men hans ord faldt på stengrund. Dagligt begik de overmådelige synder og modbydelige forbrydelser, indtil Herren selv hjemsøgte overtræderne af hans lov med dom.     
Vi har set resultaterne af Elis fejlslagne venlighed, - død mod den eftergivne far, fordærv og død mod hans onde sønner, og udslettelse af tusindvis i Israel. Herren dekreterede selv at der ikke nogen sinde skal gøres soningsoffer for Elis sønners synd. Hvor stor, hvor beklagelig, var deres fald, - mennesker på hvem det hellige ansvar hvilede, fordømmes, blev fredløs af nåde, af en retfærdig og hellig Gud!    
Så forfærdelig er høsten af det ud såede, når forældre forsømmer deres guds givne ansvar, - når de lader Satan forud indtage den mark, som de selv burde have sået så omhyggeligt med dyrebare dydigheds, sandheds og retfærdigheds frø. Hvis blot en forældre forsømmer sin pligt, vil resultatet kunne ses i børnenes karakter, og hvis begge svigter, hvor stort et regnskab vil de så kunne aflægge over for Gud! Hvordan kan de undgå deres dom, som ødelægger deres børns sjæle?    
Det ville være godt for forældrene at lære af manden fra Uz om troskab og fromhed. Job forsømte ikke sine pligter overfor dem, som ikke boede i hans hjem; han var gavmild, venlig og tænkte på andres ve og vel; og samtidig arbejdede han alvorligt for sin egen families frelse. Han var bange for, at hans sønner og døtre under deres festlige sammenkomster skulle mishage Gud. Som en tro præst for hjemmet bragte han ofre for enhver af dem. Han kendte syndens krænkende egenskaber, og tanken om, at hans børn skulle kunne glemme de guddommelige krav, fik ham til at vende sig til Gud som talsmand for dem. Guds sønner og døtre 0907    
Guds vilje er Himmelens lov. Så længe denne lov var regelen for livet, var der lykke og glæde i hele Guds familie. Men da den guddommelige lov blev overtrådt, fik had, misundelse og strid indpas, og en del af Himmelens beboere faldt. Så længe Guds lov bliver æret i vort jordiske hjem, vil familien være lykkelig. The authority of the parents should be absolute; yet this power is not to be abused. In the control of his children, the father should not be governed by caprice, but by the Bible standard. When he permits his own harsh traits of character to bear sway, he becomes a despot. Imperfect man, not the all-wise and merciful Heavenly Father, then makes laws which become a crushing burden.    
Omgående og fortsat lydighed mod forældrenes kloge regler vil fremme børnenes lykke, bringe Gud ære og være til samfundets bedste. Børn bør lære, at den fuldkomne frihed består i at underkaste sig hjemmets love. De kristne må lære den samme lektie at den fuldkomne frihed består i at adlyde Guds lov.    
Den fader eller moder, som tillader sit styre at blive et voldsherredømme, begår en frygtelig fejltagelse. De foruretter ikke blot deres børn, men også sig selv, idet den kærlighed, som ville strømme ud fra deres unge hjerter i venlige ord og gerninger, bliver kvalt. Den venlighed, og kærlighed, som vises børnene, vil vende tilbage til forældrene. Hvad de sår, vil de også høste.    
Så længe deres børn uddannes og opdrages, er forældre i en stadig skole. Det er umuligt for dem at lære selvkontrol, hvis de ikke først lærer at beherske sig selv. Fædre og mødre må studere deres egen karakter i deres børn. De må ofte læse ydmygende lektier, idet de ser deres ufuldkommenhed genskabt i deres sønner og døtre. Når de søger at tilbageholde og rette deres børns nedarvede tendenser til ondt, bør forældre samle sig dobbelt tålmodighed, udholdenhed og kærlighed. Gud har udpeget dem til deres arbejde, og han vil afkræve det af deres hænder. Ingen prædikant eller ven kan erstatte deres sted. Jo hårdere slaget er, des større er deres behov for hjælp fra deres himmelske Fader, og des mere markant vil sejren kunne opnås.    
Der er ingen der fyrres fra dette arbejde. Forældre bør arbejde med henblik på fremtidig høst. Medens de står i tårer, midt iblandt mange skuffelser, bør det være med alvorlig bøn. De kan se løftet om en kun sen og mager høst, alligevel bør det ikke forhindre såningen. De bør så alle vande, gribe enhver anledning både til deres egen forbedring for deres børn gavn. En sådan ud såning vil ikke være forgæves. Til høsttidspunktet vil mange forældre vende tilbage med glæde, og bringe deres neg med sig.    
Forældre, hvis I vil have noget ud af dette store arbejde, må I have Kristus placeret på hjertets trone. Som en æret gæst, må han indbydes alvorligt ind i hjemmekredsen. Det er ikke nok at blot tale til jeres børn om åndelige ting. De må se jer give eksempel på kristenhedens principper i jeres hjem. Den guddommelige nådes kraft bør kontrollere alle hjemmets regelsæt. Lad det kunne ses i jeres enkle klædedragt og på den måde jeres mad tilberedes på. Alle disse ting, såvel som det selskab I vælger, de fornøjelser I føjer jer i, og hele runden af dagliglivets pligter, vil have en varig indflydelse på jeres børns karaktertræk.    
Når I søger at håndhæve retfærdigheden, husk da, at den har en tvillingesøster, som hedder barmhjertighed. De to står hinanden nær og bør ikke adskilles. Vær forsigtig med at ikke frastøde jeres børns hengivenhed med utilbørlighed strenghed. Ret dem aldrig i vrede. Mange kristendomsbekendende forældre gør dette; men de sager er langt værre end hvis de ikke havde rettet på noget. De begår en større synd end den barnet har gjort sig skyldig i. Tag tid til at genspejle en rolig og uvildig optræden før du retter på dine børn, og bøj dig da ned med dem i bøn, gå i forbøn til Gud for deres bedste. I de fleste tilfælde vil dette blødgøre det hårdeste hjerte, og målet vil kunne nås uden at bruge staven. Oh, blev der handlet på denne måde, hvor mange dyrebare børn ville der så ikke vindes til lydighed og kærlighed, og derved finde lykke i dette liv, og gennem Kristus sikre et fremtidigt liv!    
Jeg beder forældre indstændigt, og prædikanter også, at hellige mere tid og opmærksomhed til børnene. Bring dem til Jesus ligesom de gamles mødre gjorde, og bed for hans velsignelse for dem. Jesus elsker alle børn, og han har en særlig omsorg for deres børn, som har givet sig selv til ham til villig tjeneste. I sin befaling til Peter bad Frelseren ham: "Vogt mine lam", og bagefter befalede han ham: "Vogt mine får."     
Idet han henvender sig til apostelen, siger Kristus til alle sine tjenere: "Vogt mine får." Da Jesus formanede sine disciple om ikke at foragte de små, henvendte han sig til alle sine disciple i alle tidsaldre. Hans egen kærlighed og omsorg for børn er et dyrebart eksempel for hans efterfølgere. Hvis lærerne i sabbatsskolen mærker den kærlighed som de bør føle for disse lam i flokken, vil mange flere vindes til Kristi hjord. Lad beretningen om Kristi kærlighed blive gentaget for børnene ved enhver passene anledning. Kristi tjener kan få varige venner i disse små, og hans ord kan være æbler af guld i skåle af sølv over for dem.  

6 09 1881 Review and Herald Spredte menigheder   
 Hvad kan der gøres for at fastholde vore adspredte menigheders liv og fremgang? Mange af disse har kun få medlemmer, og nyder kun lidt eller ingen forkyndelse. Kan de blive svage og syge, og lader vi dem blive modløse? Nej, aldrig! Hvis der kun er seks arbejdende medlemmer, bør enhver af disse føle et ansvar for at opretholde kirkens interesser. Mennesker som ved hvordan de leder verdslige forretninger succesrigt, bør bruge deres talenter til at opbygge Guds sag blandt dem. Menighedens medlemmer bør være ivrig opmærksomme på Guds ord, så de kan forstå deres pligt, og så arbejde med sindets og hjertes kræfter for at gøre deres kirke til en af de mest fremgangsrige i landet.    
Da Kristus steg til himmelen, forlod han kirken og hvad der hører til som en betroet tillid, til sine efterfølgere, påbød dem at den skulle holdes i en blomstrende tilstand. Dette arbejde kan ikke efterlades prædikanter alene, eller nogle få ledende folk. Ethvert medlem bør føle at han er gået ind i en højtidelig pagt med Herren, for at arbejde for sin sags bedste interesse, til enhver tid, under alle omstændigheder. Enhver bør have en del at gøre, en byrde at bære, og derved investere noget i tid og interesse, for kirkens liv og fremgang. Hvis alle således nærer et personligt ansvar, vil de gøre stor fremgang i åndelige ting. Den højtidelige byrde der påhviler dem burde ofte få dem til at søge Gud i bøn efter styrke og nåde.    
Menighedens sande karakter bedømmes ikke efter dens høje bekendelse eller de navne, der står indført i protokollen, men den bedømmes efter, hvad den faktisk udretter for Mesteren, og efter, hvor mange udholdende, trofaste arbejdere den har. Personlig interesse og hensynsfulde personlige bestræbelser vil udrette mere for Kristi sag, end prædikener og bekendelse kan.    
Sande kristne over hele verden vil være kristuslig. Frelseren sagde: "Af deres frugter skal I kende dem." "Et godt træ kan ikke bære slette frugter, og et dårligt træ kan ikke bære gode frugter." Og igen, "Den, som bliver i mig, og jeg i ham, han bærer megen frugt." Dette bevis er afgørende. Hvis Kristus bor i hjertet, vil hans Ånds dyrebare frugter vise sig i livet som et naturligt resultat. Hvis Satan styrer sindet, vil onde træk lige så sikkert vise sig.    
Dem som bekender at være Kristi disciple, medens de i gerninger fornægter ham, tjener Satan i forklædning, iklæder sig selv retfærdighedens klædning for at skjule en verdslig, selvisk og fordærvet natur. Deres bekendelse bringer et falsk lys for verden. På marken, i værkstedet, i familiekredsen, i menigheden, åbenbarer de den sørgelige kendsgerning, at deres religion består af hul formalisme. De udøver hele tiden en indflydelse der er stik imod sand gudsfrygt.    
Vor Frelser har gjort det til sine efterfølgeres pligt at bevise overfor verden at kristendom vil føre til flid og sparsommelighed, til energi og iver for menighedens interesse og for Guds sag overalt, vil det også fordømme havesyge, bedrag, og enhver anden form for uærlighed. Vi behøver Guds tilstedeværelse for at kontrollere, hans visdom for at vejlede os i alle livets anliggender. Vi kan ikke tillade os at skille os bort fra ham i den mindste forretning. Der er aldrig gjort nogen god handel som ikke har del i. Vi kan ikke lukke ham ud fra nogen ting, som angår hans afkoms rettigheder. Urokkelighed renhed markerer Kristi liv og karakter. Det var en af himlens principper, som blev eksemplificeret på jorden. Hvis hans bekendende efterfølgere er i modsætning til det det liv de har fået som forbillede, viser de at de ikke har del i ham.    
Satan vil komme med sine fristelser til enhver kristen, ligesom han kom til Kristus.     
"Vær ikke for samvittighedsfulde," hvisker han, "når det gælder ære og ærlighed. Hvis det lykkes dig at samle dig rigdomme, må du passe på dine egne interesser." Mange lytter til disse antydninger, og bringer deres håb om evigt liv i fare for verdslig, timelig vinding. Men som de har fremgang for en tid, vil afslutningen være bitter og smertefuld.    
Apostlen Jakob siger: "Så vis mig din tro uden gerninger, og jeg vil gennem mine gerninger vise dig min tro." "Tro uden gerninger er død." Enhver vi vise al den tro han har i sit liv. Den kristnes uselviske iver og alvor for sandhedens sag vil gøre indtryk på alle de mennesker han omgås. Dem som er uden for Kristus vil få et stadigt bevis på hans efterfølgeres kraft i guddommelige nåde, i venlighed, i overbærenhed, og overbærenhed. Disse kristne yder en effektiv tjeneste for deres mester.    
Den menighed hvis medlemmer føler at de ikke står til ansvar for dens fremgang, vil ikke vise den enighed, kærlighed og harmoni for verden som er hos Guds sande børn. Verdslige våger og kritiserer hele tiden skarpt og strengt dem som bekender at elske og tjene Gud, som alligevel i deres liv viser at de er fremmed over for den guddommelige nådes indflydelse. "Det er for dårligt," siger den ikke troende, "at ødelægge en god verdslig for at danne en dårlig kristen. Den mand er ligeså skarp og ivrig for at fremme sine egne interesser som før han bekendte en religion. Og hvilken ukristelighed udviser han ikke! Hvor han ynder at ophøje sig selv. Hvor taler han uvenligt om andre. Han ser noget galt i enhver mands karakter. Jeg siger jer, selvom han tilhører kirken, vil den mand have brug for overvågning. Der er andre som er hårde og strenge mod dem som han ansætter. Han er endog utålmodig mod de dyr han har med at gøre, han mishandler dem som om de ikke har følelser. En sådan mand har ikke mulighed for det bedre." I for mange situationer er dette et sandt billede. Hvilken en barriere har disse bekendende kristne rejst sig for at forhindre syndere fra at komme til Kristus! De er en forbandelse for deres familier, en forbandelse for menigheden. Kristi sande disciple vil vise sin sagtmodighed og venlighed i stærk modsætning til den store fjendes og hans efterfølgeres storm, bølgebrus og udfordrende optræden.    
Det andet store bud: "Du skal elske din næste som dig selv," vil fremholdes pålideligt af alle sande kristne. Vor indflydelse vil bevares for alle tider. Vort eksempel, hvad enten det er godt eller ondt, vil leve når vi ikke er mere. Lad os da leve så at dem som vi omgås med, vil se og mærke at vi beherskes af guddommelig regler, fuld af visdom og kærlighed. Dette er det stærkeste argument som kan bringes for den religion vi bekender os til. Et rent og uselvisk liv, vil bevise en guddommelig virkelighed i Jesu Kristi evangelium, for alle dem der ser på. Kære kristne venner, jeg gentager, hvis I tilhører Kristus, vil udvirke Kristi gerninger, og ikke Satans gerninger. Med Jesus boende i hjertet, vil det eksemplificeres i ord, i optræden, i gerninger og livets gøremål. Sådanne kristne vil få gunst hos Gud og hos mennesker. Fred og glæde spredtes omkring deres stivej, og ære spejles tilbage til Gud.    
Vore menigheder er blottet for åndelighed. De har en korrekt teori om sandhed, og mættet af dette hensvæver de sig i stolthed og pral, medens de mangler gudsfrygtighedens kraft meget. Disse menigheder må vækkes op. Deres medlemmer må søge en erfaring for sig selv. Hvis de er forbundet til den levende vin, vil de få næring af den, og vil frembringe frugt i gode gerninger.    
Vor religion kræver selvfornægtelse, selvopofrelse hver ethvert skridt. Jesus kom ned fra himlen for at lære os hvordan vi skal leve, og da han var på jorden, gik han omkring og gjorde godt. En virkelig repræsentant for Kristus arbejder på andres vel. Han glæder sig ved at fremme Guds sag hjemme og ude. Ved bedemødet bliver han set og hørt, og man mærker hans indflydelse. Han forsøger at træde i prædikantens sted, når denne er forhindret. Han fremhæver ikke sig selv eller tager æren for at have udrettet noget særligt, men arbejder ydmygt, sagtmodigt, trofast med de små opgaver, og med store, hvis det kræves, alt sammen fordi Jesus har gjort så meget for ham.    
Det er fordi vi har er gået bort fra Gud, at han har trukket sin Ånd fra os. Hvis medlemmerne i vore kirke vil arbejde i enstemmighed, med interesse og iver for Kristi sag, vil Helligånden være med i deres bestræbelser, og Guds kraft vil igen kunne ses blandt hans folk.   

13 09 1881 Review and Herald De unges sikre grund   
 Vi lever i en ond tid. Syndigheden er overalt. Satan arbejder med al hans magt og list for at omsnære og ødelægge. Der er ingen klasse der er i større fare end de unge, men vor himmelske fader ser de fristelser som omgiver de unge, og han indbyder dem til at komme til ham efter styrke til at modstå det onde og stå fast for det rigtige. Herrens frygt vil være som et skjold for det unge hjerte, der får fjendens ildpile til at gå forbi. Den hellige skrift, som et lys på livets sti, vil holde de unges fødder såvel som de gamle fra at blive indviklet i Satans snarer.    
Guds gamle folk blev formanet nøje til at undervise deres børn i Herres bud og forordninger. "Og du skal indprente dine børn dem og tale om dem, både når du sidder i dit hus, og når du vandrer på vejen, både når du lægger dig, og når du står op; du skal binde dem som et tegn om din hånd, de skal være som et erindringsmærke på din pande, og du skal skrive dem på dørstolperne af dit hus og på dine porte." Dette blev betragtet som forældrenes vigtigste pligter.    
Israel blev også pålagt at bevare mindesmærkerne for den forunderlige udfrielse Herren havde gjort for sit folk. Når deres børn spørger: "Hvad mener I med disse tegn?" skal forældrene indstudere beretningen om Herres omsorg og kærlighed. Derved vil de mægtige manifestationer på guddommelig kraft aldrig glemmes, og de unge vil kunne se at Guds retfærdighed gør krav på deres hjertelige lydighed, deres villige tjeneste.    
De ord der blev talt til fædrene i gamle tider gælder lige så meget fædrene i dag. Der er ingen undskyldning for at ikke undervise børnene om den nærværende sandhed og opfyldelsen af den tids profetier. Med vor erfaring som et folk har vi fået dyrebare tegn på Guds gunst, højtidelige manifestationer på hans kraft, som er værdifulde for vore børn, som var hans forunderlige gerninger i gamle tider for det gamle Israels børn. Når forældrene viser en sådan interesse for deres børn, som Gud ønsker, at de skal, vil han høre deres bønner og virke gennem deres bestræbelser; men Gud har ikke til hensigt at udføre det arbejde, han har overladt til forældrene. Det er på grund af fædres og mødres onde forsømmelse at så mange unge overlades til fordærv. De har ikke sat grænser for dem og passet på dem, og har ikke givet dem de rette belæring, og et godt eksempel i deres eget liv. Samfundet er langt under hvad det burde, hvis forældrene ikke gør deres pligt over for deres børn, i lydighed mod Guds forlangender.     
Noget af det, som virker bedst beskyttende for de unge, er, når de kan have noget nyttigt at tage sig for, Hvis de var vænnet til at være flittige, så al deres tid blev brugt til noget nyttigt, så ville de ikke have lejlighed til at klage over deres skæbne eller til drømmerier. De ville ikke være så udsatte for at få dårlige vaner eller kammerater. Lær børnene helt fra små, at man ikke bliver dygtig uden ved at arbejde hårdt. Lad de unge fra barndommen lære, at man ikke kan nå målet uden ved at arbejde strengt. Det er ikke tilstrækkeligt at hige efter noget fremragende. Mine unge venner, man kan ikke nå bjergets top ved at blive stående stille og ønske, at man var der. I kan kun nå målet ved at tage ét skridt ad gangen og måske vinde langsomt frem, men vogte over hvert skridt, der er taget. Det er den energiske og udholdende, som kan klatre i Alperne. Enhver ung burde få så meget som muligt ud af sine evner og udnytte mulighederne til det yderste. Den, som gør dette, vil kunne nå til næsten ethvert højdepunkt af åndelige og forstandsmæssige ydelser. Men han må være i besiddelse af en modig og beslutsom sjæl. Han må lukke sine øren for forlystelsernes røst; han må ofte sige nej til unge kammeraters fristende tilbud. Han må bestandig være på vagt for ikke at lade sig lede bort fra sit mål.    
Mange forældre flytter fra deres hjem på landet og ind til byen, fordi de anser det for mere attråværdigt og fordelagtigt at bo der. Men ved at gøre denne forandring udsætter de deres børn for mange og store fristelser. Drengene har ikke noget at tage sig for, så de får deres opdragelse på gaden og får en stadig ringere moral, indtil de har mistet enhver interesse for alt, hvad der er godt og rent og helligt. Det ville have været meget bedre, om forældrene var blevet ude på landet med deres børn, som der var under den bedste påvirkning til at kunne opnå legemlig og åndelig styrke. Lad de unge lære at arbejde med jordopdyrkening, og lad dem sove den liflige trætheds- og uskyldighedssøvn.    
På grund af forældrenes forsømmelighed har de unge i byerne fordærvet deres veje og besmittet deres sjæle. Det vil lediggang altid føre med sig. Fattighusene, fængslerne og galgen fortæller den sørgelige historie om forældres forsømte pligter.     
Fædre og mødre lader for ofte deres børn vælge deres fornøjelser for sig selv, deres kammerater, og deres levevej. Resultatet er som det kan forventes. Efterlades en uopdyrket mark, vil den vokse med torne og vildtjørn. Du vil aldrig se en elskelig blomst eller en pæn busk skyde op over det uskønne giftige ukrudt. Den værdiløse tjørnebusk vil vokse overdådigt uden omtanke eller hensyn, medens de værdifulde nyttige eller smukke planter kræver grundig pasning. Sådan er det med vore unge. Hvis der dannes rigtige vaner, og etableres rette principper, er der et alvorligt arbejde at gøre. Hvis der rettes på de forkerte vaner, kræver det flid og udholdenhed at udføre den opgave.    
Det er visselig blevet sagt: "Vis mig din vennekreds, og jeg vil vise dig din karakter." De unge indser ikke hvor meget både deres karakter og deres omdømmes påvirkes af deres valg af kammerater. En person søger de menneskers selskab hvor smag, vaner og praksis passer deres eget. Når nogen foretrækker de uvidnes og ryggesløses selskab frem for det kloge og gode, viser han at hans egen karakter mangelfuld. I begyndelsen kan hans venners smag og vaner være anderledes; men idet han blader sig med denne klasser, ændrer hans tanker og følelser sig, han ofrer de rette principper, og mister umærkbart dog helt uundgåeligt sine særlige karaktertræk, og kommer ned på niveau med sine kammerater. Ligesom strømmen altid tager af jorden fra ejendomme den løber gennem, ligeså bliver de unges principper og levevaner uvægerligt farvet af de gruppers karakter som de blander sig med.    
Forældre har brug for mere end menneskers visdom, for ethvert skridt, så de kan forstå hvordan de bedst kan uddanne deres børn til et nyttigt og lykkeligt liv her, og for en højere tjeneste og større glæde herefter. Fædre og mødre, husk altid på at I er betroet en hellig tillid. Eksemplets kraft er meget stor. Hvis I ikke vælger et ordentligt selskab til jeres børn, og lader dem omgås personer med tvivlsom moral, så sætter I dem til og lader dem komme i en skole, hvor der undervises og praktiseres i fordærvelsens lektier. I kan føle at jeres børn er stærke nok til at modstå fristelse; men hvordan kan I være sikker på dette? Det er langt nemmere at give efter for ond indflydelse end at modstå dem. Før I var klar ovre dette, kan jeres børn blive besjælet med deres kammeraters ånd, og kan fornedres og fordærves.    
Fædre og mødre, det er jeres pligt at være alvorligere og mere omhyggelig opmærksomme på jeres børn. Pas på deres principper og levevaner, som jeres øjesten. Lad dem ikke komme sammen med nogen, hvis karakter ikke er fortrolig med. Lad dem ikke danne fortrolige forhold, før I er sikker på at det ikke vil skade dem. Væn jeres børn til at stole på jeres dømmekraft og erfaring. Lær dom at I har et klarere begreb om karakter, end de har i deres manglende erfaring, og at jeres afgørelser ikke må ignoreres.    
Kristne forældre, jeg bønfalder jer om at vågne op. Hav nidkær omsorg for jeres børns sjæle. Lad ikke jeres tid og opmærksomhed optage til helt af andre ting, så I ikke kan instruere jeres sønner og døtre ordentligt. Hvis I forsømmer jeres pligt og unddrager jer jeres ansvar, idet I regner med, at Herren vil gøre jeres arbejde, vil I blive skuffede. Når I trofast har gjort alt det, I kan, så bring jeres børn til Jesus og gå i forbøn for dem med alvorlig, udholdende tro. Herren vil være jeres hjælper. Han vil samarbejde med jer. I hans kraft vil I vinde sejr. Ved den store samlingsdag skal det være op til jer at sige med glæde: "Se, jeg og børnene, som børnene har givet mig."  

20 09 1881 Review and Herald Den sande vin   
  "Jeg er den sande vin, og min fader er vingårdsejeren." Vor himmelske far plante en prægtig vin på jorden, hvis frugt tildeler menneskebørnene evigt liv. Men denne dyrebare plante viste sig for menneskers øjne som en rod af den tørre jord, lod til at ikke have nogen form eller tækkelighed. Da det blev hævdet at den var af himmelske oprindelse, blev Nazarets mennesker rasende, og kastede den fra sig. Judas og Jerusalems indbyggere to denne vin fra Guds egen plante, og brænde den, og trampede den under fode, håbede derved at ødelægge den for altid. Men nu fjernede Vingårdsejeren sin dyrebare vin, og plantede den i sin egen have, hvor ødelæggeren ikke kunne nå den. Stokken og roden blev skjult for menneskers øjne, men "grenene krøb stadig over muren." Således kunne vævet forenet med vinen, og få del af dens næring, disse blev grene, og blomstrede og frembragte frugter.    
Dette billede af vinen er et perfekt symbol. Gud sendte sin søn fra de himmelske sale til en verden er var hjemsøgt og ødelagt af forbandelse. Hus Kristus var retfærdighed, fred, lig - alle velsignelser var nødvendig for menneskers lykke. Men verden hadede Guds uendelige søn. Verden så intet tiltrækkende hos ham. Himlens bedste gave blev ringeagtet og vraget. Kristus var "en sorgernes mand, der kendte til sorg." Dog blev "han blev såret for vore overtrædelser, knust for vor brødres skyld; os til fred kom straf over ham, vi fik lægedom ved hans sår." Kristus blev hadet af onde mennesker fordi hans karakter var pletfri, hans gerninger retfærdige. Han kom for at være verdens Genløser, alligevel blev han taget af onde ænder, og tilbedt skamfuldt, og korsfæstet. Gud oprejste ham fra de døde, og han steg op til himlen for at bringe sit blod som forsoning for vore synder.    
Selvom han var skjult for menneskers øjne, så lever Kristus stadig som verdens Genløser, menneskers repræsentant i de himmelske sale, og medium hvorigennem alle velsignelser kan flyde til den faldne race. Frelseren sagde til sine disciple: "Jeg er vintræet, I er grenene. Ligesom grenen ikke kan bære frugt af sig selv, men kun hvis den bliver på vintræet, således kan I heller ikke, uden I bliver i mig." I denne vin er al åndeligt liv. Ud fra Kristi fylde alene kan vi få næring til evig liv. Vinstokken er usynlig; men grenene - hans legemes lemmer, - er synlige. Den podekvist som før var uden blade og tilsyneladende livløs, bliver, når den podes ind på vinen, en del af sit liv og fedme. Fiber for viber og vene for vene, bliver podningen tilslutet moderstokken, indtil den livgivende saft flyder til adopterede lem, får det til at skyde, blomstre og bære frugt.    
Podekvisten bliver en del af den levende vin, ved at danne fuldstændig enhed med den. Sådan er det med synderen. Ved anger og tro, bliver han forbundet med Jesus Kristus, og lever i ham. Denne forbindelse forbinder sjæl til sjæl, - den begrænsede med den ubegrænsede. Men i modsætning til naturen, bringer den gren, som er blevet forenet med den sande vin, ikke sine egne slags frugter, men den vinds frugter som den er blevet en del af. Kristi Ånd, flyder ind i alles hjerter som faktisk er forenet med ham, gør dem til en del af guddommelig natur. De bliver rene, ligesom han er ren. Alligevel er de sande disciple de sidste gør krav på denne dyrebare frugt. "Som han skænkede os i den elskede." genstand for deres himmelske Faders stadige omsorg og ufejlbarlige barnhjertighed, føler de at de er den guddommelige gunst uværdige, og har en for levende fornemmelse af fuldstændig afhængighed af Gud, til at prale af deres ophøjede position.    
Enhver gren på vinen, er underlagt den kloge vingårdsejers beskæring, vil frembringe klaser med dyrebare frugter. "Men Åndens frugt er kærlighed, glæde, fred, langmodighed, mildhed, godhed, trofasthed, sagtmodighed, afholdenhed." Grenen kan kun fastholde sin forbindelse med den levende vin på betingelse af at den bærer frugt. Kristus sagde: "Hvis I holder mine bud, skal i forblive i min kærlighed." Og for enhver af disciplene gælder den højtidelige advarsel: "Enhver gren på mig [enhver som påberåber sig forbindelse med mig] som ikke bærer frugt, skærer han bort." Sådanne vil efter en tid ovrevindes af fristelse, og adskilles til sidst helt fra Kristus.    
Det er en sørgelig kendsgerning at mange der bekender at være grene af den sande vin viser i deres liv at de ikke har forbindelse med den. Deres ord og handlinger, der er blottet for nåde og sagtmodighed, ligner de stikkende grene på det skadede tjørnetræ, frem for de elskelige, frugtbærende grene på den dyrebare vin. Kærlighed til Gud og kærlighed til vor næste er summen og essensen af sand medynk. Dem som er blottet for denne kærlighed, og alligevel påberåber sig høje færdigheder i åndelige ting, kan bedrage deres medmennesker for en tid, men de kan ikke bedrage Gud. Det sande vidne siger: "Jeg kender dine gerninger." Og på den store og endelige regnskabsdag, vil Gud "give enhver efter hans gerninger."    
Mange som hævder at være Kristi efterfølgere er visnende grene, som efter tid må adskilles fra den levende vin. Verdenskærlighed har lammet deres åndelighed, og de er ikke vågen ovre for genløsningens dyrebare tema. Det indtryk verden får af disse bekendende kristne er ikke gunstigt for Kristi religion. Så sløve og ligegyldige mennesker viser ærgerrighed og iver i verdens forretninger, men de har en lille interesse for ting af evig betydning. Guds stemme gennem hans budbringere er behagelig sang; men dens hellige advarsler, irettesættelser og opmuntringer gå alt upåagtet hen. Evige interesser sættes på niveau med almindelige ting. Helligånden såres, og dens indflydelse trækkes tilbage.    
Frugtbare kristne er forbundet med Gud, og derudaf er de i stand til at værdsætte de evige ting rigtigt. Guds sandhed og kærlighed er deres meditation. De har gjort vært på livets ord, og hver gang de lytter til "budskabet med glade nyheder," kan de sige, ligesom disciplene som Kristus forklarede profeterne for på vejen til Emmaus, "Brændte ikke vort hjerte i os, mens han talte til os på vejen og lukkede skrifterne op for os?" Det er en pligt for ethvert Guds barn at holde sin sjæl forsynet med guddommelig sandhed; og jo mere han gør dette, jo mere kraft og klarhed vil hans tanker få til at lodde Guds dybder. Han vil blive mere og mere alvorlig og stærk, efterhånden som sandhedens principper udføres i hans daglige liv.    
Det, som kan gavne menneskeheden, er åndeligt liv. Den, som er i harmoni med Gud, vil bestandig være afhængig af ham for at få kraft. "Så vær da fuldkomne, ligesom jeres himmelske Fader er fuldkommen." Vor livsgerning burde bestå i bestandig at stræbe fremad mod fuldkommenheden i Kristi egenskaber og altid stræbe efter at være i overensstemmelse med Guds vilje. De fremskridt, vi gør her, vil følge os, når vi begynder det fremtidige liv.    
De, som har del i Kristi sagtmodighed, renhed og kærlighed, vil fryde sig i Gud og sprede lys og glæde blandt alle deres omgivelser. Tanken om, at Kristus døde for at opnå det evige livs gave for os, er nok til at fremkalde den mest oprigtige og inderlige taknemmelighed i vore hjerter og til at få den mest jublende lovprisning til at lyde fra vore læber. Guds forjættelser er rige og fuldkomne og gavmilde. Hvem der ved Kristi kraft vil gå ind på betingelserne, kan selv gøre krav på disse forjættelser med al deres velsignelse. Og når han således er blevet rigeligt forsynet fra Herrens skatkammer, kan han på sin færd gennem livet "vandre Herren værdigt" og ved et gudfrygtigt eksempel være til velsignelse for sine medmennesker og ære sin Skaber. Mens vor Frelser ville vogte sine disciple for selvsikkerhed ved denne påmindelse: "Uden mig kan I slet intet gøre," knyttede han hertil til vor opmuntring denne nådige forsikring: "Den, som bliver i mig, ..... bærer megen frugt."    
..... Det er en pligt for ethvert Guds barn at holde sin sjæl forsynet med guddommelig sandhed; og jo mere han gør dette, jo mere kraft og klarhed vil hans tanker få til at lodde Guds dybder. Han vil blive mere og mere alvorlig og stærk, efterhånden som sandhedens principper udføres i hans daglige liv.   

27 09 1881 Review and Herald Guds lovs ophøjede position   
  "Tro ikke, at jeg er kommen for at ned bryde loven eller profeterne; jeg er ikke kommen for at nedbryde, men for at fuldkomme."     
Hvilken modsætning er der mellem den Guddommelige lærers ord, og deres sprog som hævder at Kristus kom for at ophæve Faderens lov, og bortskaffe den med det Gamle Testamente! Vor Frelser, som kendte alle ting, forstod Satans list, og de snarer som han forsøger at lokke menneskebørnene I, og derefter drage denne udtrykkelige udtalelse i tvivl, og blind vantro for alle kommende tid.    
Den ceremonilov Gud gav gennem Moses, med dens ofre og forordninger, skulle binde hebræerne sit symbol til sit forbillede, i Kristi død, som Guds Lam der bærer alverdens synd. Så blev alle ofringerne og tjenesterne ophævet. Paulus og andre apostlene arbejdede på at vise dette, og modsagde resolut de jødiske lærere som erklærede at kristne skulle overholde ceremonilovene.    
Loven med de ti bud, som blev udtalt fra Sinajs bjerg, erklærede Kristus selv at han ikke kom for at udslette. Dette vidnesbyrd bør altid afgøre spørgsmålet. Guds lov er lige så uforanderlig som Jehovas trone. Det vil fastholde dens krav på hele menneskeheden til alle tider, uforandret af tid eller sted eller omstændigheder. Det rituelle system var i det hele taget af en helt anden karakter, tilføjet for at bevogte de ti forskrifter fra den Evindelige.    
Kristus erklærer, at han ikke kom for at nedbryde loven, men for at opfylde, - "løfte loven til højhed og ære," som Esajas, for hundrede af år tidligere, havde profeteret ville være Messias arbejde.    
 "At opfylde loven." Med sit eget liv giver han menneskebørnene et eksempel på fuldkommen lydighed mod den lov. I bjergprædiknen gør han alle forskrifterne klare og tydelige, for at feje alle fejlagtige traditioner bort, som jøderne havde bebyrdet dens hellige forordninger med, for at illustrere og gennemføre dens principper, og vise retfærdighedens længde, bredde, højde og dybdte i alle dens enkeltheder, som Guds lov forlangte.    
Farisæerne var misfornøjet med Kristi lære. Den praktiske gudsfrygt som han påbød fordømte dem. De ønskede at han skulle dvæle ved ceremonilovens ydre overholdelse, og fædrenes skikke og traditioner. Men Jesus lærer lovens åndelige natur og dens vidtrækkende krav. Kærlighed til Gud og til mennesker må dvæle i hjertet og kontrollere livet, - udspring for alle tanker og handlinger.    
Kristus erklærer: "Sandelig siger jeg jer," - gør det så eftertrykkelig så mulig, - "før himmelen og jorden forgår, skal end ikke det mindste bogstav eller en tøddel af loven forgå før det er sket alt sammen." Her lærer Kristus ikke kun at det har været og at det den gang var Guds lovs krav på mennesker, men at det skal være kravene så længe som himlene og jorden består.    
Der er fuldkommen harmoni mellem Guds lov og Jesu Kristi evangelium. "Jeg og Min Fader er ét," siger den Store Lærer. Kristi evangelium er nådens gode nyheder, eller gave, som mennesker kan hjælpes ved fra syndens fordømmelse og sættes i stand til at yde lydighed mod Guds lov. Evangeliet peger på moralkoden som en leveregel. Loven, med dens krav om ufravigelig lydighed, peger hele tiden synderen hen til evangeliet efter tilgivelse og fred.    
Den store apostel siger: "Sætter vi da loven ud af kraft ved tro? Nej langt fra, vi stadfæster den." (Rom 3,31). Og han erklærer igen at "loven er hellig, og budene er hellige, retfærdige og gode." (Rom. 7,12). Indskærpe Guds højeste kærlighed, og lige med kærlighed til vore medmennesker, det er absolut nødvendigt på samme måde som Guds herlighed og menneskers lykke.    
Efter faldet var det umuligt for mennesker med sin syndige natur at være lydige mod Guds lov, om Kristus ikke, ved at ofre sit eget liv, købt retten til at opløfte slægten hvor de endnu kunne arbejde i harmoni med dens forlangender.    
Der er nogle, der bekender sig til at være Kristi tjenere, som erklærer med den største sikkerhed, at intet menneske nogen siden har eller kan holde Guds lov. Men ifølge Skrifterne "påtog Kristus sig vor natur," han "fandtes i fremtræden som et menneske." Han var menneskets eksempel, menneskets repræsentant, og han siger om sig selv: "Jeg har holdt min Faders bud." Den elskede discipel siger indtrængende, at enhver Kristi efterfølger "også selv er skyldig at vandre således, som han vandrede." Alle som tilhører Kristus vil følge Kristi eksempel. Alle som retfærdiggører synderen i sin overtrædelse af Guds lov, tilhører den klasse som vor frelse sagde dette om: "Den, der bryder et af de mindste blandt disse bud og lærer menneskene således, han skal kaldes den mindste i Himmeriget." De kan ikke have del med ham, som kom for at ophøje loven og gøre den ærværdig. De bedrager folk med deres sofisterier, - siger til synderen: "Når det går dig vel," når Gud har erklæret at " den sjæl der synder [overtræder loven] skal dø."    
Kristi ord er både utvetydige og vidtspændende. "Enhver" - prædikanter eller lægmand, klog eller uvidende - "skal bryde en af disse mindste bud" - med vilje eller formasteligt, ligesom Adam og Eva gjorde - er er med en dommen. Brydes en af budene gøres mennesket til en lovbryder. "Den, der holder hele loven, men blot på et punkt snubler, er blevet skyldig i alle." Ingen undskyldning kan hjælpe ham som strengt adlyder de ni forskrifter i Guds lov, men vover at bryde et, fordi det er til hans gavn eller bekvemmelighed at gøre dette. Gud kræver ubetinget lydighed mod alle hans krav.    
"Og lær mennesker at gøre dette." Dette er et punkt der er værd at overveje. Kristus forudså at mennesker ikke blot vil bryde Guds bud selv, men ville i en særlig forstand lære andre at bryde dem. Enhver sabbatsbryder lærer andre ved sit eksempel at overtræde. Men Nogle er ikke tilfredse med dette. De forsvarede synden at bryde det fjerde bud, og forvanske Guds ord til overtræderens retfærdiggørelse. Disse personer skal ikke værdsættes i himlens regering, - skal ikke have del der. Men den største skyld hviler på ham der bekender at være vagtmand, og de vil modtage den hårdeste straf. De er i højeste forstand Kristi fjender, idet de påtager, over korrupte hjerter, himlens tjenerdragt der tjener djævelen deri. De tøver ikke med at tale ondt om loven, og endog få dem som ikke studere bibelen for sig selv, til at tro at Guds forbandelse er over dem hvis de overholder den. Alt hvad vi har at gøre, siger de, er at tro på Kristus, - komme til Kristus. Den kristne verdens mest fatale bedrag i denne slægt, er at de når foragter Guds lov tror de at de ophøjer Kristus. Hvilken position at komme i?! Derved sætter de Kristus op imod Kristus. Det var Kristus som udsagde loven fra Sinai. Det var Kristus som gav loven til Moses, indgraverede den på stentavler. Det var hans Faders lov; og Kristus siger. "Jeg og min Fader er ét." Farisæerne overholdt den moderne indstilling, og var i lige så stor vildfarelse. De forkastede Kristus, men ophøjede loven. Og det gør en lille forskel hvilket standpunkt vi indtager, så længe som vi er uvidende mod den sandfærdige, - at tro på Kristus kan ledsages af lydighed mod Guds lov.    
Nu hvor vi peger synderen hen til Jesus Kristus, som ham der kan borttage synd, må vi forklare ham hvad synd er, og vise ham nødvendigheden af at blive frelst <i>fra</i> sine synder, og ikke <i>i</i> dem. Han må mærke at han må ophøre med at overtræde Guds lov, som er at ophøre med at synde. Han må mærke at han må ophøre med at overtræde Guds lov, som er at ophøjer med at synde. Paulus stiller spørgsmålet efter Kristi død: "Er loven synd? Nej, langtfra! Men jeg havde ikke lært synden at kende uden ved loven; thi jeg havde jo ikke vidst af begær, om ikke loven havde sagt: "Du må ikke begære." Det vil sige at Paulus ophøjer moralloven. Når denne lov føres ud i hverdagslivet, findes den faktisk som Guds visdom. Den tjener til at opdage synd. Den afslører manglerne i moralkarakter, og i lyset af loven bliver synd overmådelig syndigt, afslører den sande karakter i al sin hæstlighed.    
Guds lov som kom fra Sinaj er en kopi af den Almægtige Guds tankesind og vilje. Den holdes ærbødig af hellige engle. Lydighed mod dens forlangender vil udvikle kristen karakter, og genopretter mennesket, gennem Kristus, til sin tilstand før faldet.    
De synder der forbydes i loven vil aldrig kunne finde sted i himlen. Det var Guds kærlighed til mennesker som tilskyndede ham til at udtrykke sin vilje i dekalogens ti forskrifter. Og når menneskets forståelse formørkes gennem synd, steg Gud ned fra Sinajs bjerg og udtalte sin lov med hørbar røst, og skrev den på stentavler. Derefter viste han sin kærlighed til mennesker ved at sende profeter og lærer til at erklære sin lov.    
Gud har givet mennesker en fuldkommen leveregel i Sin lov. Under lydighed skal menneske leve ved det, igennem Kristi fortjenester. Overtrædes den, har loven magt til at fordømme. Loven sender mennesket til Kristus, og Kristus peger dem tilbage til loven.  

11 10 1881 Review and Herald Årvågenhed og bøn   
 
afsnittet    
Vor Frelser forstod til fulde ,menneskenes fornødenheder. Han, som nedlod sig til at påtage sig menneskeskikkelse, kendte også menneskers skrøbelighed. Kristus levede som eksempel for os. Han blev fristet på alle måder, ligesom vi bliver det, for at han kunne lære hvordan han skulle komme alle fristede til hjælp. Han havde trådt livets sti før vi og udholdt de hårdeste prøvelser for vor skyld. Han var en smerternes mand og kendt med sygdom. Kristus tog al vor skrøbelighed på sig, og med menneskelig svaghed trængte han til at hente hjælp hos sin himmelske Fader. Man fandt ham ofte i inderlig bøn i en lille skov eller ved søens bred eller i bjergene. Han har pålagt os at våge og bede. Det er forsømt årvågenhed og granskning af hjertet der fører til selvtilstrækkelighed og åndelig stolthed. Uden dyb følelse af vor trang til hjælp fra Gud vil det kun lyde lidt af alvorlig, inderlig bøn om guddommelig hjælp. Vore hjerter er bedrageriske, vore fjender mange og årvågne. Hvis vi forsømmer at forstærke et enkelt svagt punkt i vor karakter, vil Satan angribe os på dette punkt med sine fristelser. Bestandig lægger han planer om at ødelægge vor sjæl, og han vil drage enhver fordel af vor letsindige tryghed.     
Kristus kom, til jorden for ene at føre kampen mod denne fjende af menneskeslægten og således rive den ud af Satans vold. For at nå til fuldførelsen af dette mål sparede han ikke sit eget liv. Og nu må mennesket ved den kraft, som Kristus giver, selv føre kampen mod den listige, opfindsomme fjende. Den store apostel siger: "Se derfor nøje til, hvordan I vandrer" vogt enhver af sjælens veje, se stadig hen til Jesus, det sande og fuldendte forbillede, og prøv at efterligne hans eksempel, ikke blot i en eller to retninger, men i alle ting. Så vil vi være forberedte til en hvilken som helst farlig situation. Uophørlig årvågenhed er en stor hjælp til bøn. Det bevarer tankerne mod at drive bort fra de rette principper. Det lukker den tomhed og ubetydelighed ude, som er fremherskende i verden overalt, og er i alarmerende omfang blandt bekendende kristne. Den, hvis sind elsker at dvæle hos Gud, har et stærkt forsvar. Han vil hastigt opdage de farer, der truer hans åndelige liv, og følelsen af fare vil føre ham til at anråbe Gud om hjælp og, beskyttelse.    
Der er tider hvor det kristne liv virker besat af farer, og pligten virker vanskelig at udføre. Men de skyer som samler sig om vor vej, og de farer som omgiver os, vil aldrig forsvinde på grund af en haltende, tvivlende og bønneløs ånd. Ved sådanne stunder siger vantroen: Vi kan aldrig overvinde disse forhindringer; lad os vente indtil vi kan se vor vej klart. Men tro tilskynder tappert til fremgang, håber alt, tror alt.    
Årvågenhed og vagtsomhed tiltrænges som aldrig før i menneskehedens historie. Blikket må vende sig bort fra forfængelighed. Lovløsheden, denne tidsalders fremherskende ånd, må mødes med ubetinget dadel. Ingen må mene, at de ikke er i fare. Så længe Satan eksisterer, vil hans bestræbelser utrætteligt fortsætte for at gøre verden lige så ond, som den var det før syndfloden, og lige så lastefuld, som Sodomas og Gomorras indbyggere var. De, der frygter Gud, burde nok daglig opsende denne bøn, at han vil bevare deres hjerter fra alle onde begæringer og give dem kraft til at modstå fristelser. De, der i deres selvsikkerhed ikke føler nødvendigheden af årvågenhed og utrættelig bøn, er ikke langt fra et ydmygende fald. Alle, der ikke forstår betydningen af med fasthed at holde deres følelsesliv i tømme, vil lade sig indfange af dem, som forstår den kunst at besnære og vildlede de uforsigtige. Mennesker kan godt have viden om det guddommelige og duelighed til at udfylde en vigtig plads inden for Guds gerning, men hvis de ikke er i besiddelse af en enfoldig tro på deres frelser, vil de lade sig besnære og overvinde af fjenden.     
Det er på grund af, at forpligtelsen til at våge og bede er blevet så sørgeligt forsømt, at der hersker en sådan mangel på moralsk styrke. Det er derfor, at så mange, som har "gudsfrygts skin" ikke yder et tilsvarende arbejde. Letsindig ligegyldighed, kødelig selvsikkerhed med hensyn til religiøse pligter og det evige, er i en forfærdende grad fremherskende. Guds ord formaner os til "altid at bede, med al bøn og Åndens anmodninger, og være årvågne dertil med stadig udholdenhed;" og atter, "Vær derfor ædruelige, og våg i bøn." Heri består de kristnes beskyttelse og værn blandt de farer, som omgiver deres vej.  

18 10 1881 Review and Herald Det kristne kapløb   
  "Så lad da også os, som har så stor en sky af vidner omkring os, lægge alt det bort, som tynger, og synden, som så let hilder os, og lad os med udholdenhed ile fremad i det kapløb, vi har foran os." Heb. 12,1.    
I denne tekst bruges en af de offentlige spil der var så berømt på Paulus' tid til at illustrere det kristne væddeløb. Deltagerne i dette kapløb er underlagt en så smertelig træningsproces, praktiserer den hårdeste selvfornægtelse, at deres fysiske kræfter kunne være i den bedste tilstand, og så bruges disse kræfter til det yderste for at vinde en forgængelig rigdoms ære. Nogle har aldrig kommet sig over virkninger. På grund af dette frygtelige pres, ville mænd nogle gange falde under kampløbet, bløder fra mund og næste, og andre udåndede livskraften, greb fast den fattige papirlap, som havde kostet dem så dyrt.     
Paulus sammenligner Kristi efterfølgere med væddeløbets deltagere. "Enhver," siger apostlen, " der deltager i idrætskamp, er afholdende i alt; <i>de andre</i> for at få en sejrskrans, <i>der visner, vi </i>for at få en sejrskrans, [bemærk en større påskønnelse] der <i>aldrig visner</i>." Her sætter Paulus et skarpt skel for at få de foregivne kristne til at skamme sig over deres svage anstrengelser, mens de forsvarer deres selviske eftergivenhed over for nydelser og nægter ved selvfornægtelse og strengt mådehold at indtage et standpunkt, der ville give dem lykke til at sejre. Alle, der indskrev sig på listen til de offentlige væddekampe, lod sig opildne ved håbet om at vinde en pris, hvis heldet fulgte dem. På samme måde stilles der den kristne en sejrspris i udsigt, troskabens belønning ved løbets afslutning. Hvis prisen vindes, er hans fremtid sikret; en overmådelig og evig vægt af herlighed ligger der til sejrherren. Skal Kristi efterfølgere da med den  himmelske verdens attraktioner for sig, nære modvilje mod selvfornægtelse og spare den nødvendige møje, for at få den uforgængelige krone?    
 "De andre for at få en sejrskrans, der visner, vi for at få en sejrskrans, der aldrig visner. " Efter kapløbene, blev hæderns krone sat på for øjnene af konkurrenter, så hvis nogen blev fristet for et øjeblik at slægge på sin møje, ville øjnene hvile på prisen, og de vil inspireres med ny livskraft. Ligeså præsenteres det himmelske mål for det kristne synspunkt, om det måtte få sin retfærdige indflydelse, og inspirere dem med iver og iver. Måtte vi sikkert og alvorligt se hen til denne sejrspris, så vi kan sikre os denne udmærkelse, og få et brændende ønske for at komme i besiddelse dermed.    
Alle løb, men kun én modtog sejrsprisen. De andre, som stred for den forgængelige laurbærkrans, måtte tabe, hvor grundig deres forberedelse end havde været, og hvor alvorlige og målbevidste anstrengelser de end havde gjort sig. Sådan går det ikke til ved de kristnes væddekamp. Ingen some er seriøs og udholdende vil ikke undgå succes. Kapløbet er ikke for den hurtige, kampen er heller ikke for den stærke. Den svageste såvel som den stærkeste hellige kan opnå den udødelige herligheds krone, hvis han helt giver sig hen til opgaven og vil underkaste sig savn og tab for Kristi skyld. Apostlen henleder vor opmærksomhed på den omhu og flid der var nødvendig for at vinde sejr i disse gamle lege. Han formaner alle som starter i det kristne væddeløb at være flittig for at sikre fremgang, medens han til deres opmuntring fremviser dem til herlighedens krone som den retfærdige Dommer vil belønne alle som er trofaste til kapløbets afslutning. Han siger: "Jeg løber derfor ikke på må og få; jeg kæmper som en nævekæmper, der ikke støder i luften, men jeg er hård mod mit legeme og holder det i ave, for at ikke jeg, der har prædiket for andre, selv skal blive forkastet."     
Paulus henvender sig til hebræerne på lignende måde: "Så lad da også os, som har så stor en sky af vidner omkring os, lægge alt det bort, som tynger, og synden, som så let hilder os, og lad os med udholdenhed ile fremad i det kapløb, vi har foran os, mens vi retter vort blik mod Jesus, troens banebryder og fuldender, som for at få den glæde, der ventede ham, udholdt korset uden at ænse skammen, og som nu har taget sæde på højre side af Guds trone. Ja, på ham, som har tålt en sådan modsigelse af syndere, skal I tænke, for at I ikke skal blive trætte og modløse i jeres sjæle."    
Her får vi som eksempel tilsagt en skare af vidner som ikke vil hellige deres tro og principper for at kunne nyde magelighed og selvtilfredsstillelse, men som opgav alt, ikke holdt deres liv tilbage, for Guds sandhed. Deres eksempel bør opildne vor iver og øge vor tro. Men Jesus er vort fuldkomne mønster; og når vi får den glæde, der ventede ham, udholdt korset uden at ænse skammen, bør vi vækkes til større alvor. Han havde ledt vejen til den himmelske løn i herlighed. Han gennemgik hårdere kampe end mennesker nogen sinde kunne klare.    
 "Når nogen deltager i væddekamp, vinder han ikke sejrskransen, hvis han ikke kæmper efter reglerne." Et menneske kan anstrenge sig alvorligt for at vinde sejr, Skønt han ikke er i besiddelse af fysisk, mental og åndelig kraft, som han kunne besidde, om han kom i harmoni med de love der hersker hans sjæl. Hvis han ved selviske udsvævelser er et umådeholdent menneske, bliver ethvert organ i hans krop svækket, og berørves for mental og moralsk kraft. Han kæmper ikke efter reglerne. Han lægger ikke al tyngte til side, og den synd som besætter så let.    
Vi må rette os strengt efter de love, der styrer den menneskelige organisme, for de er lige så sandt Guds love, som ordet i den hellige skrift er det, og enhver forsætlig afvigelse fra at vise lydighed mod disse love er lige så sikkert synd, som det er at overtræde den moralske lov. Guds lov kommer til udtryk overalt i naturen, men Jehova har med sin egen finger skrevet sin lov på hver sitrende nerve, hver levende fiber, hvert eneste organ i vort legeme. Vi vil lide tab og nederlag, hvis vi går vore egne veje i stedet for at følge naturens orden, som Gud nu har bestemt det.     
Vi må kæmpe efter reglerne, hvis vi vil vinde det evige livs sejrskrans. Banen er bred nok, og alle, som deltager i væddeløbet, kan vinde prisen. Hvis vi skaber unaturlige lyster og tilfredsstiller dem på nogen måder, så overtræder vi naturens love, og en fysisk, intellektuel og moralsk svækkelse vil blive følgen. Vi bliver da uskikkede til at gøre den udholdende, energiske og forhåbningsfulde indsats, som vi kunne have gjort, hvis vi havde rettet os efter naturens love. Hvis vi beskadiger blot et legemsorgan, berøver vi Gud den tjeneste, vi kunne have ydet ham. "Eller ved I ikke, at jeres legeme er et tempel for Helligånden, som er i jer, og som I har fra Gud, og at I ikke tilhører jer selv? I er jo købt og prisen betalt; ær derfor Gud i jeres legeme!"    
Apostlen Paulus sammenligner sig selv med en mand der løber det gamle kapløb, og anstrenger alle nerver og muskler for at vinde prisen. Han betragter ikke sit arbejde til ende så længe han arbejder i Guds sag. Han har aldrig følt at han havde gradueret fra Kristi skole, men han indså altid det nødvendige i at strengt bevogte hans appetit og lidenskaber, så de ikke skal styrke sig selv og overkomme den åndelige iver. Han kæmper med alle sine kræfter mod naturlige tilbøjeligheder, som kræver de uretsmæssige udsvævelser. Hans egent vidnesbyrd var: "Brødre! jeg mener ikke om mig selv, at jeg allerede har grebet det. Men ét gør jeg: idet jeg glemmer, hvad der er bagved, og rækker efter det, der er foran, jager jeg frem mod målet, den sejrs pris, som Gud fra det høje kaldte os til Kristus Jesus." Det var kun da han var i sit livs prøvelse, som beroede på et ord eller et nik fra tyrannen Nero, og han var klar over at hans afslutning var nær, at han brød ud i ophøjede troner af sejrsforvisning: "Den gode strid har jeg stridt, løbet har jeg fuldført, troen har jeg bevaret. Så venter mig nu retfærdighedens sejrskrans, som Herren, den retfærdige dommer, vil give mig på hin dag." Den krone er ikke forgængelig blomsterkrans, men en herlig krone af evigt liv, som venter alle, som har fuldendt det kristne kapløb, elsker vor Herres tilsynekomst.  

25 10 1881 Review and Herald Vandre i lyset.   
 I skal vandre medens I har lyset, inden det bliver mørkt.    
Der er et arbejde for enhver af os at gøre, et personligt arbejde, som ikke kan gøres af en anden. Et højtideligt ansvar påhviler os som kristne at lade vort lys skinne for verden, så at andre ser vore gode gerninger, og kan forherlige vor fader i himlen. Vi kan ikke udøve en ret indflydelse over for andre, hvis vi ikke selv vandrer i lyset. Hvis vi har erfaring med Guds tilgivende nåde, bør vi føle det som en pligt, idet anledning byder sig, at tale rådgivende og i inderlig hengiven bøn til dem som er i fare for at miste evigt liv.    
Et liv, tilbragt i aktivt arbejde for Gud, er velsignet. Mangfoldige mennesker, der spilder deres tid på bagateller, på unødvendige sorger og på unyttige klager, kunde have en ganske anden erfaring, hvis de vilde værdsætte det lys, Gud har givet dem, og lade det skinne for andre; mange ødelægger livet ved deres egen selviskhed og lyst til magelighed. Ved en fornuftig aktivitet kunde deres liv blive som klare solstråler, der ledte dem, der vandrer på dødens mørke vej, ind på himmel stien. Dersom de tager fat på dette, vil deres egne hjerter fyldes med fred og glæde i Jesus Kristus. Det er til gavn for dette liv, og for vor evige interesse, at vi udviser alvor og iver for Guds arbejde.    
Mange siger:"Hvis jeg vidste at Jesus ville komme om fem år, ville jeg gøre det til opgave at vinde sjæle for Kristus; for dette ville være det allervigtigste?  Og disse personer lever måske ikke mere i to år eller blot et. Vi bør først søge Gud, og hans hellighed. Det er ikke muligt for os at se ind i fremtiden, og dette volder os uro og sorg. Men et af de største beviser, vi har på Guds kærlighed, er netop, at han skjuler morgendagens begivenheder for os. Vort ukendskab til den næste dag gør os mere årvågne og alvorlige i dag. Vi kan ikke se, hvad der ligger foran os. Vore bedst udtænkte planer synes somme tider at være ukloge og fejlagtige. Vi tænker: "Hvis blot vi kendte fremtiden!" Men Gud vil, at hans børn skal stole på ham og være rede til at gå, hvorhen han sender dem. Vi kender ikke nøjagtigt tidspunktet, når vor Herre skal åbenbares i himmelens skyer, men han har sagt os, at vi kun kan føle os trygge, hvis vi bestandig er rede vågne og afventende. Om der ligger ét år foran os eller fem eller ti, så må vi trofast gøre vor pligt i dag. Vi skal udrette hver dags pligter lige så trofast, som om denne dag skulle være vor sidste.    
Vi gør ikke Guds vilje, hvis vi venter i lediggang. Han har givet hvert eneste menneske sit arbejde at gøre, og han venter, at hver enkelt skal udrette sin del med troskab. Vi skal så ved alle vande, og arbejde fortsat for Jesus, håbe på den frelse der gives os, og stille vente på vores løn. Syndere skal advares; syndere skal vindes for Kristus.    
Der er mange mennesker med fremragende evner, - mennesker der er ivrige efter verdslige sysler, -  hvis frelse som dem der tror den nærværende sandhed ikke arbejder for, fordi de frygter afslag. Men den dygtighed og energi som giver dem held med deres verdslige forretninger vil, hvis de helliges, gøre dem nyttige i Kristi tjeneste. Vi kan ikke sige til en ivrigt og stræbsom mand, at han må ophøre med at være stræbsom, hvis han bliver troende. Gud stiller de højeste mål for ham at stræbe efter en pletfri, hvid klædning, en krone besat med ædelstene, et scepter, en herligheds trone og hæder og ære, der er lige så evige som Jehovas trone. Alle de karaktertræk, der hjælper ham til fremgang og ære i denne verden hans uovervindelige trang til at gøre mere godt, hans ubøjelige vilje, hans utrættelige udholdenhed må ikke tilintetgøres. De skal forblive og ved Guds nåde, som får plads i hjertet, vendes i en ånden retning. Disse værdifulde karaktertræk kan anvendes på opgaver, der er så langt højere og ædlere end verdslige foretagender, som himlene er højere end jorden. Jesus tilbyder en hvid klædning, en herlig krone, mere kostbar end de kroner, der har prydet kongers hoveder, og højere titler end ærede fyrster. Belønningen for et liv i hengiven tjeneste for Jesus overgår alt, hvad menneskene kan fatte og forestille sig. Kristus opfordrer ikke mennesker til at give afkald på deres iver og deres ønsker om at udmærke sig og stræbe opad, men han vil, at de skal søge efter det, som varer evigt.    
Gud har ikke brug for ligeglade sjæle. Nogle gange fortæller prædikanter folk at de ikke skal gøre andet end tro; da Jesus har gjort det hele, og deres egne gerninger gør intet. Men Guds Ord viser tydeligt at vægtene på dommens dag vil afvejes nøje, og at beslutningerne vil baseres på de givne beviser. En mand bliver hersker over ti byer, en anden over fem, en anden to, enhver mand vil få nøje i forhold til den udnyttelse han har gjort af de talenter han har fået i varetægt. Vore anstrengelser for retfærdighedsgerninger, for vor egen skyld og for sjæles frelse, vil få en afgjort indflydelse på vor belønning.    
Det behager Gud, at de, der stræber efter at nå det evige liv, sætter målet højt. Man vil blive udsat for stærke fristelser til at tilfredsstille de naturlige anlæg til at blive verdslig vis, lægge planer, udvise egenkærlig ærgerrighed, søge rigdom og forsømme at søge den frelse, som er af langt højere værdi. Enhver modstået fristelse er en uvurderlig sejr, som er vundet ved at betvinge selvet. Den får os til at bruge vore evner og kræfter i tjeneste for Jesus, og den forøger troen, håbet, tålmodigheden og langmodigheden.    
Den kristne må være retskaffen når han dvæler ved de fordærvede og hos forræderne. Med et sandt hjerte til Gud, og gennemsyret af hans Ånd, vil han have meget at græmme sig over, når han er omgivet af lovbrydere, - dem som er på den store oprørers side, har bortkastet deres alliance til Gud og til himlen. Det faktum af uretfærdighed findes i overflod er en stor årsag til at han bør være på vagt, og flittig og trofast være i sin Meters tjeneste, så han kan repræsentere Jesu Kristi religion rigtigt. På alle sider vil kristne soldater høre forræderiske konspirationer og oprørske udtryk fra dem som vil sætte Guds lov ud af kraft. Dette bør øge hans iver til at handle som en trofast vagtmand for Gud, og anstrenge sig på enhver for at bringe sjæle ind i rækkerne under Prins Imanuels blodbestænkte banner. Jo tykkere moralsk mørke, des mere alvorligt bør der bestræbes for at vandre hos Gud, så lys og kraft fra ham kan genspejles på disse i mørke. De oprigtige kristnes kærlighed vil ikke blive kold fordi uretfærdigheden findes overalt. Idet samfundet bliver mere og mere fordærvet, ligesom i Noas og Lots dage, vil der være sjælslængsel over bedragede, forlokkede og fortabte syndere, som bereder sig selv for en skæbne der er lige den som overtræderne gik fortabte i, i flodens vande og i Sodomas ild. Kristi sande efterfølgere vil ikke gøre ligesom de onde verdslige gør, fordi det er moderne at være syndig. Hans sjæl vil være ængstelig og opbragt over de frække forhånelser der gøres mod verdens Forløser; og han vil være ivrig efter at bruge alle kræfter til at holde vredens og skyldens vande tilbage, der oversvømmer verden.    
Vi har kun kort tid at kæmpe i, så kommer Kristus og oprøret får ende. Da vil vi have gjort den sidste indsats for at samarbejde med Kristus og udbrede hans rige. Nogle af dem, der har kæmpet ved fronten og uforfærdet har modstået det onde, falder på deres post. Andre ser bedrøvet på de faldne kæmper, men har ikke tid til at standse op: De må slutte op i geleddet, de vrister banneret ud af den dødes hånd og forsvarer Kristi sandhed og ære med fornyet kraft. Som ingen sinde før må der gøres modstand mod synd, mod mørkets magter. Tiden kræver energisk og beslutsom aktivitet blandt dem, som tror på den nærværende sandhed. De må undervise om sandheden både ved ord og eksempel." Hvis ventetiden forekommer os lang, før vor befrier kommer, hvis vi, bøjede under sygdom og udslidte af arbejde, føler utålmodighed efter, at vor gerning skal være endt, og efter med ære at blive hjemsendt fra krigen, så lad os huske på, og gid den erindring må holde enhver knurren nede at Gud lader os blive på jorden for at møde storme og strid, udvikle et kristent sindelag, lære Gud, vor Fader, og Kristus, vor ældre broder, bedre at kende og udrette noget for Mesteren ved at vinde sjæle for Kristus, for at vi med glad sind skal kunne høre disse ord: "Vel, du gode og tro tjener, ..... gå ind til din Herres glæde " Matt 25,23.    
Vær tålmodig, du Kristi stridsmand! Der er endnu kun en liden stund, snart, snart, så kommer han, der skal komme. Den lange nat, hvor der blev våget, ventet og sørget, er næsten forbi. Belønningen vil snart blive uddelt og den evige dag oprinde. Der er ikke tid til at sove nu, ikke tid til at hengive sig til unyttige sorger. Den, der tillader sig at døse nu, vil gå glip af dyrebare anledninger til at gøre godt. Vi har fået den herlige forret at samle neg i den store høst, og hver frelst sjæl betyder endnu en stjerne i Jesu, vor højtærede Genløsers krone. Hvem er opsat på at lægge rustningen fra sig, når man ved at fortsætte kampen lidt længere kan vinde nye sejre og nye sejrstrofæer for evigheden?"    
Vi må ikke blive trætte eller forsagte. Det ville blive et frygteligt tab, om vi byttede en evig herlighed bort for magelighed, bekvemmelighed og fornøjelse eller for sanselige nydelser. Der venter sejrvinderen en gave fra Guds hånd. Ingen af os fortjener den. Gud skænker den vederlagsfrit. Herlig og vidunderlig vil denne gave blive, men lad os tænke på, at stjerne er forskellig fra stjerne i glans. Og idet vi tilskyndes til at stræbe efter at opnå herredømmet, så lad os i Kristi kraft søge at vinde kronen, som er tung af stjerner. De forstandige skal stråle som himmelhvælvingens glans, og de, der førte de mange til retfærdighed, skal lyse som stjerner evigt og altid!  

1 11 1881 Review and Herald Glæder i lidelser   
 Den 22 august, i fællesskab med mine døtre, Emma og Mary K. White, jeg forlod Battle Creek for at tage til Vesten, håbede på at få fordel af et bedre klima. Selvom jeg stadig led fra effekterne af et hårdt angreb af malariafeber, såvel som fra shocket af min mands død, jeg udholdt rejsen bedre end jeg havde forventet. Vi nåede Boulder, i Colorado, torsdag den 25 august. Den følgende søndag forlod vi det sted ved privat køretøj for at tage til vort hjem i bjergene.     
Den klare kølige luft her, og det rene vand, frisk fra levende kilder, syntes at love fornyet sundhed og styrke. Men højden var for stor, og efter bare en kort tid jeg var igen afkræftet. Der gik næsten en uge før min styrke langsomt begyndte at komme tilbage. Hjerte aktionen syntes retarderet, og det var vanskeligt at ånde. Dog, lidende som jeg gjorde fra pine og svaghed, jeg nød den fredfyldte ensomhed i bjergene. Den ophøjede stilhed der herskede synes at være i overensstemmelse med mine følelser.    
Fra vor hytte jeg kunne se ud på en skov af unge fyrretræer, så friske og duftende at luften var parfumeret med deres krydrede duft. I tidligere år, min mand og jeg gjorde denne skov til vor helligdom. Iblandt disse bjerge bøjede vi ofte vore knæ sammen i andagt og bønner. Alle vegne omkring mig var de steder som således havde været helliget; og som jeg stirrede på dem, jeg kunne genkalde mange tilfælde, i hvilken vi der modtog direkte og bemærkelsesværdige svar på vore bønner. Lys fra Himmelen skinnede på os, og vi fik mange gange tydelige retningslinjer af vor pligt. Nærværet af Kristus synes at være hos os, og hans stemme talte til vore hjerter, "Fred være med jer." Sammen med min mand har jeg stået på nogle knejsende højder, og set på bjergenes rejsning tinde over tinde, indtil vore sjæle var betaget med en følelse af Guds Majestæt og magt. Om aftenen vi glædede os over at se op til den blå Himmel belagt med glitrende stjerner; og medens vi således beskuede stråleglansen af det synlige Univers, vi anerkendte med ærbødig ærefrygt at alt var kunstværker af den Allerhøjeste. Vi glædede os over at skabningens Gud er Bibelens Gud, og at vi kan kræve dette uendelige Væsen som vor Fader. Vi talte om herlighederne af hans kraft og visdom, og beundrede den mageløse kærlighed som har gjort det muligt, gennem Jesus Kristus, for faldne mennesker at blive en søn og arving af Skaberen den Allerhøjeste i Universet.    
Vi synes at være Gud meget nær, når i det klare månelys vi bøjede os på den ensomme bjergside for at bede om den tiltrængte velsignelse ved hans hånd! Hvilken tro og tillid var ikke vores! Guds hensigter af kærlighed og barmhjertighed synes mere fuldt åbenbaret, og vi følte forsikringen at vore synder og fejltagelser var tilgivet. Ved sådanne anledninger har jeg set min mands ansigt oplyst med en stråleglans der synes reflekteret fra Guds trone, som han med en forvandlet stemme priste Herren for de rige velsignelser af hans nåde. Midt i jordens dunkelhed og mørke, kunne vi stadig alle vegne skelne glimtene af stråleglansen fra kilden til lyset. Gennem værkerne af skabningen vi samtalede med Ham der bebor evigheden. Som vi så på de tårnhøje klipper, de knejsende bjerge, vi udbrød, hvem er så stor en Gud som vor Gud?    
Omgivet, som vi ofte var, med vanskeligheder, bebyrdet med ansvarligheder, begrænsede, svage, fejlende dødelige, var vi til tider næsten rede til at give op i fortvivlelse. Men når vi så Guds kærlighed og omsorg for hans skabninger, som var åbenbaret både i naturens bog og på siderne af inspiration, vore hjerter var trøstet og styrket. Omringet med beviserne af Guds kraft, og overskygget ved hans nærvær, skal vi ikke værne mistillid eller vantro. Oh, hvor ofte har fred og håb, og selv glæde, kommet til os i vor erfaring midt iblandt disse bjergrige ensomheder!    
Jeg har igen været imellem bjergene, men alene. Ingen til at dele mine tanker og følelser med, som jeg engang mere så på disse store og ærefrygtindgydende sener! Alene, alene! Guds handlemåde synes hemmelighedsfuld, hans hensigter uforståelige; dog ved jeg at de må være retfærdige, og vise, og barmhjertige. Det er mit privilegium og min pligt at vente tålmodigt på ham, mit hjertes sprog må til alle tider være, "Han gør alle ting vel." Jeg havde ingen styrke til at klatre på bjergets trind. Hvis jeg ønskede at anerkende Guds barmhjertighed, jeg kunne ikke drage til skovene eller kløfterne. Hvis jeg skulle søge visdom fra oven, jeg må gøre mit rum til min helligdom. Men også her har jeg nydt sødt samfund med Gud, og har modtaget dyrebare tegn på hans blivende nærvær.    
I forbindelse med mit store tab, har jeg fået et nærmere syn på evigheden. Ligesom før, er jeg nu blevet bragt frem for den store hvide trone, og har set mit liv, som det vil være foran denne. Jeg kan ikke finde noget at prale af, ingen fortjenester som jeg kan bede om. "Uværdig, uværdi for det mindste af Din gunst, oh min Gud," er mit råb. Mit eneste håb er en korsfæstet og opstået Frelser. Jeg påberåber mig fortjenesterne af Kristi blod. Jesus vil gå til det yderste for at frelse alle, som sætter deres lid til ham.    
Det er sommetider vanskeligt for mig at bevare et glad ansigtsudtryk når mit hjerte er oprevet af smerte. Men jeg vil ikke tillade at min sorg skal kaste mørke over alle omkring mig. Lidelsen og smerten over en som er gået bort, er ofte gjort mere sorgfuld og pinefuld end den skulle være, fordi det er almindeligt at man overgiver sig til sorgen uden at lægge bånd på sig selv. Ved Jesu hjælp besluttede jeg mig til at sky dette onde, men min beslutning er blevet hårdt prøvet. Det var et tungt slag for mig da min mand døde, og det føltes særdeles hårdt, fordi det skete så pludseligt. Da jeg så at hans ansigt var dødsmærket, følte jeg mig fuldstændig hjælpeløs. Jeg længtes efter at kunne skrige min smerte ud. Men jeg vidste at det ikke kunne redde min kære mands liv. Jeg følte at det ville være ukristeligt at overgive mig til sorgen. Jeg søgte hjælp og trøst ovenfra, og jeg fik lov at opleve sandheden i Guds løfter. Herrens hånd holdt mig oppe. Det er synd at hengive sig til hæmningsløs sorg og klage. Ved Kristi nåde kan vi være fattede, ja, endog muntre under tunge prøvelser.2På fast grund 267    
Lad os lære en lektie om mod og sjælsstyrke fra den sidste samtale vi havde med Jesus og hans disciple. De skulle snart skilles. Vor frelser gik nu ind på den blodbestænkte sti som ville føre ham til Golgata. Aldrig har oplevelser været mere prøvende end dem han snart skulle gennemgå. Disciplene havde hørt Kristi ord som forudsagde hans lidelse og død. De var tynget af sorg, og de var splittede i deres sind på grund af tvivl og frygt. Alligevel hørtes der ingen høje skrig. Han overgav sig ikke til sorg. Disse sidste, alvorsfulde og skæbnesvangre timer tilbragte vor frelser med at tale trøstens og forsikringens ord til sine disciple, og så forenede de sig i at synge en lovsang.    
I stedet for at udtrykke bedrøvelse i deres hjerter, i den sorg som et mål for højtidelig klage, sang de, som det var sædvane ved den anledning den jublende pris som så rigelig er udtrykt i tro, og i taknemmelighed, og i ædel pris. "Min styrke og lovsang er Herren, han blev mig til frelse. Jubel og sejrs råb lyder i de retfærdiges telte: Herrens højre øver vælde, Herrens højre er løftet, Herrens højre øver vælde!" Jeg skal ikke dø, men leve og forkynde Herrens gerninger." Hvilken optakt til pinen i Getsemane, den mishandling og spot i doms hallen, og de forfærdelige sener på Golgata, disse sidste timer var brugt i sang og pris til den Allerhøjeste!    
Når Martin Luther modtog mismodige nyheder, ville han ofte sige, " kom, lad os synge salme 46. den salme begynder med ordene, "Gud er vor tilflugt og styrke en hjælp i angster, prøvet til fulde. Derfor frygter vi ikke, om jorden end bølger og bjergene styrter i havenes skød." I stedet for sorg, gråd, og fortvivlelse, når vanskeligheder samler sig omkring os ligesom en flod og truer med at overvælde os, hvis vi ikke kun ville bede Gud om hjælp, men ville prise ham for så mange velsignelser i fortiden, - prise ham, at han er i stand til at hjælpe os, - så ville vor kurs være mere behagelig for ham, og vi ville se mere af hans frelse.    
Når vanskeligheder og prøvelser omgiver os, bør vi stole på Gud og tillidsfuldt vente hjælp fra ham som er mægtig til at frelse og udfri os. Hvis vi ønsker at få Guds velsignelse, må vi bede om det. At bede er en pligt og en nødvendighed, men forsømmer vi ikke at prise Gud? Bør vi ikke oftere takke ham som giver os alle vore velsignelser? Vi trænger til at opelske taknemmelighed. Vi bør ofte tænke over og fortælle om Guds barmhjertighed og prise og herliggøre hans hellige navn, selv når vi går gennem sorg og lidelse.    
Ved at nærme os kammeret hvor en ægtemand og fader netop havde draget hans sidste ånde, ville vi være fyldt med forbavselse over at høre, ikke stemmer af sorg, de melankolske toner af begravelsessange, men en sang af hellig pris, jublende og triumferende som påske lovsangen. Visselig, enken og de faderløse ville være dømt for at mangle hengivenhed for den afdøde. Dog hvordan kunne disse lidende efterladte. Der har mistet deres støtte og rådgiver, og der nu må læne sig mere fuldstændigt på Gud - hvordan kunne de mere sikkert styrke deres sjæle i farer og konflikt, end ved at tænke på hvad deres Himmelske Fader har gjort for dem, hvordan han har vist sig som en nærværende hjælp i trængsels tid?     
Herrens barmhjertighed og godhed er stor mod os. Han vil aldrig forlade eller svigte dem som stoler på ham. Hvis vi ville tænke mindre på vore prøvelser og tale mindre om dem, og mere om Guds nåde og godhed, ville vi erfare at vi blev løftet op over meget af vort tungsind og vore forviklinger. Mine brødre og søstre, I som føler at I er kommet ind på en mørk sti, og lige som fangerne i Babylon må hænge jeres harper på piletræerne, kan I gøre prøvelserne til glade sange. Du kan sige: Hvordan kan jeg synge, når fremtidsudsigterne for mig er så mørke og når min sjæl et tynget ned af sorg og smerteligt tab? Har jordiske sorger berøvet os den almægtige ven vi har i Jesus? Burde Guds vidunderlige kærlighed, idet han gav sin kære Søn, ikke være et emne for stadig fryd? Når vi bringer vore begæringer frem for nådens trone, så lad os ikke glemme at komme frem med taksigelsens hymne. "Den, der bringer takoffer, ærer mig." (Sl 50,23). Så længe vor frelser lever, har vi grund til uophørlig taknemmelighed og pris.  

8 11 1881 Review and Herald Afholdenhed og lov om spiritusbevilling.   
 Vor Skaber har skænket mennesker sine gaver med en gavmild hånd. Hvor alle disse Forsynets gaver bruges klogt og med måde, vil fattigdom, sygdom og plager være næsten bandlyst fra jorden. Men desværre ser vi at Guds velsignelser på alle måder er ændret til en forbandelse på grund af menneskers ondskab. Der er ingen klasse der er skyldig i støre fordrejelser og misbrug af hans dyrebare gaver end dem som bruger jordens produkter til at fremstille berusende spiritus. Næringsrig korn, sunde delikate frugter, omdannes til drikke der forstyrer sanserne og gør hjernen syg. Som følge af disse gifte, berøves tusindvis familier bekvemmelighed og endog livets nødvendigheder, voldelige handlinger og kriminalitet mangedobles, og sygdom og død støder utallige ofre i drankerens grav.    
Dette udslettelsesarbejde gennemføres i ly af landets love! For en ussel sum penge opnår man bevilling til at give sine medmennesker den drik, som berøver dem alt, hvad der gør dette liv attråværdigt, og fratager dem ethvert håb om det tilkommende liv. Hverken lovgiveren eller vinhandleren er uvidende om følgen af deres handling. Ved hotellets disk, på traktørstedet og i salonen giver lystens træl sine penge ud til noget, som ødelægger hans forstand, helbred og lykke. Værten fylder sin skuffe med de penge, som skulle anvendes til at skaffe føde og klæder til den stakkels drankers familie.    
Dette er tyveri af værste slags. Og dog udøver mænd i høje stillinger i samfundet og inden for kirken deres indflydelse til gunst for love, som hjemler ret til udskænkning. Og hvorfor? Er det, fordi de kan opnå en højere forrentning af deres ejendomme ved at leje dem ud til restauratører? Eller fordi de ønsker at sikre sig politisk støtte gennem deres interesser for salg af spiritus? Eller fordi disse såkaldte kristne selv nyder den fristende gift i smug? I hvert fald ville en ædel, uselvisk kærlighed til mennesker ikke give nogen autorisation til at lede sine medskabninger i fordærv.    
Lovene, som giver ret til salg af stærke drikke, har fyldt vore små og store byer, ja og landsbyerne og de afsidesliggende med fælder og faldgruber for de stakkels svage slaver af appetitten. De, der gerne vil lægge om, er daglig udsatte for fristelse. Drankerens forfærdelige tørst kræver tilfredsstillelse. Ødelæggelsens kildevæld springer alle vegne. Se, hvor tit hans moralske kraft er bukket under og hans samvittighed bragt til tavshed! Han drikker og falder. Derpå følger nætter med udskejelser og dage med sløvhed, svaghed og elendighed. Sådan fortsætter det trin for trin, indtil den, som engang var en agtværdig borger, en god mand og far, synes forvandlet til en djævel.    
Tænk, om disse tjenestemænd, som ved begyndelsen (af året) udstedte bevillinger til restauratører, (ved årets udgang) kunne få et tro billede af resultaterne af den handel, som disse bevillinger havde iværksat. Det ville tegne sig klart for dem i alle sine opskræmmende og rædselsfulde detaljer, og de ville vide, at det kun er alt for sandt. De ville se fædre, mødre og børn falde for morderhånd; ulykkelige ofre for kulde og sult og for en ækel og modbydelig sygdom; forbrydere indespærrede i skumle fangehuller; sindssyge, som plages af djævle og uhyrer, de mener at se. De ville se gråhårede forældre jamre over deres engang så gode og lovende sønner og dejlige døtre, som nu er gået i en for tidlig grav.    
Læg mærke til drankerens hjem. Bemærk den kummerlige fattigdom, elendigheden og den store nød, der hersker der. Se den engang så lykkelige hustru flygte for sin afsindige mand. Hør hende bønfalde om barmhjertighed, mens de grusomme slag falder på hendes bøjede skikkelse. Hvad er der blevet af det hellige løfte, der blev aflagt foran alteret. Hvor er den kærlighed, der skulle udvises, den kraft, der nu skulle beskytte hende? Ak, det er som skønne perler alt sammen druknet i brændevinen, i bægeret med vederstyggeligheder. Se de halvnøgne børn! Der blev sørget så kærligt for dem engang. Verdens vinterstorme og kolde vinde af foragt og hån fik ikke lov til at berøre dem. En fars omsorg og en mors kærlighed gjorde hjemmet til et paradis. Nu er alting anderledes. Dag efter dag stiger kvalfulde råb fra drankerens hustru og børn op til Himmelen. Og alt dette sker, for at vinhandleren kan øge sin fortjeneste. Og hans djævelske trafik drives under statens segl! Således fordærves samfundet, arbejdsanstalter og fængsler bliver overfyldt med fattiglemmer og forbrydere, og galgen får sine ofre. Men ondet ender ikke ved drankeren og hans ulykkelige familie. Skattebyrden forøges, de unges moral trues, og enhver samfundsborgers ejendom, ja hans liv, bringes i fare. Men selv om billedet tegner sig aldrig så levende, så vil det aldrig være det samme som virkeligheden. Ingen menneskelig pen kan give en fuldstændig beskrivelse af drikkeriets rædsler.    
Om den eneste ulykke som følge af spiritussalget var fordrukne forældres grusomhed og forsømmelse over for deres børn, så var dette tilstrækkeligt til at fordømme og afskaffe denne trafik. For ikke blot gør drankeren livet elendigt for sine børn, men ved sit syndige eksempel leder han også dem ind på forbryderbanen. Hvordan kan kristne mænd og kvinder tolerere dette onde? Skulle barbariske folkeslag stjæle vore børn og mishandle dem, som drikfældige forældre mishandler deres børn, så ville hele kristenheden blive vækket op til at gøre en ende på sådan voldshandling. Men i et land, der giver det udseende af at være styret efter kristne principper, bliver lidelse og synd mod uskyldige, hjælpeløse børn som følge af salg og nydelse af berusende drikke betragtet som et nødvendigt onde!    
Guds ord erklærer tydeligt:†  Ve ham, som lader venner drikke en rus af fade og skåle for at få deres blusel at se." Ville alle, som støtter spiritus drikkeriet indse at hvis de forstår disse onder, ville de fortsætte med at støtte det, er Guds forbandelse over dem, så gengældelses dommen i dag vil tager over dem, og de vil se og mærke resultaterne af deres syndige vej.    
Der er er grund til den moralske lammelse over samfundet. Vore love støtter et onde som underminerer dens grundvolde. Mange beklager de onde som de ved eksisterer, men mener de selv er fri fra al ansvar i den sag. Sådan er det ikke. Hver enkelt person har ansvar for samfundet. I vort gode land, har enhver stemmeberettiget en indflydelse på bestemme love, der skal styre nationen. Skal denne indflydelse og den stemme bruges på afholdenhedens og dydighedens side?    
Mange mænd, hvis tænkeevne er berøvet sin fulde kapacitet som følge af berusende drikke eller er sløvet af den bedøvende tobak, bliver stemt ind i et embede. Hvor ofte er der ikke taget beslutninger i retssale der mistænker dem, hvis karakter var uplettet, vristet hårdt optjente midler fra de retmæssige ejere, eller måske spærret uskyldige mænd i fængselsceller. Og alt fordi dommerens, juristers og nævninges mentale og moralske styrke var svækket af narkotika eller stimulansers brug. Hvem kan føle sig sikre når så mange, hvis opgave det er at iværksætte eller udføre love, der forvansker dømmekraften under indflydelse af disse gifte? Lykkelige familiers fred, ens gode navn og rygte, ejendom, frihed, liv, alt er prisgivet uafholdende mænd i vore lovgivende forsamlinger og retslokaler.    
Mange mennesker, som engang var retskafne og godgørende, har lykkelige familiers givet sig til at føje appetitten og derved mistet deres hæderlighed og næstekærlighed og forener sig med de uærlige og ryggesløse, forsvarer deres sag og deler deres skyld. Hvor mange forspilder ikke deres rettigheder som borgere i en republik, underkøbt med et glas whisky for at give en eller anden slyngel til kandidat deres stemme. De uafholdende betænker sig ikke på at bruge svindel, bestikkelse og endog vold mod dem, der nægter ubegrænset frihed for en forvænt appetit.    
Satan jubler når han ser slaver af onde vaner dagligt samle sig under hans sorte banner, gå ned i elendighed, død og helvede. Vi kan kalde på afholdenhedens sags venner for at samles om kampen igen, og søge at presse ondskabens tide vande som demoraliserer verden tilbage; men hvilken er alle vore anstrengelser til når spiritussalg støttes af loven? Skal umådeholdenhedens vej for altid hvile som en skamplet på vort land. Skal den hvert år feje som en fortærende ild over tusind vis af lykkelige hjem? Vi taler om resultaterne, skælver over resultaterne, og undres over hvad vi kan gøre ved de forfærdelige resultater, medens vi for ofte tolerer og endog anerkender den sag. Afholdenhedens forsvarer udfører ikke hele deres opgave, medmindre de udøver deres indflydelse ved forskrift og eksempel - ved talerøst, pen og stemme ved valg - for et forbud og total afholdenhed. Vi skal ikke forvente at Gud vil udføre et mirakel for at gennemføre denne reform, og derved overflødiggøre at vi gør noget. Vi må selv gribe fat i denne gigantiske fjende, vort motto er ingen kompromis og ikke ophøre vore anstrengelser før sejren er vundet.    
Vore lovgivere har dristet sig til at begrænse disse umådeholdenhedens onder ved at tillade salg af berusende spiritusoser. Resultatet af dette har vi nu. Det er tydeligt at enhver som ser forstandigt på dette, ser at drukkenskab med sin følge af kriminalitet og elendighed er stadig tiltagende. Der er flere af alkoholens ofre i dag end nogen sinde tidligere. Politikkernes plan for at give tilladelse "efter den offentlige orden" har vist sig som en forbandelse.    
Hvad kan gøres for at dæmme op for ondskabens tidevand? Lad lovene blive vedtaget og strengt gennemtvunget der forbyder salg og brug af spirituosa som en drik. Lad blive sat ind på at opmuntre drankeren til at vende tilbage til afhold og dydighed. Men også brug for mere end dette for at bandlyse denne fordrukne adfærd fra vort land. Lad appetitten for berusende spiritusoser blive fjernet, og deres brug og salg er ved en ende. Dette arbejde påhviler i høj grad forældrene. Lad dem selv udvise streng afholdenhed, give det rigtige karakteraftryk til deres børn, og derefter uddanne og oplære disse børn, i Gudsfrygt, til selvfornægtelsens og selvkontrollens vaner. Unge som er blevet oplært sådan vil have modstandskraft til at modstå fristelser, og til at styre appetitten og lidenskaber. De vil stå uberørte over for den tåbelighed og de udskejelser der fordærver samfundet.    
Nationens fremgang er afhængig af dens borgeres dydighed og forstand. For at få disse velsignelser, er strengt afholdne levevaner absolutnødvendige. Historien fra de gamle kongeriger er fyldt med advarende lektier for os. Luksus, vellevned, og udsvævelser bereder vejen for deres fald. De er der for at se om vor egen republik vil lade sig advare af deres eksempel og undgå deres skæbne.  

29 11 1881 Review and Herald Adventtroen.   
 Du min retfærdige af tro skal leve, men hvis han unddrager sig, har min sjæl ikke behag i ham." "Lige som mennesket er dødt uden ånd, er jo troen også død uden gerninger." "I ser altså, at det er af gerninger, et menneske bliver retfærdiggjort og ikke af tro alene."    
Vi bekender os til at være pilgrimme og fremmede på jorden og til at være på rejse mod et bedre land, et himmelsk land. Hvis vi virkelig er fremmede her og på rejse mod et land, hvor kun de hellige kan få adgang, må vi gøre det til vor første opgave at blive kendt med det land. Vi må flittigt undersøge hvilke forberedelser vi må gøre, hvilke vaner og hvilken karakter vi må danne for at blive indbyggere der. Jesus, landets konge, er ren og hellig. Han har befalet sine efterfølgere: "I skal være hellige; thi jeg er hellig." 1Pet. 1,16. Hvis vi i livet efter dette skal færdes sammen med Kristus og de syndfri engle, må vi berede os her.    
Det er vort arbejde, vort allervigtigste arbejde. Enhver anden betragtning er af mindre betydning. Vor samtale, vor opførsel, alle vore handlinger bør være således, at de overbeviser vor familie, vore naboer og verden om, at vi snart venter at rejse til et bedre land. Mere end det: Vort gudfrygtige eksempel skulle altid være dem for øje, sammen med den forberedelse, som alle vi, der gerne vil indgå i det velsignede hjem, behøver. Vore handlinger må være i overensstemmelse med vor tro, og troen vil derigennem blive gjort fuldkommen. Vi burde ikke gå op i forberedelsesarbejdet bare som en pligt, en nødvendighed, men som et privilegium, som vi er lykkelige for at modtage. De, hvis tro daglig grundfæstes og styrkes gennem deres handlinger, vil stifte bekendtskab med selvfornægtelse med hensyn til appetitten og ærgerrige ønsker idet de bringer enhver tanke og følelse i harmoni med den guddommelige vilje. De vil vogte sig for at de ikke skal blive bragt ind i syndens slaveri, ved at tilpasse sig en verdslig standard, og således fornægte deres tro overfor mange vidner.    
Det land, vi stævner imod, er på en måde langt mere tiltrækkende end Kanaans land for Israels børn. De blev ledet af Guds hånd. Kristus selv gav dem en beskrivelse af det land, hvor de skulle finde et hjem, for han ønskede at give dem enhver opmuntring til at jage fremad med håb og mod. De blev ledt til et sted, hvor de kunne se over til Kana'ans land og betragte de storslåede landskaber, de skovklædte bakker og frugtbare marker, og fik tilladelse til at spise af dets rige frugt. Men samtidig blev de vanskeligheder, de ville komme ud for ikke skjult for dem. Der lå alvorlige anstrengelser foran dem, hvis de fik landet i eje. De behøvede mod og konstant tro. Hvis de ville stole på Gud, ville hans tilstedeværelse og magt være hos dem, og ville til sidst give dem sejr over alle deres fjender. Men de tabte modet, da spejderne fortalte dem om kæmper, krigeriske nationer og byer med høje mure om, som de måtte overvinde. DE tvivlede, tøvede og foreslog at tage tilbage til Ægypten. Ved deres vantro dømte de sig selv til lidelse, ydmygelse og at lide nederlag og til sidst at dø i ørkenen.    
Hvad var det, der hindrede deres fremgang, da de endelig fik det smukke land i sigte? Vanskelighederne foran dem var ikke så store som dem, de før var kommet ud for. Den store forhindring lå i dem selv. Det var deres egen stædige vantro, der holdt dem tilbage. De var uvillige til at vove sig ud på Guds løfter. Landet var godt. Men kæmperne var mægtige, og muren omkring byerne var høje. De store fordele, som de kunne opnå ved at komme i besiddelse af Kana'ans land mistede de af syne. De holdt op med at tale om det gode land og dets velsignelser, og tillod deres sind at dvæle ved de prøvelser og vanskeligheder, der lå mellem dem og det ønskede tilflugtsted.    
Jo mere de talte om disse ting, des større syntes vanskelighederne at være, og des mere overbevist blev de om, at de krav, som blev pålagt dem, var så store, at de ikke kunne klare dem. Satan lagde kendsgerningerne frem for dem i det værste lys, og de følte, at de var et mishandlet folk. De følte medlidenhed med sig selv, og glemte de vidunderlige gerninger, som Gud havde gjort for at hjælpe dem. De mistede troen på Gud på den selv samme tid, da den burde have været stærkest. Da Gud skulle til at vise dem sin store magt og godhed og gøre sit navn herligt på jorden og hæve sit folk op til at være en foretrukket nation, æret af himlen, blev de mismodige. De vidste, at hver eneste gang, de havde stolet på Gud, havde han virket mægtigt for dem. Alligevel steg deres vantro til oprør. Deres egen fordærvede vilje spærrede vejen og skabte større mure foran dem end dem, deres fjender havde bygget.    
Israels børns historie er skrevet som en advarsel til os, til hvem tidernes ende er kommet. Vi står så at sige på grænsen til det himmelske Kanaan. Vi kan, dersom vi ønsker det, se over på den anden side og se det guddommelige lands herligheder. Hvis vi tror på Guds løfter, vil vi i samtale og opførsel vise, at vi ikke lever for denne verden, men gøre det til vor første opgave at forberede os til det hellige land.    
Farerne og vanskelighederne foran os tager til, alt som vi nærmer os den himmelske hvile. Satan er fyldt med dødeligt had mod alle, som søger at vinde det land, som engang var hans hjem. Hans misundelse har intet mistet i bitterhed, siden han blev udelukket fra himmelens strålende herlighed. Før sit fald var han en fjende af Kristus og søgte at røve hans ære og herlighed, og han er ikke i mindre grad en fjende af Kristus nu. Han har besluttet sig til at tage verden til fange. Han ser, at hans tid er kort, at en, som er mægtigere end han, snart vil tage hans magt fra ham, og han vil gøre en sidste mægtig anstrengelse mod Kristus og hans menighed.    
Nu er tiden inde for Jesu venner til at være fast besluttede på at være trofaste, og tapre overfor deres frelses hærfører. Nu er det tid at vise hvem, der er sande Kaleber, som ikke vil benægte, at murene er høje, at kæmperne er mægtige, men at vi tror, at disse kendsgerninger vil gøre sejren mere herlig. Der ligger store vanskeligheder og prøvelser foran os. Det vil kræve et stort mod og tiltagende anstrengelser at gå fremad. Nu afhænger alt af vor tro på den hærfører, der har ledt os sikkert så langt. Skal vi lade vantro komme op i os nu? Skal vi i svaghed overgive os til mistillid og frygt? Skal vi gå på kompromis med verden og vende os bort fra det himmelske Kana'an? Skal vi lægge udstrakte planer for dette liv, som indbyggerne i den gamle verden gjorde, plante, og bygge, gifte og give til ægte?    
Det højtidelige budskab for denne tid har en særlig klang, som vi skal give agt på. Tidernes tegn fortæller os, at alle tings ende er nær. Opfyldte profetier er blevet historiske kendsgerninger, som klart belyser vor stilling. Vi står alle ved randen af evighedens verden. Fordi synden tager til i overflod, bliver kærligheden kold hos mange. I stedet for dette skulle kærligheden til Gud, kærligheden til renhed, sandhed og hellighed tage til i vore hjerter. Den voksende ondskab rundt om os, skulle vække os til alvorlig nidkærhed og en stærkere beslutsomhed. Guds sande folks tro skulle gennem vore gerninger stå som et advarselstegn til verden på sammen måde, som den var åbenbaret af Noa. Hvis vore gerninger ikke harmonerer med vor bekendelse, så giver vi verden et falsk lys, og lokker dem således til ødelæggelse.    
Vor Herre sagde forud til sit folk, at i de sidste dage ville ugudeligheden blive stor og få en lammende indflydelse på sand gudsfrygt, Man ser og hører og føler ondskaben alle vegne omkring os. Selve luften synes at være gennemsyret af den, og den påvirker troen og kærligheden hos Guds bekendende børn. Det er vanskeligt at holde fast ved sin kristne retskaffenhed. Kendsgerningen er, at meget, som i vor tid giver sig ud for kristendom, skylder selve sin tilværelse, at der ikke findes forfølgelser. Når de hårde trængslers prøvetid kommer, vil en stor del af dem, der bekender sig til troen, vise, at deres gudsfrygt var som en tom skal. I stedet for at blive styrket og befæstet af modstanden, bliver deres tro svækket og bliver udslukket.    
Den tid, vi nu lever i, er farens dage. Letsindighed, ligegyldighed, fornøjelsessyge og nydelsessyge møder man i overordentlig mange såkaldte kristnes liv. Er så dette tidspunkt, hvor syvende dags adventisterne må miste troen og blive kolde og formelle? Gud forbyde dette! Skal vi blive forrædere i netop det øjeblik, hvor Gud ville blive mest helliggjort ved vor standhaftighed i vore grundsætninger? Skulle vi vende os fra Himmelens glæde netop nu, hvor vi næsten kan skimte herligheden på den anden bred? Vi lever i den vigtigste periode af denne verdens historie. Ved at bevare vor troskab mod Gud kan vi bære det mest fremragende vidnesbyrd om Kristus og sandheden.    
En virkelig kristen vil klamre sig mere fast til Guds løfter nu end nogen sinde før. Hans hjerte er, hvor hans skat findes, i Himmelen! Når de rette principper foragtes og svigtes, så må de trofaste og sande udvise deres største nidkærhed og dybeste kærlighed; så må de holde mest standhaftigt fast ved sandheden, hvor uønsket den end kan være. Den sande soldat vil være rede til at udkæmpe Herrens slag, når hans fjender er stærkest, og da er det, at sejren vil være mest fuldkommen og triumfere mest.    
Brødre og søstre af den samme dyrebare tro, skal vi ikke give agt på det sidste advarselens budskab. Er dette en tid til at bruge Herrens penge til at tjene vor stolthed og vor ærgerrighed? En tid til at lægge jordbesiddelse til jordbesiddelse, eller at bygge prægtige huse til os selv og vore børn? En tid til at samle os skatte her og fæste vor kærlighed til dem her? Herren kommer. I sin store barmhjertighed har han udfriet os af fejltagelsernes mørke, og har tilladt klare stråler af sandhed at skinne ind i vore sjæle. Vi burde åbenbare vor taknemlighed ved at videregive lyset fra himlen på en sådan måde, i vore ord og gerninger, så at andre må blive ledt til at tro de sandheder, vi forsvarer. Lad os passe på, at vi ikke bliver fejet bort af strømmen af verdslighed, idet vi siger således til ikke troende: "Tiden er ikke inde. Bliv ikke forskrækkede" "Min Herre lader vente på sig." Lad os være konsekvente. Lad vore gerninger være i overensstemmelse med vor trosbekendelse.  

6 12 1881 Review and Herald Enkelthed i klæder.   
 Jeres prydelse skal ikke være den udvortes med hårfletninger og påhængte guldsmykker eller klædedragt, men hjertets skjulte menneskehed, den sagtmodige og stille ånds forkrænkelige prydelse, hvilket er meget kosteligt for Gud. 1. Pet. 3,3-4.    
Den menneskelige forstand har altid søgt at bortforklare eller tilsidesætte den enkle direkte undervisning fra Guds ord. I enhver tidsalder har der været en majoritet af mennesker, der har bekendt sig til at være Kristi efterfølgere, som har ringeagtet de forskrifter, der medfører selvfornægtelse og ydmyghed, som kræver beskedenhed og enkelhed, både hvad samtale, opførsel og klædedragt angår. Resultatet har altid været det samme; afstandtagen fra evangeliets undervisning leder til antagelse af moder, skikke og verdslige principper. Virkelig gudsfrygt må vige pladsen for død formalisme. Guds nærværelse og kraft findes hos en klasse af ydmyge tilbedere, som har trukket sig bort fra disse kredse, der elsker verden, og de er villige til at adlyde den hellige skrifts undervisning! Generation efter generation har der været sådanne, som har indtaget dette standpunkt. Forskellige samfund er opstået, det ene efter det andet, men når de har forladt deres første enkelhed, har de tabt den kraft, de besad i begyndelsen.     
Når vi ser den kærlighed til moden og smykker, som er trængt ind iblandt dem, der bekender sig til at tro den nærværende sandhed, spørger vi med sorg: skal Guds folk ikke lære noget af den henrundne historie? Der er få, som forstår deres egne hjerter. Disse forfængelige og pyntesyge elskere af moden kan udgive sig for at være Kristi efterfølgere, men deres klædedragt og samtale viser, hvad der fylder deres sind, og hvad de har hengivet sig til. Deres liv åbenbarer deres venskab til verden, og verden gør fordring på dem som sine egne.    
Hvorledes kan den, som nogen sinde har smagt Kristi kærlighed, være tilfreds med modens frivolitet? Det smerter mit hjerte at se dem, som bekender sig til at være efterfølgere af den ydmyge og ligefremme frelser, så ivrigt søge at nå op til verdens standard hvad klædedragt angår. Selv om de bekender sig til gudfrygtighed, er det næsten ikke muligt at skelne dem fra de vantro. De glæder sig ikke ved et religiøst liv, deres tid og penge bruges til at tilfredsstille deres lyst med hensyn til klæder og prydelser.    
Stolthed og ekstravagance, hvad klædedragt angår, er en synd, som særlig kvinden hjemfalder til. Derfor er det, at apostelen særskilt henvender sig til hende, når han siger: ligeså at kvinder skal pryde sig i sømmelig klædning med blufærdighed og ærbarhed, ikke med fletninger og guld eller perler eller kostbar klædning, men som det sømmer sig kvinder, der bekender sig til gudsfrygt, med gode gerninger.    
Vi ser, hvorledes et onde, som Guds ord fordømmer, stadig baner sig vej ind i menigheden. Hvad er deres pligt, som har autoritet med hensyn til denne sag? Kan menighedens indflydelse være, hvad den bør være, når mange af dens medlemmer adlyder modens fordringer i stedet for at følge Guds udtrykkelige vilje? Hvorledes kan vi forvente den Helligånds nærværelse og hjælp, når vi tillader sådanne ting at eksistere iblandt os? Kan vi forblive tavse, når Kristi undervisning tilsidesættes af dem, der bekender sig til at være hans efterfølgere? Disse ting bringer sorg og forvirring hos dem, der har overopsigten med Guds menighed. Vil ikke i, mine kristne søstre, selv roligt og under bøn til Gud overveje dette emne. Vil i ikke lade jer lede af Guds ord. Den tid, som anvendes på klædedragten for at følge verdens moder, burde anvendes til en nøje hjerteransagelse og til studium af skriften. De timer, der er mere end bortkastede i beredelsen af unødvendige prydelser, kunde gøres mere værdifulde end guld, dersom de blev anvendt til at søge kundskab om de rette principper og de rette prydelser. Det smerter mit hjerte, når jeg ser unge damer, der bekender sig til at være kristi efterfølgere, men som praktisk talt er uvidende om hans karakter og hans vilje. Disse unge har været tilfredse med at lade sig opføde på avner. Verdens glimmer er i deres øjne mere værdifuld end de evige rigdomme; de åndelige evner, som kunde udvikles ved eftertanke og studium, lider under dette, og tilbøjelighederne bliver ikke kontrollerede, idet man betragter det ydre udseende som værende af større betydning end den åndelige elskelighed eller åndelig kraft.    
Skal ikke Kristi efterfølgere søge at erholde den indre prydelse, den ydmyge og stille ånd, som Gud sætter så stor pris på, eller skal de bortkaste de få korte nådetimer i unyttigt arbejde i forfængelighedens tjeneste? Gud ønsker, at kvinden stadig skal stræbe efter at udvikles, både hvad sind og hjerte angår, og forøge den intellektuelle og den moralske styrke, så at hun kan leve et nyttigt og lykkeligt liv, og blive til velsignelse for verden og til ære for sin skaber.    
Jeg vil spørge vor tids unge i dag, som bekender sig til at tro den nærværende sandhed, om, hvori de fornægter sig for sandhedens skyld. Når de ønsker sig et klædningsstykke eller en prydelse eller nogen bekvemmelighed, lægger de da virkelig sagen frem for Gud i bøn for at få at vide, om hans ånd kan billige disse udgifter? Er de, når de tilbereder deres klæder, omhyggelige for ikke at vanære den tro, de bekender sig til? Kan de søge Gud om velsignelse for den tid, de anvender på denne måde? Det er en ting at forene sig med menigheden og en ganske anden ting at være forenet med Kristus. En af de mest alvorlige årsager til svaghed i Kristi menighed er at den har sådanne medlemmer, som vel nok bekender sig til at være religiøse, men alligevel elsker verden og ikke har hengivet sig til Gud.    
I vore dage er der en hidtil ukendt smag for fornøjelser. Frivolitet og skamløs ekstravagance er fremherskende overalt. Mængden længes efter forlystelser. Sindet bliver fuldt af skæmt og letsindighed, fordi det ikke vænnes til eftertanke eller oplæres til at studere. Uvidenhed og sentimentalitet er fremherskende. Gud ønsker, at enhver sjæl skal kultiveres, forædles, ophøjes og gøres noblere, men alt for ofte bliver ethvert sådant betydningsfuldt foretagende forsømt for moderne forlystelser og overfladiske glæder. Kvinder tillader, at deres sjæle hungrer og forkrøbles for modens skyld, og de bliver således en forbandelse for samfundet i stedet for en velsignelse.    
Jeg har set fattige familier kæmpe under gældsbyrder, og alligevel blev børnene ikke oplært til at fornægte sig selv så denne byrde kunne fjernes. De havde aldrig lært at praktisere selvfornægtelse for at hjælpe deres forældre. Hos en familie jeg besøgte, udtrykte døtrene ønske om et dyrt klaver. Forældrene ville gladelig indfri dette ønske, men de var forgældede. Dette vidste døtrene, og havde de lært at praktisere selvfornægtelse, ville de ikke give deres forældre den smerte det er, at nægte dem deres ønsker. Men selvom det blev sagt at det er umuligt, lod de ikke sagen afslutte der. Ønsket blev udtrykt igen og igen, det blev den tunge byrde øget på forældrene. Ved et andet besøg, så jeg det ønskede musikinstrument i huset, og nogle hundreder af dollars, var blevet lagt til gældsbyrden. Jeg vidste knapt nok hvem der skulle bebrejdes mest, eftergivne forældre eller selviske børn. Begge er skyldige over for Gud.    
Dette eksempel vil illustrere mange andre eksempler. Disse unge personer har, selvom de bekender at være kristne, aldrig taget Kristi kors, for den allerførste lektie der skal læres er selvfornægtelsens lektie. Vor Frelser sagde: "Hvis nogen vil gå i mit spor, skal han fornægte sig selv og tage sit kors op og følge mig!" Vi kan på ingen måder blive Kristi disciple uden at vi indvilger i denne betingelse.    
Vi må vide mere om Jesus og hans kærlighed end om verdens moder. I min Mesters navn: Jeg kalder på de unge til at studere Kristi eksempel. Når du ønsker at udarbejde et emne, studerer du tegningen omhyggeligt, så du kan genskabe den så nær så muligt. Gå nu i gang med en kopi af det guddommelige eksemplar. Jeres evige interesse kræver at I besidder Kristi Ånd. I kan ikke være som Jesus, og samtidig gemme på stolthed i jeres hjerte. I kan ikke have plads for misundelse og jalousi. I må se det som en kristens karakter uværdig at give ly for harmfulde tanker eller beskylde andre igen. Lad venlighedens lov blive overholdt på en hellig måde. Omtal aldrig andres karakter og handlinger på en måde, der vil skade dem. Gør under ingen omstændigheder deres fejl eller mangler til genstand for latterliggørelse eller uvenlig kritik. I mindsker jeres egen indflydelse ved at gøre sådan, og leder andre til at betvivle jeres oprigtighed som en kristen. Lad og fred og kærlighed dvæle ved din sjæl, og altid værne om en tilgivende ånd.    
Jeg gentager: Studer moderne mindre, og Jesu karakter mere. De største og helligste mænd var også de ydmygeste. I sin karakter blev ophøjelse og ydmyghed blandet. I dag vil du finde at dette er hos de største mennesker. Himlens Majestæt kom til jorden, tilslørede sin guddommelighed med menneskelighed. Han havde befalings retten over verdenerne, kan kunne samle himlens hære efter hans vilje; alligevel blev han fattig for vor skyld, så vi gennem hans fattigdom kunne blive rig. Denne verdens attraktioner, dens herlighed og stolthed, fascinerede ham ikke. Han gør sagtmodighed og ydmyghed fremtrædende blandt de kristne nådegaver. Han ville have sine disciple til at studere disse guddommelige egenskaber, og søge at besidde dem. "Lær af mig, for jeg er sagtmodig og ydmyg i hjertet; og I skal finde hvile for jeres sjæle."    
Hvor er guld og perler og kostbart tøj af ringe værdi i sammenligning med Kristi ynde. Den naturlige ynde består i indbyrdes harmoni eller i de forskellige deles harmoniske forhold til hinanden, men den åndelige består i vore sjæles harmoni eller lighed med Jesus. Den vil gøre den, der besidder den, mere dyrebar end guld og sjældnere end guld. Kristi ynde er i sandhed et kosteligt smykke. Den opløfter og forædler sin besidder og reflekterer herlighedens stråler til andre, så de også drages hen til livets og velsignelsens kilde.    
Apostlen Paulus sagde: "Det borgersamfund, vi tilhører, er jo i Himlene, og derfra venter vi også Herren Jesus Kristus som frelser." Medens andre forklejner forstanden, forhærder hjertet, og berøver deres Skaber ved at hellige sig selv til verdens tjeneste, opløfter den sande kristne sin sjæl over jordens tåbelighed og intetsigende snak, søger Gud efter tilgivelse, fred og retfærdighed; for herlighed, udødelighed og evigt liv. Og han søger ikke forgæves. Hans fællesskab er hos Faderen, og hos Sønnen, Jesus Kristus. Gennem denne tætte forbindelse med Gud, bliver sjælen forvandlet. Ved beskuelse bliver vi forandret til det guddommelige billede, medens dem som søger at kun tilfredsstille det uhelligede hjertes ønsker, vil flyde med de verdsliges og modens strømme. De taler om hvad de elsker mest, og studerer og tanker til dette, indtil de ved beskuelse bliver ændret til samme billede. Deres konformitet til verdslige vaner holder dem fangne til Satan, denne verdens gud. "Som lydige trælle, så er I trælle under ham, som I lyder."    
De klæder mange af vore søstre bærer vidner imod dem, - de bekender ved navn, men elsker verden i praksis. Vi foreslår at de midler der bruges unødigt på klæder og udseende, får lov til at flyde i en anden kanal. Lad alle som hidtil brugt penge på at udslette skillelinjen mellem kristne og verden, nu bruge dem til at give føde og klæder for Herrens fattige, og sende sandheden ud til dem som er i mørke. Der er brug for midler i forskellige virksomheder i forbindelse med Guds værk. Vore søstre kan gøre meget for at dække denne mangel. Hvis de penge, som endog var blevet spildt på stoltheden, var blevet sparet omhyggeligt op, ville det beløbe sig til mere end de forestiller sig. Mine søstre, klæd jer som kristne bør klæde sig, enkelt og tydeligt; besmyk jer selv som det sømmer sig for kvinder der bekender gudsfrygt, med gode gerninger. Lad jeres te- og kaffepenge strømme ned i Herrens skatkammer. Lad også de midler der bliver brugt på andre skadelige ting for appetittens tilfredshed, blive lagt her. I kan gøre meget for Guds sag ved at praktisere selvfornægtelse i det som virker som små ting. Gud vil velsigne jer i dette arbejde.    
Vi har hver i sær et personligt ansvar. Ingen ven eller næste kan være kriterium for os. Jesus er det eneste sikre forbillede. Har I ikke, mine søstre, givet verden et forkert eksempel i jeres klæder og føje jeres selv? Har I ikke et regnskab at aflægge for Gud for den indflydelse I har udøvet til fordel for unødig besmykning og opvisning? Vor tro må prøves i denne verden. Kristus overvandt for vor skyld, og gjorde derved muligt at vi også kan overvinde. Vi må udholde prøvelser og fristelser her, og derefter modtager vi kronen om vi er trofaste. "Salig er den, som holder ud i prøvelse, for når han har stået sin prøve, vil han få livets sejrskrans." Vi skal udsættes for mange fristelser, men udstås disse rigtigt vil de rense og forædle os, ligesom er renset i ild. Når vi udsættes for verdens forlokkelser, og vi troede at det er guld, viser det sig at være det rene affald for os. Vor Forløser ser situationen, og han råder alle til at købe guld af ham lutret i ild; som er tro og oprigtig kærlighed, den nåde som ikke vil udslettes af fristelsens ild ovn.    
Apostlen udbryder: " Ransag jer selv, om I er i troen! Prøv jer selv!" Sammenlign din karakter med Guds ords spejl, se om loven fordømmer dig. Hvis det er sådan, så vask jeres karakterklædning rene i Lammets blod. Uanset om vi gør det eller ej, så prøv os selv ved Guds lov, vi må være sikre at han vil prøve os. Han vil bringes os gennem ild ovnen. Prøvelser kommer ikke over os for at informere Gud om hvad vi ser, for hans øje læser vort hjertes intentioner og målsæt; men det er for vor egen oplysning, at vi må lære at vore egne mangler, og afhjælpe dem før det er for sent. Vi kan ikke sige hvad vi er, uanset om vore nådegaver er sande eller falske, før de prøves.    
Kristi liv var en stadig erfaring i afsavn, selvfornægtelse og sorg. "Men han blev såret for vore overtrædelser, knust for vor brødres skyld; os til fred kom straf over ham, vi fik lægedom ved hans sår." Når vi ser at vor Frelser har udholdt alt dette for os, hvad holde vi så ud for ham? Vil vi vise vor kærlighed og taknemmelighed ved at adlyde hans ord, og vise hans ånd? Der er et arbejde der skal gøres for Mesteren. Hvor mange sjæle vil frelses, hvis enhver bekendende Kristi efterfølger vil gør alt hvad der er i hans magt for ham at gøre! Min bror, min søster, overalt omkring os er der fattige, som bør modtage Kristi ord fra dig, efter at du har givet dem mad og klæder. Der er den syge, hvem det er din pligt at besøge. Der er de sørgende der skal trøstes og bedes for. Hvis Herren har velsignet dig med denne verdens goder, må du ikke samle det begærligt sammen, eller bruge det på din stolthed. Husk at han en dag vil sige: "Aflæg regnskab for din forvaltning." Lad os investere vore midler i Himlens bank ved at bruge dem for at dække den trængendes mangler eller fremme Guds sag. Da finder Mesteren os trofaste over for de små ting, ved sin ankomst, og vil sætte os hver især til at herske over "mange ting" i herlighedens rige.  

13 12 1881 Review and Herald Lang levetid, og livsvaner   
 Første Mosebog giver os en Ganske præcis beretning om de første femogtyve hundre års af menneskehistoriens personlige og sociale liv, og alligevel har vi ikke noget om et barn der født blind, døv, forkrøblet, deformeret eller åndssvagt. Der er ikke noget tilfælde i den bog, om en naturlig død som spæd, i barndommen eller tidlig manddom. Der står ikke noget om mænd og kvinder der dør af sygdom. Mindeord i første Mose bog lyder således: "Således blev (Adams) fulde levetid 930 år, og derpå døde han." "Således blev Sets fulde levetid 912 år, og derpå døde han." Om andre, siger skriften: "Han levede til en god høj alder, og han døde." Det var så sjældent at en søn døde før faderen at dette ville blive værd at skrive ned. "Haran døde i sin fader Taras levetid." Alligevel var Haran selv en fader før sin død.    
Overtrædelse af fysiske love og menneskelige lidelser som konsekvens der af, har hersket længe, at mange ser på den nuværende tilstand med sygdom, lidelse, svaghed og for tidlig død, som menneskehedens bestemte lod. Men Gud skabte ikke slægten i sin nuværende svage tilstand. Dette er ikke Forsynets værk, men menneskers værk. Det kom frem ved overtrædelse af Guds lov. Da Adam og Eva faldt først fordi de blev fristet på appetitten, faldt deres hellige og lykkelige stade. Det er ved samme fristelse at slægten svækkes. De har givet appetitten frit løb og lidenskaben tager tronen, og underlægger fornuften og samvittigheden.    
Mennesket kom fra sin Skabers hånd fuldkommen i organisering, og i en smuk form. Det at de fik seks tusinde år modstod den stadig voksende vægt af sygdomme og forbrydelse, er et afgørende bevis på den udholdenhedskraft som han først gav til. Og selvom verden før syndfloden generelt hengav sig til synd, uden grænser, var der mere end to tusinde før overtrædelsen af naturens love kunne mærkes. Havde Adam fra begyndelsen ikke større kraft end mennesker har nu, ville slægten være uddød på det tidspunkt.    
Med få undtagelser levede partriarkerne fra Adam til Noa i næsten tusinde år. I de efterfølgende generationer fortsatte sygdommens og lidelsernes byrde med at hvile tungt, og livslængten ville afkortes stærkt. Så hurtigt var slægten degenereret på Kristi første kommes tid, at den syge fra alle stæder byer og landsbyer blev bragt til ham for helbredelse. Siden det tidspunkt har det fysiske forringes til stadighed. Og på grund at fortsat overtrædelse af livets love, er menneskenes år blevet afkortet, så at nuværende slægter går i graven i en tidligere alder, medens dem før syndfloden var på deres livs højdepunkt.    
Sygdommen var ikke kun blevet overført fra slægt til slægt, men forældre lod forkerte levevaner gå i arv til deres børn, og deres forvanskede appetit, og fordærvede lidenskaber. Mennesker er træge til at lære visdom fra fortidens historie. Det besynderlige fravær af principper, som betegner nuværende generationer, ligegyldighed over for livets og sundhedens love er forbavsende. Og selvom et kendskab til disse ting hurtig kan opnås, fremhersker der en beklagelig uvidenhed. De fleste bekymringer er: "Hvad skal jeg spise? Hvad skal jeg drikke? Og hvad skal jeg klæde mig med?" Uanset alt hvad der er blevet sag tog skrevet om vigtigheden af godt helbred og hvordan det bevares, er appetitten den store lov som hersker i mænd og kvinder generelt.    
Hvad kan der gøres for at holde stand mod den sygdommens og forbrydelsens strøm, som river vor slægt med sig mod ødelæggelse og død? Da den store årsag til dette onde findes i tilfredsstillelsen af appetitten og lidenskaben, så må det første store reformarbejde bestå i at lære og praktisere mådeholdets og selvkontrollens lærdomme. For at virkeliggøre en varig forandring til det bedre i samfundet må opdragelsen af masserne begynde tidligt i menneskets liv. De vaner der bliver dannet i barndommen og ungdommen, den smag, der bliver erhvervet, den selvkontrol, der bliver opnået, de principper, der bliver indprentet fra vuggen af, er næsten sikre på at bestemme en mands eller kvindes fremtid. Den forbrydelse og fordærvelse der er forårsaget ved umådeholdenhed og slap moral, kunde have været undgået ved den rette opdragelse i ungdommen.    
Et af de største hjælpemidler til at udvikle rene og ædle karakterer hos de unge, idet det styrker dem til at beherske appetitten og holde sig borte fra nedværdigende udskejelser, er et sundt fysisk helbred. Og på den anden side er selve disse selvkontrollens vaner en væsentlig betingelse for opretholdelsen af sundheden.    
Det er af den største vigtighed, at mænd og kvinder bliver undervist i videnskaben om det menneskelige liv og de bedste midler til at bevare og opnå sundhed. Specielt er ungdommen tiden til at erhverve sig et kundskabsforråd; der skal anvendes daglig livet igennem. Ungdommen er tiden til at anlægge gode vaner, at rette forkerte, som man allerede har lagt sig efter, at opnå og beholde magten til selvkontrol, at lægge planer og vænne sig til at gennemføre dem, at indordne alle livets handlinger under Guds vilje og vore medskabningers velfærd. Unge er såtiden, som bestemmer høsten både i dette liv og i livet efter graven.     
De unge på vor tid bør instrueres tålmodigt af både forældre og lærere i sundhedslovene, og hvordan midlerne kommer til veje til deres helbredelse, når de er blevet svækket. Jesus ignorerede ikke Legemets Krav. Han tog Hensyn til Menneskets fysiske Tilstand og gik omkring og helbredte de syge og genskabte tabte Evner. Han havde respekt for menneskenes fysiske tilstand, og gik omkring og helbredte syge og genoprettede deres evner som led af deres tab. Hvor godt er det da ikke for os at bevare den naturlige sundhed som Gud har begavet os med, og undgå formindskelse og svækkelse af vore kræfter.    
Forældre bør indprente deres børn med at alle deres kræfter kommer fra Gud, og han har krav på alle evner; at når der syndes imod deres legemer, når sundheden misbruges på enhver måde, så synder de imod Gud, og den mindste af hans udvalgte velsignelser. Gud giver os godt helbred så den bruges i hans tjeneste; og jo større fysisk styrke vi besidder, des stærkere udholdenhed, des mere gør vi for vor Mester. I stedet for at misbruge og overbelaste vor egen styrke, bør vi bevare den i hellighed til hans anvendelse.    
Man bør vise de unge, at de ikke har frihed til at gøre med deres liv, som de synes. i dag er livet dem betroet, siden kommer dagen, da de skal gøre regnskabet op. Gud vil ikke holde dem uskyldige, som behandler hans værdifulde gaver letsindigt; verdens Forløser har betalt en uendelig stor pris for dem, og deres liv og talenter tilhører Ham; og de vil til sidst blive dømt i henhold til, om de har været tro eller utro i forvaltningen af den kapital, som Gud har betroet i deres varetægt. De burde undervises om, at jo flere midler og anledninger de har fået, desto tungere hviler ansvaret over for Guds værk på dem, og desto mere bliver der krævet af dem. hvis ungdommen således bliver opdraget til at føle deres ansvar over for Skaberen, og hvor stor en gave, der er dem betroet, idet de ejer livet, vil de tøve med at styrte sig ud i den forlystelsernes hvirvel, som opsluger så mange af vor tids lovende unge mænd.    
Forældre lad reformarbejdet begynde der hjemme, oplær barnet til flidens vaner, og alvorlig refleksion; overbring liv til det, som en virkelig gave; vis det hans pligt mod Gud, sin næste, og sig selv; iberegn moralske og religiøse principper; gav det en passende uddannelse, middel til at et alvorligt liv, lad det vide at i altid er parate til at give det øm sympati og sunde råd, og hjælpe det hvis det falder, og opmuntre det fremad; og det vil ikke komme så meget på vildspor, eller miste sin velsignelse over for verden.    
Lad alle, både gamle og unge give flittigt agt på Herrens ord som den vise mand har nedskrevet for tre tusinde år siden: "Min søn, glem ikke, hvad jeg har lært dig, dit hjerte tage vare på mine bud! Thi en række af dage og leveår og lykke bringer de dig. Godhed og troskab vige ej fra dig, bind dem som bånd om din hals, skriv dem på dit hjertes tavle! Så finder du nåde og yndest i Guds og menneskers øjne."  

20 12 1881 Review and Herald Vidner for Kristus   
 I skal være mine vidner, Var vor Frelsers afskedsord til sine disciple, hvor skyen tog imod ham fra deres øjne. Under hans fravær, skal de være hans repræsentanter i verden. Hvor trofast opfylder de deres hverv, bevidnes ved deres selvfornægtende liv for deres Mesters sag, ved deres glædelige sejr vidner de for Kristus og sandheden over for tortur, fængsel og død.    
Disse Jesu ord har ikke tabt noget af deres kraft gennem tidernes små forsømmelser. Vor Frelser kalder efter trofaste vidner i disse dage med hykleri og religiøs formalisme. Men hvor få, selv blandt bekendende ambassadørere for Kristus, er parat til at give et troeligt vidnesbyrd for deres Mester. Mange kan fortælle hvordan store og gode mennesker i generationer har gjort, og turdet, og lidt, og glædet sig. De bliver veltalende med at fremsætte evangeliets kraft som har fået andre til at glæde sig i prøvende kampe, og til at stå fast imod hårde fristelser. Men så længe andre kristne bringes så seriøst frem som vidner for Jesus, lader de ikke til at have nogen frisk og betimelig  erfaring fra dem selv at fortælle.    
Kristi forkyndertjenere, hvad har I at sige for jer selv? Hvilke sjælskonflikter har I erfaret, som har været godt for jer, til sjæles bedste, og til Guds ære? I som bekender at forkynde det sidste højtidelige budskab for verden, hvilken erfaring har I som kendskab til sandheden og dens virkning på jeres egne hjerter? Vil jeres karakter vidne for Kristus? Kan I tale for sandhedens forfinende, forædlende og helliggørende indflydelse som den er i Jesus? Hvad har <i>I</i> set, og hvad har <i>I</i> kendt til Kristi kraft?    
Dette er det venlige vidnes som Herren kalder på, og som kirkerne lider for. Kristi ånd - den sande tro, som virker ved kærlighed og renser hjertet - er en uvurderlig juvel, helt sjælden i denne degenerede tidsalder. "Hvis I elsker mig," siger Frelseren, "så hold mine bud." Adlyder vi Guds lov, eller gemmer vi på afguder i vore hjerter? Hvor mange viser deres kærlighed i villig lydighed, og gør Kristi tjeneste som deres første overvejelse, og sætter verdslige ting i anden række?    
Ikke troende ser nogle gange på deres tro som noget utiltrækkende, koldt og forbydende. Det er grunden. Evangeliets forkyndertjenere bringer sandhedens teori til folk, medens Han som er Sandheden og Livet lades i baggrunden. Nogle forkyndere er mere nidkære for at gøre diskutere lærdomspunkter, end at vise den selvfornægtende og korsfæstede Frelser frem for folk.    
En prædikant kan vinde et godt omdømme for evner og skarpsindighed, og alligevel ikke være Kristi anerkendte vidne. Han kan tale om sandheden, prale af sandheden, skønt hans hjerte ikke mærker sin helliggørende kraft. Selvet er ophøjet, og Guds herlighed glemmes. Hvis sand fromhed og Helligåndens indflydelse mangler, vil en prædikants arbejde være til skade for folk og for sandhedens sag. Han forkynder ikke Kristus ud fra en erfaringsmæssig kendskab til ham, men han gentager på papegøjeagtig måde det som han har lært af andre. Herren retter spørgsmålet til denne klasse: "Hvi regner du op mine bud og fører min pagt i munden?"    
Løft Jesus op, løft ham frem for folk; dvæl ved  hans uforlignelige kærlighed. Men hjertet må først besjæles med den kærlighed, for at kunne sige den, for at forkynde det, og bede for den og efterleve den. Vi må have et personligt samfund med Kristus, for at kunne åbenbare ham for folket. Hans Ånds nådegaver, hans karakters elskelighed, må skinne frem i hans vidners karaktertræk.    
Hvor er der mange, der krampagtigt holder fast på det, de selv kalder værdighed, men som i virkeligheden blot er selvophøjelse. De søger at ære sig selv i stedet for med ydmygt hjerte at vente på, at Kristus skal ære dem. I samtaler bruges der mere tid til at tale om selvet end til at ophøje Kristi nådes rigdom. Disse personer lærer andre hvordan de skal udvikle en kristen karakter, men de gør ikke disse ting selv. De har ikke lært af ham som siger: "Jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet."     
Sand hellighed og ydmyghed er uadskillelige. Jo nærmere sjælen kommer Gud, desto mere ydmyg og stille bliver den. Da Job hørte Herrens stemme fra stormvejret, udbrød han: "Jeg tager det derfor tilbage og angrer i støv og aske!" Job 42,6. Det var, da Esajas så Herrens herlighed og hørte seraferne råbe: "Hellig, hellig, hellig er Hærskarers Herre," at han udbrød: "Ve mig, det er ude med mig." Es 6,3 og 5. Efter at Daniel havde haft besøg af det hellige sendebud, sagde han: "Mit ansigt skiftede farve og blev ligblegt." Dan 10,8. Efter at Paulus var blevet bortrykket indtil den tredje Himmel og havde hørt uudsigelige ord, som det ikke er et menneske tilladt at udtale, omtaler han sig selv som "den allerringeste af alle hellige." Ef 3,8. Det var den elskede Johannes, som lænede sig mod Jesu bryst og så hans herlighed, der faldt som død ned for englens fødder. Jo nærmere vi betragter Frelseren, desto mindre vil vi finde, vi kan anerkende hos os selv.    
Der findes i denne tid en feberagtig lyst til at more sig, en frygtelig tiltagende ryggesløshed og foragt for al øvrighed. Ikke blot verdens børn, men mennesker, der kalder sig kristne, lader sig mere beherske af deres tilbøjeligheder end af pligtfølelse. Kristi ord lyder til os gennem tiden: "Våg og bed!" Matt 26,41. Paulus siger: "I, brødre! lever ikke i mørke, så dagen kan overraske jer som en tyv. Thi alle er I lysets børn og dagens børn; vi hører ikke natten eller mørket til." Tidernes tegn peger os til vor Herres nære komme. Er det virkeligt rigtigt at afslutningen for denne verdens historie er nær? at Kristus står ved døren? Forbereder vi os til den store domsscene?      
Hvor er vore ansvarsfulde mænd i denne krise? Lever de som mænd der venter på deres Herre? Er der ikke mænd i forkyndertjenesten som er ligeglade og ryggesløse? Er der nogen blandt os som spiser og drikker med de fordrukne? Her menes der ikke specielt drankerne; alle er med, hvis sanser er så forvirrede og omtågede af tidernes ånd at de evige ting ikke erkendes. Hvis der nogen sinde har været et tid hvor Guds mænd bør stå fjernt fra verdens fordærv, så er det nu. Herren er nær. Lad basunen for en bestemt klang. Lad folk blive advaret.    
I er mine vidner, sagde Herren. En levende kristen vil have et levende vidnesbyrd at frembære. Hvis du har fulgt Jesus skridt for skridt, vil du have noget rigtigt pege hen til, fortælle om den vej han har ledt dig på. Du kan fortælle hvordan du har prøvet hans løfte, og fundet løftet rigtigt. Du kan pege til de levende punkter i din erfaring, uden at gå flere år tilbage i fortiden. Om vi oftere kunne høre de enkle, alvorlig vidnesbyrd af hjertets konflikter og sejre: -     
 "Jeg har kæmpet kampe for Herren, og jeg har vundet sejr over selvet. Jeg blev stærkt forhånet af den store fjende, fristet til at forsømme bøn og søge mit eget behag. Jeg udførte ikke min pligt for Gud særlig pålideligt. Han har beriget mig med Himlens rigeste velsignelse, gaven med hans Søn; alligevel har jeg sat hans tjeneste næst efter min egen. Men jeg har set min synd derved, og har angret for Herren. Jeg har kæmpet imod selvet, som kæmpede for overherredømme. Kampen var frygtelig, men jeg ville ikke give efter for det kødelige hjertes anråb. Jeg ydmygede min sjæl over for Gud, og græd i anger over for ham. Min skælvende tro greb løfterne, og brugte dem på mig selv. Jesus åbenbarede sig selv som en nærværende hjælp i min nød. Jeg havde vundet sejr." Hvilken en velsignede, blødgørende og underlæggende indflydelse ville sådanne vidnesbyrd ikke have på den uomvendtes eller frafaldnes hjerte. Gud taler gennem leret. Religionen virker til at være en realitet.    
I denne tid med generel umådeholdenhed og verdslighed, må enhver sand kristen kæmpe en kamp for at kunne praktisere sandhedens principper, såvel som anerkende dem. Det er ægte personlig erfaring det kristne liv, den kristne krigsførelse, som evangeliets forkyndere behøver. Vor frelses Hærfører kalder på vidner direkte fra handlingens mark. Dem som er blevet overfaldt hårdt af sandhedens fjender og sjælefjenden, og som har optrådt sådan som Jesus gjorde i sin prøvetid, vil have et vidnesbyrd at frembære som vil vække begejstring i tilhørernes ører. De vil faktisk være vidner for Jesus.    
Brødre, fortidens gode mænds biografier vil ikke imødekomme denne tids krav. Den Frelser som i bekender at elske og tjene, ønsker at I får jeres egen erfaring at fortælle. Hvad tror I? Er prøvetiden snart slut? Er den tid nær hvor dommen skal sættes, og bøgerne skal åbnes, og vi skal dømmes efter vore gerninger?    
Vidner for Kristus vil vise medynk der hjemme. Dem som ikke gør dette, fornægter deres tro. Prædikanter som forkynder nøjeregnende praktiske prædikener for folk, skal de selv give en praktisk illustration på de sandheder der undervises i. Fromhed i dagliglivet vil give kraft i det offentlige vidnesbyrd. Tålmodighed, overbærenhed og kærlighed vil gøre indtryk på hjerterne, som prædikenerne ikke kan nå ud til. Kristus er ikke tilfreds med den frugt som mange frembærer. Han erklærer at træet er fordærvet, for dens karakter bestemmes ved frugten.    
Der er en sørgelig mangel på ømhed og forståelse blandt Kristi tjenere. De elsker ikke som brødre gør. De er hårde og diktatoriske. Særlig deres opførsel mod de fejlende er blottet for medynk og medfølelse. Apostlen siger: "se du selv til, at ikke også du bliver fristet." Vi skal visselig dømmes af vor Himmelske Fader på samme måde som vi har dømt andre. "Det mål, I måler med, med det skal I selv få tilmålt." "Thi dommen er ubarmhjertig mod den, der ikke har øvet barmhjertighed." Oh om disse hårdhjertede, nøjeregnende mennesker ville falde på Klippen og blive brudt, så de ikke bliver så frygtelig i stedet for, så Klippen skal falde på dem og slå dem til småstykker.    
Med sit liv har Jesus givet os et eksempel på medfølelse og kærlighed for den fejlende. Når han uden frygt irettesætter synd, betragter han synderen med medlidenhed. Ser på Golgatas kors, hvor Kristus udgav sit liv for at sone for vore synder, så lad os genkalde hans ord: "At I skal elske hverandre, ligesom jeg har elsket jer." Oh om vi alle, både prædikanter og fol, måtte give agt på denne indtrængende bøn"    
Men så længe Kristi tjener søger med al tålmodighed og kærlighed for at redde syndere, bør han under ingen omstændigheder give synden tilladelse. Han må ikke lade sine begreber sløves af kontakten med syndigheden, eller hans dømmekraft forvanskes af verdens mening. Når synden undskyldes og besmykkes, mister vi en fornemmelse for dens afskyelige karakter. Medlidenhed med den fejlende må ikke fornedres til eftergivenhed for overtrædelse. For at bevare de sikre midler, må den kristne lægge gudsfrygt ind i sin praksis. Så vil han se sådan som Gud ser.    
Den Gode Hyrde har sat sit liv til for fårene. Underhyrderne bør våge efter sjæle idet de må aflægge regnskab, huske på at de skal være "forbilleder for hjorden." Han som påtager sig ansvar for at instruere andre i Guds sager, bør selv være konstant elev i Kristi skole. Gud vil acceptere alles arbejde, som adlyder Frelserens kald: "Følg mig." Idet de fortsætter med at følge Jesus vil de blive mere og mere lig ham i karakter. Kærlighed til Gud og mennesker vil præge livet. Tankerne vil naturligt dvæle ved himmelske ting. Samtalens tema vil være genstand for den største interesse, det kristne håb. Ansigtsudtrykke vil vise fred der overgår kundskab. Et sådant liv er det bedste vidnesbyrd der kan frembæres for Kristus.  

3 01 1882 Review and Herald Godt nytår   
  "Jeg ønsker jer et godt nytår," vil snart kunne gentages fjern og nær af forældre, børn, brødre og søstre, bekendte og venner. En verden som vor, virker denne nytårshilsen langt mere passende end julehilsen der gik igen så sent fra mund til mund. Over alt er der blege ansigter, rynker på panden af smerte og omsorg, eller former bøjet med alderen. Hvor vi end kommer hen, vil der ses sørgedragter. Den lidende, brødebetyngede og aldrende kan ikke længere blive gift. I mange hjem er der en tom stol, et elsket barn, en man dog fader, hvis tilstedeværelse skabte glæde sidste jul og god nytårsfest, har forladt kredsen. En glædelig jul virker som en hån mod denne forladte familie.    
Men uanset livets bekymringer og sorger, uanset fortidens fejltagelser og vildfarelser, siges et "godt nytår" som et udtryk for kærlighed eller respekt, falder behageligt i øret. Og alligevel glemmes disse venlige ønsker ofte med deres udtryk? Hvor ofte tager vi ikke deres betydning ind i dagliglivet, og derved hjælper til deres opfyldelse. Nytårshilsen siges ofte fra en hyklerisk mund, fra hjerter som ikke afholder sig fra selviske fornøjelser og gør andre lykkelige. De der modtager gaver hvert nyt år, accepterer mange dette som deres afgift. Vi modtager dagligt Himlens gaver, solskin og regn, mad og tøj, venner og hjem, - alt ubemærket, alligevel livets uvurderlige velsignelser, - glemmer de Giverens krav, glemmer at Gud har givet dem en arv i hans fattige; og at Kristus, Himlens Majestæt, identificerer sig med den lidende menneskehed i form af hans hellige.    
Vor Frelser siger: "Det var mig som I forsømte. Da jeres garderobe blev forsynet med kostelige klæder, havde jeg ingen behagelige klæder, da I festede, var jeg sulten; I var optaget af fornøjelser, var jeg syg, en fremmed og ikke tog jer af mig. Lad dem som vil have et godt nytår, søge at ære Gud og gøre alle omkring sig lykkelige. Lad dem dele Forsynets gaver med dem som trænger mere, og bringe deres taknemmelighedsofre deres syndofre og frivillige ofre til Herren.    
Lad os se tilbage på vor egen handlemåde i de sidste år, sammenligne vort liv og karakter med bibelstandarden. Har vi tilbageholdt det fra vore nådige Velgører, som han kræver tilbage fra os, for alle de velsignelser han har tilstået os? Har vi forsømt at sørge for fattige og trøste den sørgende? Her er det arbejde vi har foran os.    
Gud har tilsået mange gaver med en rundhåndet hånd. Vil de give tilsvarende tilbage? Nogle af disse personer var trofaste over for det mindste de fik betroet da de var fattige. De bør hellere fornægte bekvemmelighederne for sig selv, eller endog livets nødvendigheder, end at tilbageholde deres ofre fra Herrens skatkammer. Gud har belønnet deres trofasthed med velstand. Men nu sker der en forandring med dem der modtager hans gaver. Deres mangler øges hurtigere end deres indkomst, og de giver ikke længere den del tilbage til Guds som er passende. Således udvikles den samme ærgerrighed som viste Judas' fordærv.    
Lad os bringe vore sjæle til opgaven. Lad os se om vi har bragt alle ofre til Gud. Dette vil jeg gøre for mig som enkeltperson. Det kan være at jeg har været efterladende det sidste år. Jeg ved ikke hvornår og hvor, men gør det sikker at jeg har gjort hele min pligt, vil jeg først på året bringe et offer til Gud, der kan bruges bedst, til nogen af hans værks grene. Hvis nogen af jer, mine brødre og søstre, er overbevist om at I ikke har givet de ting til Gud som er hans; hvis du ikke har tænkt venligt over de fattiges mangler; eller hvis i har tilbageholdt noget fra et menneske der tilkommer ham, beder jeg jer indstændigt at angre for Herre, og genoprette firefoldigt. Streng ærlighed mod Gud og mennesker vil alene møde de guddommelige forlangender. Husk på at hvis I har bedrage en næste i handel, eller på nogen måde berøvet ham hans eget, eller hvis I har berøvet Gud i tiende og gaver, bliver det alt sammen registreret i Himlens bøger.    
Mange begræder deres frafald, der manglende fred og hvile i Kristus, når sidste års regnskab viser at de har adskilt sig selv fra Gud ved at forlade deres strenge renhed. Når de trofast ransager deres hjerter, når de vil åbne deres øjne for at se selviskheden i deres motiver, - så vil deres bøn blive: "Skab i mig et rent hjerte oh Gud; forny en ret ånd i mit indre." Gud kræver at vi får et rent hjerte og rene hænder. Lad dem som har tilladt fejl bevise deres anger, ved at søge fuld genrejsning, lad dem i deres efterfølgende liv bevise en ægte reformation, og de vil visselig nyde Himlens fred.    
Lad os gå ind i det nye år med rent bord. Lad fejlene blive rettet. Lad bitterhed og onde tanker blive rykket op med rode. Lad det rette sejre over det forkerte. Lad misundelse og jalousi mellem brødre blive lagt bort. Hjertefølt og ærlig bekendelse vil helbrede de alvorlige vanskeligheder. Så kan der med Guds kærlighed i sjælen, flyde en oprigtig hilsen fra munden: "Jeg ønsker jer et godt nytår."    
Mange som var hos os fra begyndelsen af 1881 er ikke her til at byde 1881 velkommen. Vi behøver ikke selv leve for at se et nytår igen. Skal vi ikke forsøge at udnytte den lille tid vi har fået tilstået? Vil Kristi kirke ikke vende sig fra deres frafald? Vil de ikke lægge deres afguder til side, angre deres kærlighed til verden, overvinde deres selviske begærlighed, og åbne hjertets dør for at byde Frelseren velkommen? Måtte begyndelsen af dette år være et tidspunkt der aldrig glemmes, - en tid hvor Kristus skal komme ind iblandt os, og sige: "Fred være med jer."    
Brødre og søstre, jeg ønsker jer, en og alle, et godt nytår.<p>"Vi lever i gerningerne, ikke i årene; i tanken, ikke i åndedrag; <br>I følelser, ikke i figurer på urskiven. <br>Vi bør regne tiden i hjerteslag når de slår<br>For mennesker, for pligt. Han lever bedst<br>som tænker mest, føler ædelt, handler bedst."  

10 01 1882 Review and Herald Tanker om uddannelse   
 Intet arbejde, mennesket nogen sinde har påtaget sig, kræver større omhu og dygtighed end den rette oplæring og opdragelse af de unge og børnene. Intet virker så kraftigt som indflydelsen fra vore omgivelser i de første år af vort liv. Den vise mand siger: "Væn drengen til den vej, han skal følge, da viger han ikke derfra, selv gammel." Menneskets natur er trefoldig, og den oplæring, Salomon indskærpede, omfatter den rette udvikling af de fysiske, intellektuelle og moralske kræfter. For at udføre denne gerning rigtigt må forældre og lærere selv forstå "den vej, barnet skal følge". Dette indbefatter mere end boglig viden og skolelærdom. Det omfatter udøvelsen af afholdenhed, broderkærlighed og gudfrygtighed, udførelsen af vor pligt mod os selv, vor næste og Gud.     
Børnene må opdrages efter et andet princip end det, der råder ved dressur af dyrene, der ikke kan ræsonnere. Dyret skal kun vænne sig til at underordne sig sin herre, men barnet skal lære at beherske sig selv. Viljen må oplæres til at adlyde forstandens og samvittighedens bud. Et barn kan være så disciplineret, at det ligesom dyret ikke selv har nogen vilje; dets individualitet går tabt i lærerens. En sådan opdragelse er uklog, og den får katastrofale følger. Børn opdraget på denne måde vil mangle stabilitet og beslutsomhed. De har ikke lært at handle efter principper, og forstands evnerne er ikke blevet styrket ved øvelse. Så vidt muligt bør ethvert barn oplæres til selvtillid. Ved at få sat de forskellige evner i virksomhed vil det opdage, hvor det er stærkest, og hvor det har sine mangler. En forstandig lærer vil især drage omsorg for, at de svage træk bliver styrket, så barnet kan danne en velafbalanceret, harmonisk karakter.    
På nogle skoler og familier, viser børnene sig at være veltrænede, medens de er under direkte disciplin, men når systemet har holdt under regler, bliver brudt, lader de til at ikke kunne tænke og handle og beslutte for sig selv. Var de blevet oplært til at selv udvise dømmekraft så hurtigt og vidt som det kan praktiseres, vil de onde være undgået. Men de har længe været kontrolleret af forældre eller lærere de har stolet helt på. Han som søger individualitet hos sine elever forenes med sin egen individualitet, så at fornuft, dømmekraft og samvittighed underlægges hans kontrol, påtager et uberettiget og forfærdeligt ansvar. Dem som oplærer deres elever til at føle at kraften ligger hos dem selv at blive ærefulde og nyttige mænd og kvinder, vil være den mest varige succes. Deres arbejde viser sig ikke til størst fordel for ryggesløse iagttagere, og deres arbejde værdsættes ikke så højt som den instruktør, der har fuldstændig kontrol men det liv eleverne har efterpå, vil vise resultater for en bedre uddannelsesplan.    
Både forældre og lærere er i fare for at byde og diktere for meget, medens de ikke kommer til tilstrækkeligt socialt forhold med deres børn eller deres elever. De fastholder for megen reservation, og udviser deres autoritet på en kold og usympatisk måde, som fører til oprør i stedet for at vinde tillid og hengivenhed. Hvis de oftere samler børnene omkring dem, og viser interesse for deres arbejde, og endog deres sportsaktiviteter, vil de vinde de smås kærlighed og tillid, og respektens og lydighedens lektie vil værre meget nemmere at lære; for kærlighed er den bedste lærer. En lignende interesse de unge fastholder vil sikre lignende resultater. Den unges hjerte er hurtig til at reagere på sympatiens berøring.    
Det må aldrig glemmes at læren må <i>være</i> hvad han ønsker hans elsker skal <i>blive</i>. Heraf overvejes hans principper og levevaner skal som af større vigtighed end hans litterære kvalifikationer. Han bør være en mand som frygter gud, og nærer ansvar for sit arbejde. Han bør forstå vigtigheden af fysisk, mental og moralsk oplæring, og han bør give hver enkelt den passende opmærksomhed. Han som kontrollerer sin elever må først kontrollere sig selv. For at få deres kærlighed må han vise i udseende, ord og handling at hans hjerte er fyldt med kærlighed til dem. På samme tid er fasthed og beslutsomhed absolut nødvendig i arbejdet med at danne rigtige vaner, og udvikle ædle karaktertræk.    
Fysisk oplæring bør besidde en vigtig plads i alle uddannelsessystemer. Det er forældres og læreres pligt at blive kendt med menneskeorganismen og de love som den herskes af, og så vidt muligt sikre deres børn og elever den største af alle jordiske velsignelser, "et sundt sind i et sundt legeme." Myriader af børn dør hvert år, og mange flere overlades til at føre et usselt liv, måske af synd, på grund af lærere og forældres uvidenhed eller forsømmelse.    
Mange mødre bruger timer endog dage på unødigt arbejde, blot for at vise sig frem, og alligevel har de ikke tid til at få den nødvendige information, at hun må bevare sine børns sundhed. Hun betror deres kroppe til doktoren, og deres sjæle til prædikanten, så hun ikke forstyrres i hendes tilbedelse af moden. For at blive kendt med menneskestrukturens forunderlige mekanisme, og forstå det ene organs afhængighed med det andet, for en sund handlemåde for alle, er et arbejde hun ikke har interesse i. Hun ved kun lidt om sindets og legemets indbyrdes indflydelse. At sindet i sig selv, er en forunderlig begavelse som allierer det begrænsede med det ubegrænsede, forstår hun ikke.    
I generationer har det populære uddannelsessystem, især for børn, været destruerende for sundhed, og endog for livet selv. I Fem til seks timer om dagen, har barnet gået ind i et klasseværelse der ikke er ordentlig udluftet eller sundt nok til elevernes sundhedsvelvære. Luften i disse værelser bliver gift for lunger som inhalerer det. Og her bliver de små, med deres aktive hvileløse kroppe, og ikke mindre aktive og hvileløse tanke sind, holdt ubeskæftiget i lange sommerdage, når hele verden ikke kalder dem til større sundhed og lykke med fugle og blomster. Det bedste mange børn får er kun et spinkelt greb om livet. Indespærringen i skolen gør dem nervøse og syge. Deres kroppe forklejnes af nervesystemet. Hvis livets lampe går ud, er lærere og lever langt fra at fortænke sig selv i at de havde noget at gøre med udlukkelsen af livsgnisten. Den smertelige tab betragtes som en særlig tilskikkelse af forsynet, meden sandheden er uden undskyldning, uvidenhed og forsømmelse af naturlovene har ødelagt disse børns liv. Gud har planlagt at de skal leve, og glæde sig over sundhed og livskraft, og udvikle rene, ædle og elskelige karaktertræk, der ærer ham i dette liv, og priser ham for altid i det fremtidige liv.    
Hvem kan påskønne de liv som er forlist ved at få forstanden til at forsømme de fysiske kræfter? De uforstandige forældre og lærers handlemåde stimulerer de unge sind til smiger eller frygt, har vist sig skæbnesvangert for mange lovende elever. I stedet for at tilskynde dem med alle mulige opmuntringer, vil en klog instruktør hellere begrænse det aktive tankesind indtil det fysiske legeme er blevet stærkt nok til at anstrenge sig mentalt.    
Om den unge må få sundhed og munterhed, som er afhængig af normal fysisk og mental udvikling, der må sørges for at der studeres, arbejdes og forlystes rigtigt. Dem som er begrænset tæt til studiet og forsømmer fysiske legemsøvelser, skader sundheden ved at gøre sådan. Cirkulationen kommer ud af balance, og hjernen får for meget blod og arme og ben for lidt. Deres studier bør begrænset til et vist antal timer, og så bør der sættes tid af til aktivt arbejde og fri luft.    
Små børn bør have lov til at løbe og leje udendørs, nyde den friste, rene luft, og livgivende solskin. Lad fundamentet for et stærk krop blive lagt tidligt i livet. Forældre bør være de sunde lærere for deres børn, indtil de er otte eller ti år gamle. Lad moderen få mindre byrde for det kunstneriske, lad hende nægte at bruge kræfter på modeopvisningens slaveri, og finde tid til at opdyrke en kærlighed på sig selv og hendes børn for naturens smukke ting. Lad hende pege dem til de herligheder er spredt ud i himlene, til de tusinde skønhedsformer der besmykker jorden, og fortælle dem om Ham som har gjort det hele. Derved kan hun lede deres unge tanker op til Skaberen og vække deres hjerter i ærbødighed og kærlighed for alle velsignelsers Giver. Marker og bakker - naturens tilskurer værrelse - bør være klasseværelse for de små børn. Dens rigdomme bør være deres lærebog. De lektier der indprentes på deres unge sind, vil ikke glemmes så hurtigt.    
Guds værker i naturen har visdommens lektier og alle helbredelsers gave. De altid afvekslende scenerier for stadig gentagende årstider giver frisk tegn på hans herlighed, hans kraft og hans kærlighed. Nuvel var det for ældre studerende, så længe de arbejder på at få lærte menneskers kunst og lærdom, er det også for at søge mere efter Guds visdom, - lære mere om den guddommelige lov, både den naturlige og moralske. I lydighed mod disse er liv og lykke, i denne verden og i den kommende.  

24 01 1882 Review and Herald Verdens lys   
  "Jeg er verdens lys." Løvhyttefesten var lige gået da vor Frelser sagde disse ord i Jerusalems tempel. Omkring gården var der gyldne lamper hvis strålende lys oplyste staden. Pegede på disse og bag dem til den herlige sol der var lige stået op i sin fulde skive og glans over Oliebjerget, erklærer han sig selv for at være menneskenes lys.    
Jesus søgte at gøre alt omkring om til genstand for guddommelig sandhed. Da han dagen før kunne lide Åndens magt over det fornyende og livgivende vand, sammenlignede han nu sig selv med dette altgennemtrængende lys, livets og glædens kilde mod naturen og mod mennesker. Det eneste lys som kan oplyse en mørk verden der ligger i synd, må komme fra Kristus, og dette lys tilstås alle som vil tage imod det. "For," sagde den store Lærer, "han som følger efter mig skal ikke vandre i mørke, men skal have livets lys."    
Dem som tager imod den guddommelige stråleglans skal til gengæld blive verdens lysbærere. Således underviste vor Frelser disciplene: "I er verdens lys. En by der er på et højt bjerg kan ikke skjules." Det er ikke kun sindets overbevisning, det er ikke at antage en teori, uanset hvor rigtigt den, som gør os til kristne. Det er Kristi iboen i sjælen, udvikling af hans ånd i livet. Den kristne erfaring er en stadig bestræbelse på at tilpasse menneskets vilje til Kristi vilje, og forme karakteren efter den guddommelige model.    
 "Lad jeres lys skinne for mennesker, så de kan se jeres gode gerninger, og ære jeres Fader som er i Himlen." Religion skal ikke holdes som en dyrebar rigdom, hvor der gemmes på jalousi, og kun ham der har den nyder den. Sådan kan der ikke holdes på sand religion, for en sådan ånd er i modsætning til evangeliets princip. "I har fået det for intet, giv det for intet," er vor Mesters ord; og han byder os også: "Elsk hverandre ligesom jeg har elsket jer." Hvis Kristus bor i hjertet, er det umuligt at skjule lyset fra hans tilstedeværelse; det er umuligt for det lys at blive omtåget. Det vil blive klarere og klare, idet selviskhedens og syndens tåger der omgiver sjælen og spredes af dets klare stråler dag for dag.    
Verden er I mørke. Overalt omkring os går sjæle ned i ruin og i død. Idet Kristus spreder sin kærligheds lys på sine efterfølgere, genspejler de dette lys på andre. Guds ord erklærer at denne verdens børn er klogere for deres dag og slægt end lysets børn er. Lysholdernes hus nidkærhed og standhaftighed sætter mange bekendende kristnes tro og helligelse til skam i deres anstrengelser for at frelse mennesker fra timelig udslettelse.    
 "Vagtfolkene på Calais fyrtårnet pralede af sine lanternes stråleglans, som kunne ses næsten halvtreds kilometer ud i havet, idet en gæst sagde til ham:     
 "Du taler med entuisiasme, sir, og det er godt nok. Jeg vil høre folk sige at de er sikre på at det de har og ved; men hvad hvis en af lysene skulle gå ud?    
 "Aldrig, aldrig!, Helt umuligt" svarede den følsomme vagtmand, i bestyrtelse over at noget sådant kunne ske. "Hvorfor, sir" fortsatte han, og pegede mod oceanhavet, "Undres hvor intet kan ses, ar der skibe der sejler forbi enhver havn i verden. Hvis nogen af mine brændere gik ud i nat, ville der komme et brev, måske fra Indien, måske fra Australien, måske fra en anden havn jeg aldrig har hørt om før, - et brev der står at sådan en nat, en sådan time, en sådan minut, hvor lyset i Calaias brændte lavt og tåget, at vagtmanden har forsømt sin post, at skuderne således kom i fare i de store have. Åh, sir, og hans ansigt skinnede med intensitet over hans tanke, 'nogle gange i de mørke natte, og de det stormfulde vejr, kan jeg se ud på havet og føle det som at hele verdens øjne så på mit lys. Gå ud? Brænde svagt? Skal den flamme blusse ne dog gå ud? Nej, sir, aldrig!'    
 "Skal kristne der skinner for fristede syndere, lade deres lys svigte? Der er altid sjæle ude på livets bølgende hav som vi ikke ser, fremmede sømænd i mørke, der kommer for bi, kæmper, om det er midt i fristelsens brodsøer. Kristus er lyset, og den kristne udpeges til at genspejle lyset. Oceanhavet er umådeligt, dens farer er mange, og de langvejsfarende rejsende vender sig imod Calais fyrtårnet - Jesu Kristi kirke. Kirken sættes til at være verdens lys. Er alle dens roterende lammer fyldte og brænder klart?"    
Tænk på dette, bekendende kristne! Lader I ikke jeres lys skinne, forsømmer at få himmelsk visdom, så I må få lys fra Gud, kan være årsag til en sjæls fald! Hvad er det liv der går tabt i havet, i sammenligning med evigt liv som kan miste på grund af jeres upålidelighed? Kan du klare tanken? Kan du gå fra dag til dag i ligegyldighed og ryggesløshed, som om der ikke var nogen Gud og ingen herefter; som om du ikke var Kristi tjener; som om du ikke havde privileger købt for blod? Det er af højeste betydning at I står på jeres post, ligesom den trofaste vagtmand, så jeres lys kan skinne for andre. I bør være så indprentet med betydningen af jeres arbejde I på spørgsmålet "Hvad hvis dit lys skulle gå ud?" - ville I svare af hele jeres sjæl: "Aldrig, aldrig! For så vil sjæle gå tabt!"    
Du matte aldrig kende resultatet af jeres indflydelse fra dag til dag, men være sikker på at det udbredes til godt eller ondt. Mange som har et venligt hjerte og gode impulser, lader deres opmærksomhed optage af verdslige forretninger eller fornøjelser, medens sjæle som ser på dem efter vejledning driver videre mod håbløs skibbrud. Disse personer kan gøre en høj bekendelse, og kan stå godt for mennesker meninger, ligesom kristne, men på Guds dag, hvor vore gerninger skal sammenlignes med den guddommelige, så vil det findes at de ikke har nået den standard. Andre som så deres handlemåde falder lidt under dem; og endnu andre falder ned på den sidste klasse, og således gik forringelsen i gang.    
Kastes en rund sten i søen, og en bølge formes, og en anden, og en anden; og når de samler sig, udviddes omkredsen, indtil de når kysten. Således kan vor indflydelse, selvom den er tilsyneladende ligegyldig, fortsætte med at brede sig langt ud over vor kendskab eller kontrol. Det er lige så umuligt for os at afgøre resultatet somd et var for vagtfolkene der ser skibene, som var spredt ud over havet.    
Vi har med den hårde virkelighed at gore. Vor livsoptegnelse vil være til det vi gør den til. Hvad gør vi nu med vore gudsgivne evner og privilegier? Får vi det allermeste ud af de gaver vi er blevet tilstået her? Forbliver vi i Kristus, og han i os? Er vort lys optændt på det guddommelige alter, der skinner ud som en vejleder til stormomsuste sjæle på livets hav?    
 "Lad de lavere lys brænde"<br>Send et glimt over bølgen! <br>Nogle stakkels magtesløse søfolk<br>Kan du redde, kan du frelse."  

28 02 1882 Review and Herald Skal kristne danse?   
 [I efterfølgende udtrykte synspunkter fra mig om dans, blev skrevet som svar til et brev der spurgte ud om dette punkt. Idet principperne anføres generelt, giver jeg her mit svar, også til gavn for andre der spørger.]    
Kære søster i Kristus, - -    I informere mig i jeres brev at I for nylig er blevet omvendt fra vildfarelse til sandhed. Nu ser i og anerkender Guds lovs forlangender. I ser at den sande sabbat kommer til syne i det fjerde bud, og er begyndt at holde den. I føler en glæde som aldrig er blevet erfaret før. I al dette glæder jeg sammen med jer. Så spørger I mig om det er syndigt at deltage i danseselskaber. I siger at denne fornøjelse har stor tiltrækningskraft for jer, men hvis det er syndigt vil I opgive det.     
Før jeg svarer direkte på dette spørgsmål, beder jeg jer om at tænke kort om Guds folks position og arbejde i dage. Johannes i åbenbaringen, er ned gennem tidslinje, beskuer den tredje engel flyve midt under himlen, og råber: "Her er de som har holdt Guds bud og Jesu tro." Ud fra profetierne lærer vi at denne himmelske budbringer repræsenterer en klasse religiøse lærere som instruerer folk til at adlyde Guds lov og se efter sin Søn fra Himlen. Den tredje engels højtidelige budskab må gives af dem som ser og mærker sin sandfærdighed. Verden fortsætter ubekymret og gudløst på vildfarelsens vej. Prædikanter siger fra deres talerstoler: "Vær ikke bekymrede. Kristus vil ikke komme i flere tusinde år. Alle ting fortsætter som fra begyndelsen." Andre giver foragt for Guds lov, erklærer at det er et trældsdomsåg. Men så længe bekendende kristne sover, viser Satan intens alvor og udholdende iver. Hans helvedes arbejde vil snart være til ende, hans kraft lænkes, således er han kommet ned i stor vrede, for at "bedrage, om muligt også de udvalgte." Er det tidspunktet hvor vi går sammen med de ugudelige i letsindighed og verdslig fornøjelse? Vil de være mere tilbøjelige til at acceptere de højtidelige sandheder vi fremholder, når de ser os i teateret eller balsalen?     
Vantro fører til uro. Kristendomsbekendere kan ikke kun afvise al tro på fremtidige dommes advarsler til verden, men de vil fornægte fortidens dommes optegnelser. Der er ikke mangel på dem der erklærer af syndfloden er en myte og første mosebog er en fabel. Men sådan gjorde vor Frelser ikke. Han henviser til Noa som en virkelig person, til syndfloden som et faktum, til den generations karakteristika som danner forbillede for os. I dagene før vandfloden, står der skrevet at "menneskenes ondskab var stor på jorden, og at alle indbildte tanker i deres hjerter kun var onde hele tiden." "Jorden var også fordærvet over for Gud, og jorden var fyldt med vold. Her tegnes et billede af en inspireret Gud; og det erklæres sådan, vil være verdens tilstand før Kristi andet komme. På Noas tid, fandt mennesker deres højeste nydelse ved at indfri deres sensuelle ønsker. Denne verden var deres et og alt. "Spise, drikke og tage til ægte," genlød igen fra mund til mund. Den samme vanvittige fornøjelseskærlighed, den samme altoptagende verdslighed, karakteriserer denne tids folk. Hvor lidt tænker de over at deres gerninger og ord går til dommen, og at synden må have sin gengældelsesstraf i fremtiden!    
Der var en Gud der drog menneskene før syndfloden til ansvar. De er en Gud der prøver denne gerningerne hos denne generations mennesker, og giver enhver efter sine gerninger. Guds trofaste skildvagter har et arbejde at gøre, med at holde alle disse ting livligt frem for folk. Ethvert lægmedlem i menigheden har også en pligt, at vise at der er i virkelighed i sandheden, at vi faktisk lever i de sidste dage, og at Herren er for døren. Den store apostels ord henvender sig direkte til os: "Men I, brødre! lever ikke i mørke, så dagen kan overraske jer som en tyv. Thi alle er I lysets børn og dagens børn; vi hører ikke natten eller mørket til. Så lad os da ikke sove som de andre, men lad os våge og være ædru!" Det store spørgsmål vi skal afgøre er: Hvilken del har vi at gøre i denne frygtelige vigtige periode. Skal vi hengive os til verdslige udsvævelser og stolthed, eller engager os til latter og soldegilder?    
Den sande kristne vil ikke ønske at gå ind på et fornøjelselsessted eller ledes bort på nogen måde hvor han ikke kan bede om Guds velsignelse. Han vil ikke kunne findes på teateret, i billardhallen, eller i bowlinghallen. Han vil ikke gå med til muntre valse, eller hensvæve sig i andre fortryllende fornøjelser som vil forjage Kristus fra tankesindet. Til dem som beder om disse adspredelser, svarer vi: Vi kan ikke give os i lag med dem i Jesu Nazaræers navn. Guds velsignelse vil ikke kunne nedkaldes til at bruge timer i teateret eller i dansehallen. Ingen kristen vil ønske at kunne mødes på et sådant sted. Ingen vil kunne ønske at findes der hvor Kristus skal komme. Når vi kommer til den endelige time, og står ansigt til ansigt med optegnelsen af vore liv, skal vi da fortryde at vi har deltaget i de få fornøjelsespartier? - at vi har været med til så få optrin med tankeløs latter? Skal vi ikke snarere bitterligt fortryde at der er blevet spildt så mange dyrebare timer på selvtilfredsstillelse, - så mange anledninger er forsømt, som ville have sikret os evige rigdomme, om de var blevet udnyttet rigtigt?!    
Det er blevet religionsbekendernes vane at undskylde næsten alle skadelige udsvævelser som hjertet er forgiftet med. Når man er fortrolig med synd, bliver de forblindede af dens umådelige omfang. Mange som hævder at være Guds børn, dækker over synder som hans ord fordømmer, ved at kæde nogle af kirkens godgørenhedsmål sammen med deres gudløse drikkelag. Derved låner de Himlens tjenerdragt til at tjene djævelen. Nogle er bedragede, de leder på vildspor, og mister dydighed og renhed ved disse modeagtige udsvævelser.    
I mange religiøse familier gøres dans og kortspil til en beværtningsmorskab. Det bruges så dette er stille hjemmefornøjelser, som kunne nydes sikkert under de fadermæssige øjne. Men der opelskes en kærlighed til disse spændingsfornøjelser, og det som betragtes som harmløst der hjemme vil ikke længere betragtes som farligt der ude. Det må dog konstanteres at der er noget godt fra disse fornøjelser. De giver ikke livskraft til kroppen, ej heller hvile i sindet. De implementerer ikke dydige eller hellige følelser i sjælen. Tværtimod ødelægger de al velsmag for seriøse tanker og for religiøse tjenester. Det er sandt at der er en stor modsætning mellem den bedre klasse af udvalgte partier og de brogede og fornedrede selskaber i det lave dansehus. Dog er alle skridt på udsvævelsernes sti.    
Dansesalens fornøjelser, sådan som de føres i dag, er en fordærvelsens skole, en frygtelig forbandelse for samfundet. Hvis alle i vore store byer, som hvert år ruineres ved disse ting kunne bringes sammen, hvilke historier om skibbrudene liv ville der så ikke komme frem. Hvor mange som nu er parat til at undskylde denne skik, ville ikke kunne få kvaler og blive forbavsede over resultatet. Hvordan kan forældre der bekender sig som kristne, sende deres børn ud på fristelsens vej, og følge dem med til sådanne feststemte steder? Hvordan kan unge mænd og unge kvinder udlevere deres sjæle til disse forblindende fornøjelser?    
Store mængder af menneskeheden er fordybet i dette livs ting, og guddommelig sandhed kan ikke få en blivende plads i deres hjerter. Og alligevel tilfredsstiller alle de velsignelser verden kan give ikke sjælens ønsker. Der er en usigelig længsel efter noget som de ikke har, en fred og hvile som ikke er født af jorden. Sådan var det med det gamle tempels tilbedere; iblandt påtvungne ceremonier, forvirret opvisning, musik og glæder, var de stadig ikke tilfredse. Hvor velkommen er så ikke kaldet som kommer i deres ører: "Hvis nogen tørster, så lad ham komme til mig og drikke." Det var det samme budskab som glædede den sameritanske kvindes hjerte, ved Jakobs brønd, - "men den, som drikker af det vand, jeg giver ham, han skal til evig tid ikke tørste; men det vand, jeg giver ham, skal i ham blive et kilde spring til evigt liv." Kristus alene kan mætte en mangelhedsfølelse i menneskhesjælen. Hans nådige indbydelse når helt ned til vor tid. Fra livets kildeudspring går råbet stadig ud til en tabt verden: "Kom til mig og drik."    
Tusinde i vor slægt vil række ud på hav og land for at få ejendomme som i bedste fald snart går tabt, og alligevel vender de ligeglade bort fra de evige rigdommes tilbud. Frelserens elskelige indbydelser, hans indtrængende bønner og trofaste instrukser, falder på døve ører og hårde hjerter. Mange som har tid og anledning til at få kendskab til sandheden og dens Ophavsmand, vil Kristus sige: "I vil ikke komme til mig, så i kan få liv."    
Min søster, når I studerer Kristi liv nøje, som det står nedskrevet i bibelhistorien, og når han er åbenbaret for jer, som han er, ved Helligånden, så vil I selv overbevises om at dans ikke har plads i kristenlivet. Når I fler et ønske om at gå ind i denne fornøjelse, så forestil jer at I går ind i Getsemane, og ser den smerte som Kristus udholdt for os. Se verdens Genløser brydes med overmenneskelig smerte, hele verdens synder på hans sjæl. Hør hans bønner, frembåret med en forstående brise: "Min Fader! er det muligt, så lad denne kalk gå mig forbi; dog ikke, som jeg vil, men som du vil." Mørkets time var kommet. Kristus er gået ind på sit kors' skygge. Kun han måtte drikke det bitre bæger. Af alle jordens børn, som han har velsignet og trøstet, er der ikke en eneste der trøster ham i hans skæbnesvanger stund. Han blev forrådt i hænderne af en morderisk hob. Sulten og træt, blev han trukket fra den ene domstol til den anden. Hans eget folk er hans anklagere, romerne var hans bødler. Og således udgød Han, der ikke kendte til syndens besmittelse, sit liv som en forbryder på Golgata.    
Denne historie burde oprøre alle sjæle allerdybest. Det var for at frelse os at Guds Søn blev et sorgernes menneske og bekendt med sorg. Han blev såret for vor overtrædelser, og hans piskesår helbredes vi. Gud drager enhver af os til ansvar for den sjæl der påskønnes en sådan værdi. Måtte du altid have en fornemmelse af det umådelige offer der blev givet for vor genløsning, og så vil baldhallen ikke være tiltrækkende.    
Kristus døde ikke kun som vort offer, men han levede som vort eksempel. Med hans menneskenatur atår han helt fuldkommen og pletfri. At være en kristen er at være Kristus lig. Hele vor tilværelse, sjæl, lgeme og ånd må renses, forædles, helliggøres, indtil vi genspejler hans billede og efterligner hans eksempel. Min søster, sådan er det arbejde vi har for os som kristne. Vi skal ikke bekymre os for at jage eller fornøje os med noget som vil hjælpe os i dette værk. Men det er vor pligt at undgå alt som splitter vor opmærksomhed eller fornedrer vor iver. Er det i dette lys, hårdt at afgøre på hvilken side dans skal placeres?  

21 03 1882 Review and Herald Hjemmet og skolen   
 Nu om dage praler man sig af at mennesker aldrig før har haft så store evner til at få kundskab, eller vise så bred interesse for uddannelse. På trods af dette pralende fremskridt, eksisterer der en usammenlignelig lydighedsnægtelse og hensynsløshed i den kommende slægt; mental og moralsk degeneration er næsten universel. Populær uddannelse hjælper ikke på det onde. En efterladenhed på mange læreanstalter har næsten gjort dem nyttesløse, og nogle gange regnes de mere for en forbandelse frem for en velsignelse. Denne kendsgerning kan ses og beklages, og der bestræbes på at afhjælpe manglerne på vort uddannelsessystem. Der er et presserende behov for skoler, hvor de unge kan oplæres til selvkontrollens vane, flid og selv hjulpen hed, med respekt for Guds overhøjhed og ære Gud. Med en sådan oplæring, håber vi at se de unge forberedt på at ære deres Skaber og velsigne deres medmennesker.    
Det var for at nå disse at vort college i Battle Creek blev grundlagt. Men dem som bestræber sig på dette arbejde, finder at deres opgave er belastet med mange og alvorlige vanskeligheder. Det onde som ligger alle andre, og som ofte modvirker indflydelsen fra den bedste instruktøre, kan findes i opdragelsen hjemme fra. Forældre ser ikke betydningen af at beskytte deres børn fra denne tidsalders for gyldne fristelser. De har ikke ordentlig kontrol over sig selv, og tilskriver derfor ikke dens værdi rigtigt.    
Mange fædre og mødre fejler når de ikke bakker op om den trofaste lærer. Unge og børn er, med deres ufuldkomne fatteevne og uudviklede dømmekraft, ikke altid i stand til at forstå alle lærerens planer og metoder. Når de kommer hjem med efterretning om hvad der er sagt og gjort i skolen, diskuterer forældrene disse i familiekredsen, og lærerens handlemåde kritiseres uden videre. Børn lærer lektier, som ikke er nemme at få ud af hovedet. Selvom om de er underlagt stærke restriktioner eller der forlanges hårde studier af dem, appellerer de til deres ukloge forældre efter forståelse og eftergivenhed. Derved anspores der til en hvile løs hed og skolen i helhed lider af en demoraliserende indflydelse, og lærernes byrde bliver meget tungere. Men det største tab bæres af ofrene for forældrenes forkerte ledelse. Karaktermangler, som en korrekt opdragelse ville have rettet, overlades til styrke inden for årene, og ødelægger og måske udsletter karakterindehaverens nytte.    
De studerende, der som regel har nemt ved at beklage sig over skoledisciplinen, er dem som har fået en overfladisk uddannelse. Er de aldrig blevet undervist i den nødvendige grundighed, ser de på den med modvilje. Forældre har undladt at oplære deres sønner og døtre i hjemmepligters trofaste udførelse. Børn får lov til at bruge timer på leg, medens far og moder slider uophørlig. Nogle få unge personer føler at det er deres pligt at tage en del af familiebyrden. De lærer ikke at eftergivenhed for appetitten, eller trang til fornøjelser, ikke er den store hjælp til livet.    
Familiekredsen er den skole som børnene får deres første og mest udholdende lektier. Derfor bør forældre være meget hjemme. De bør ved forskrift og eksempel lære deres børn kærlighed til og frygt for Gud; lære dem at være forstandige, sociale, hengivne, opdyrke flidsvaner, sparsommelighed og selvfornægtelse. Ved at give deres børn kærlighed, forståelse og opmuntring i hjemmet, kan forældre give dem et sikkert og indbydende tilholdssted fra verdens fristelser.    
Ikke tid, siger faderen, Jeg har ikke tid til at oplære mine børn, ikke tid til sociale og hjemlige fornøjelser. Så skulle du ikke have påtaget dig et ansvar for en familie. Når du nægter dem den tid der retmæssigt er deres, berøver du dem den uddannelse som de skulle have af dig. Hvis du har børn, har du et arbejde at gøre, i samarbejde med moderen, i dannelsen af deres karakter. Dem som føler at de har et bydende kald til at arbejde for samfundets forbedring, medens deres egne børn vokser uopdragede op, bør spørge om de ikke har taget fejl af deres opgave. Deres eget hjem er den første missionsmark, som forældrene er pålagt at arbejde på. Dem som lader hjemmehave gro op med torne og tidsler, medens de viser stor interesse for at opdyrke deres nabos jordområde, viser ikke hensyn til Guds ord.    
Jeg gentager, det er den manglende kærlighed og medynk, og fordømt ordentlig hjemmedisciplin, som skaber så mange vanskeligheder i skoler og colleger. Der er en forfærdelig kulde og apati iblandt bekendende kristne. De er ufølsomme, og ukærlige og utilgivelige. Får disse onde træk frit løb hjemmefra, vil de udøve deres fordærvende indflydelse i alle dagliglivets gøremål. Hvis forældre og børn værnede om venlighed og belevenhed, vil det også kunne ses i samkvemmet mellem lærer og elev. Kristus bør være en æret gæst i familiekredsen, og der er ikke mindre brug for hans tilstedeværelse i klasseværelset. Ville Guds omvendende kraft blødgøre og underlægge forældres og børns hjerter, og forvandle dem til Kristi lighed.    
Fædre og mødre bør under bøn og omhyggeligt studere deres børns karaktertræk. De bør prøve at betvinge de træk der er for fremtrædende, og opmuntre andre som er mangelfulde, og derved sikre en harmonisk udvikling. Dette er ikke særlig nemt. Faderen betragter det måske ikke som nogen stor synd at forsømme oplæringen af hans børn; men sådan ser Gud det ikke. Kristne forældre behøver en grundig omvendelse på dette område. Skylden hober sig op om dem, og konsekvensen af deres handlinger når fra børnene til børnebørnene. Det uligevægtige sind, det heftige temperament, utålmodigheden, misundelsen og skinsygen vidner om forældrenes forsømmelighed. Disse dårlige karaktertræk vil bringe stor ulykke over den, der har dem. Mange får ikke den kærlighed fra kammerater og venner, som de kunne få, hvis de var mere venlige. Mange skaber vanskeligheder, hvor de end kommer, og hvad de end beskæftiger sig med.     
Børn har krav som deres forældre bør anerkende og respektere. De har ret til en uddannelse og oplæring som vil gøre dem til nyttige, respekterede og elskede medlemmer af samfundet her, og give dem en moralsk tillid til det rene og hellige samfund herefter. Den unge bør lære at både deres nuværende og fremtidige velbefindende beror i høj grad på de levevaner de danner i barndommen og ungdommen. De bør tidligt vende sig til underdanighed, selvfornægtelse og et hensyn til andres lykke. De bør lære at underkue et iltert temperament, holde lidenskabelige ord tilbage, udvise uforanderlig venlighed, belevenhed og selvkontrol. Fædre og mødre bør gøre det til deres livs studium at deres børn bliver næsten fuldkomne i karakter, sådan som menneskelig anstrengelse, kombineret med guddommelig hjælp, kan gøre dem til. Dette arbejde har de accepteret med al hvad det indebærer, da de har bragt børn ind i verden.    
Forældre må se at deres egne hjerter og liv kontrolleres af guddommelige forskrifter, hvis de vil opdrage deres børn i Herrens tugt og formaning. De er ikke bemyndiget til at irritere, skælde ud og latterliggøre. De burde aldrig spotte deres børn for dårlige karaktertræk, som de selv har overført til dem. Denne form for disciplin vil aldrig helbrede ondet. Forældre, brug Guds ords forskrifter til at formane og irettesætte jeres egensindige børn. Vis dem et "Så siger Herren" til støtte for jeres krav. En irettesættelse, der kommer som et ord fra Gud, er langt mere effektiv end den, der kommer i et hårdt, vredt tonefald fra forældrenes læber. "    
I tilfælde, hvor det synes nødvendigt at sige nej til et barns ønsker eller modsætte sig dets vilje, bør det alvorligt indprentes den tanke, at dette ikke sker for at stille forældrene tilfreds eller for at vise deres enevældige autoritet, men til dets eget bedste. Det bør belæres om, at enhver fejl, som ikke bliver rettet, vil gøre det ulykkeligt og mishage Gud. Under en sådan disciplinering vil børnene finde den største glæde ved at give deres vilje ind under deres himmelske Faders vilje.     
Nogle forældre og lige så godt nogle lærere synes at glemme at de selv engang har været børn. De er ophøjede, kolde og uforstående. Hvor de end er i kontakt med unge, i hjemmet, i dagskolen, i sabbatsskolen eller i menigheden, bevarer de det samme udseende af myndighed, og deres ansigter bærer jævnligt et højtideligt og irettesættende udtryk. Barnlig munterhed eller lunefuldhed, de unge livs hvileløse aktiviteter, finder ingen undskyldninger for deres øjne. Ubetydelige forseelser behandles som alvorlige synder. En sådan opdragelse er ikke Kristus lig. Børn der således er opdraget til frygt for deres forældre eller lærere, men ikke elsker dem; betror ikke deres barnlige erfaringer til dem. Nogle af sindets og hjertets mest dyrebare kvaliteter er frosset til døde, som en øm plante i den kolde blæst.    
Smil, forældre; smil, lærere. Hvis dit hjerte er bedrøvet, så lad ikke dit ansigt afsløre dette. Lad sollyset fra et elskende og taknemmeligt hjerte lyse op i ansigtet. Frigør dig fra din hårde ophøjethed og indret dig selv til børnenes behov, og få dem til at elske dig. Du må vinde deres hengivenhed, hvis du vil indprente religiøs sandhed i deres hjerter.    
Jesus elskede børnene. Han huske på at han en gang var et barn, og hans godgørende ansigt vandt de smås hengivenhed. De elskede at lege omkring ham, og stryge det elskelige ansigt med deres uskyldige hænder. Da de hebræiske mødre bragte deres små børn for at velsignes af den dyrebare frelser, fordømte disciplene deres ærinde af for lidt betydning til at afbryde hans undervisning. Men Jesus læste den alvorlige længsel i disse mødres hjerte, og standsede sine disciple, og han sagde: "Lad de små børn være; I må ikke hindre dem i at komme til mig; thi Himmeriget hører sådanne til."    
Forældre, I har et arbejde at gøre for jeres børn, som andre ikke kan gøre. I kan ikke lægge jeres ansvar over på andre. Fædrenes pligt over deres børn kan ikke overføres til moderen. Hvis hun passer sit eget arbejde, har hun nok byrde at bære. Kun i samarbejde, kan faderen og moderen udrette det arbejde som Gud har betroet i deres hænder.    
Den tid er dårligere end forældres og børns tabte tid, der skulle være brugt på at få rigdomme, medens den mentale forbedring og moralske dannelse forsømmes. Jordiske rigdomme må gå bort; men karakteradel, moraladel, vil stå for altid. Hvis forældrenes arbejde gøres godt, vil det være i evigheden at deres visdom og trofasthed bevidnes Dem som belaster deres pengemidler og deres renhed til det yderste for at give deres hjem et kostbart udseende og elegant, eller fastholder dem uvidende i unyttigt arbejde, vil kun belønnes af stolthed, misundelse, egenvilje, og respektløshed fra deres ødelagte børn.    
De unge behøver at bygge en fast barriere op fra deres barndom af mellem dem og verden, så dens fordærvende indflydelse ikke påvirke dem. Forældre må være mere og mere på vagt, så deres børn ikke tabes for Gud. Hvis det betragtes som vigtigt at de unge har en smuk karakter og en beundringsværdig natur, som det er når de efterligner verdens moder i klæder og optræden, vil vi se hundredvis, hvor der er een i dag der kommer på det aktive livs trin, forberedt til at udøve en forædlende indflydelse på samfundet.    
Forældrenes arbejde med uddannelse, undervisning og opdragelse påligger enhver anden. De bedste læreres bestræbelser må ofte bære lidt frugt, hvis fædre og mødre ikke gør deres del i trofasthed. Guds ord må altid være deres vejleder. Vi bestræber os ikke på at få nye pligter ind. Vi bringer dette ords lære frem for alle, som vort arbejde skal bedømmes ud fra, og vi spørger: Er dette den standard som vi som kristne forældre bestræber os for at nå?   

28 03 1882 Review and Herald Hvor driver vi hen?   
 Syvendedags adventister bekender at tro at dagen for denne verdens historie er langt omme, og natten er nær. Skal vi da vise større alvor og iver i Guds tjeneste når ende drager nær, eller skal vi nu slække på vore kræfter, og tage del i verdens jag og fornøjelser? Herren har altid forlangt at hans folk viser en markant forskel mellem dig selv og verdslige i alle deres livs vaner. Også hvis enden ikke var nær, ville det være enhver kristens pligt at være sand mod sin trosbekendelse, og ved enkelthedens og selvfornægtelsens eksempel, den ugudeliges stolthed og selviskhed. Hvor meget mere, påhviler det dette folk at udvise en ufejlbarlig iver og helligelse til Gud. Hvis vi hørte advarselsbudskabet første gang vovede vi at leve i overensstemmelse med vor tro, hvis Helligåndens overbevisning førte os til at afsky verdens vaner og moder, skulle vi så ikke det mere nidkære og trofaste nærmere den store fuldendelse?    
Apostlen Paulus ser ned på vor dag og erklærer: "Det er på høje tid at vågne op af søvne; for nu er vor frelse nærmere end vi først troede." Og igen: "Natten lider, dagen er nær. Så lad os da aflægge mørkets gerninger og iføre os lysets våben; lad os vandre sømmeligt som ved dag, ikke i svir og drik, ikke i utugt og løsagtighed, ikke i kiv og misundelse; men ifør jer Herren Jesus Kristus, og plej ikke kødet, så begæringer vækkes." Disse ord fremstiller klart vor pligt. Hver år forkorter vor nåde tid og bringer os nærmere vor Herres komme. Nu bør vi bruge al vor energi på at berede os for den store begivenhed. Dette liv bliver i sin længde fremstillet som dug, som snart forsvinder. Livets skatte, ære og glæder er kortvarige og usikre. Hvis vi lever for Gud og den udødelige fremtid, vil vi sikre os alt, hvad der er værd at eje.    
Det er kun ved vort liv, at vi kan bevise ægtheden af vor højtidelige tro for verden. Men hvis Kristi komme virkelig er nærmere, end da vi kom til troen, hvorfor er der da blevet sådan en ændring i manges adfærd? Hvorfor er de så ligeglade, så ligegyldige over for Guds ords lære, så hensynsløse over for hans krav til dem? Hvorfor søger de at forene sig med dem, hvis indflydelse ville aflede deres sind fra Gud og fra en forberedelse for evigheden? Det er kærlighed til verden, der fører til forsømmelse af evige interesser. "Så lad os da aflægge mørkets gerninger og iføre os lysets våben." Dette er vor gerning. Lad os ikke afledes fra den af verdens tillokkelser eller gøres modløse af dens forhånelse. "Frelsen er os nærmere nu, end da vi blev troende." Vi har ikke længe at arbejde på. Vor tid, vore talenter, er for dyrebare til at begraves i verden.    
Et stort ansvar påhviler alle som har modtaget sandhedens lys, og især på dem som folk forventer undervisning og vejledning af. Dem som besidder ansvarsbetyngede stillinger på vore institutioner, udøver en indflydelse der er en smugle mindre stærkt og vidtrækkende end vore prædikanters arbejde. De bør være mænd og kvinder af moralsk værdi og af dyb og levende erfaring i Guds ting. Ved deres indflydelse og eksempel enten proklamere de, de sandheder vi fremholder for verden, eller erklærer disse sandheder for at ikke have virkning.    
Den frygtelige virkning af en verdslig, uhelliggjort indflydelse ved værkets hoved mærkes hos vore egne folk ud over landet. Et eksempel på dette kom under min egen opmærksomhed for ikke så længe siden. En søster som havde brugt nogle uger på en af vore institutioner i Battle Creek sagde at hun var meget skuffet over hvad hun så og hørte der. Hun havde troet at hun fandt et folk langt mere fremme end de yngre menigheder, både i kundskab, sandhed og i religiøs erfaring. Her havde hun håbet at få megen lærdom, som hun kunne viderebringe sine søstre i troen i en fjern Stat. Men hun blev overrasket og bedrøvet over letsindighed, verdslighed og mangel på helligelse som hun mødte overalt.    
Før hun antog sandheden, havde hun fulgt verdens moder i sine klæder, og havde båret kostelige ædelstene og andre smykker; men da hun besluttede sig for at adlyde Guds ord, mente hun at dets lære krævede at lægge al overdreven og overflødige smykker til side. Hun fik lært at Syvende dags Adventister ikke bar ædelstene, guld eller sølv, og at de ikke tilpassede sig verdens moder i deres klæder. Medens hun var blandt dem som bekender sig til troen, så at de gik lidt bort fra bibelsk enkelhed, blev hun forvirret. Havde de ikke den samme bibel som hun havde studeret, til hvilken hun vovede at tilpasse sig sit liv efter? Havde hendes oprindelige opfattelse blot været fanatisme? Havde hun fejlfortolket apostlenes ord: "Venskab med verden er fjendskab med Gud, for den som vil være ven med verden er Guds fjende"?    
Mrs. D., en dame som havde en stilling på institutionen, besøgte Søster ____s værelse en dag, da den sidstnævnte tog et guldhalsbånd og kæde ud af sin kuffert, og sagde at hun ønskede at gøre det af med dette smykke og lægge dens værdi i Herrens skattekammer. Da sagde den anden: "Hvorfor vil du sælge det? Jeg ville bære det, hvis det var mit." "Hvorfor," svarede Søster ___, "da jeg tog imod sandheden, lærte jeg at alle disse ting må lægges bort. De er visselig i modsætning til lærerne i Guds Ord." Og hun citerede apostlene ord Peters og Paulus', for sin tilhører på dette punkt: "Ligeledes vil jeg, at kvinder skal være ærbart og ikke prangende klædt, deres pynt skal ikke være kunstfærdige håropsætninger og guld eller perler eller dyrt tøj, men (som det sømmer sig for gudfrygtige) med gode gerninger." "Jeres skønhed skal ikke være i det ydre, såsom flettet hår, guldsmykker eller smukke klæder, (1.Pet.3,4) men i hjertet, det skjulte menneske, med en sagtmodig og stille ånds uforgængelige skønhed."    
Som svar viste damen en guldring på sin finger, som en ikke troende havde givet hende, og sagde at hun ikke mente at det vil skade med sådanne smykker. "Vi er ikke så specielle," sagde hun, "som vi var førhen. Vore folk har fået overdrevne meninger i klædespørgsmålet. Damer på denne institution bærer guldure og guldkæder, klæder sig som andre folk. Det er ikke en god politik at være klædt specielt; for så kan vi ikke udøve så megen indflydelse.     
Vi spørger: Er dette i overensstemmelse med Kristi lære? Skal vi følge Guds ord eller verdens skikke? Vor søster besluttede at det sikreste var at holde fast ved bibelens standard. Vil Mrs. D. og andre som udøver en lignende opførsel være tilfreds med at møde resultatet af den påvirkning de har udøvet på den dag, hvor enhver vil få efter sine gerninger?     
Guds ord er klart. Der kan ikke tages fejl af dets lære. Skal vi adlyde det, på den måde Han har givet os det, eller skal vi finde ud af hvor langt vi går bort og alligevel blive frelste? Vil alle, som er på vore institutioner modtage og følge det guddommelige lys, og derved være i stand til at genspejle lys til dem som vandrer i mørke.     
Overensstemmelse med verden er en synd som saboterer vort folks åndelighed, og griber alvorligt ind i deres arbejdsevne. Det er nyttesløst at proklamere advarselsbudskabet til verden, så længe vi fornægter det i dagliglivet. Jeg har modtaget breve med spørgsmål om disse ting. En bror nævner at han for nogle få måneder siden havde han penge til at bygge et nyt hus, men så kom der et kald efter midler til at støtte vore institutioner. Han følte at disse institutioner var Herrens og han sagde til sin hustru: "Det er sandt at vort hus er gammelt og i forfald; vi behøver et enkelt og sundt hus; men hvis du vil gå med til det, vil jeg sende disse penge for at imødekomme et kald for midler, og vi vil leve som vi har gjort. Vort hus er ubekvemt, og ikke altid behageligt, men Jesus havde ikke noget sted at lægge sit hoved. Hvis herlighedens Herre kunne forlade de kongelige sale for et liv i slid og armod, skal dem som han led og døde for så ikke beklage sig over vanskeligheder. Var har langt mere end han havde."    
For ikke så lang tid siden, sagde vore bror, kom spørgsmålet om at få et nyt hus op igen. Vi bad atter for det. Vi så i avisen at vore institutioner havde gæld. På det tidspunkt kunne vi nemmere sende end før; for det var ganske vanskeligt for os. Nu, tænkte vi, er vi flere år nærmere enden, end da vi sendte vor første gave. Vi vil ikke føje os selv, og lade vore institutioner lide.    
Han tilføjede: "Jeg kan ikke forlige mig med den erfaring jeg har haft over for nogle i Battle Creek. Dem som forklarer Guds ord til andre bygger store, og dyre boliger ligesom de verdslige omkring dem. Hvad skal dette betyde? Jeg er ikke ked af at jeg lagde det ind i sagen som jeg gjorde; men jeg kan ikke forklare disse ting. Ikke troende hånede mig med dem, og de lo af min tro. Siger nogle af vore brødre ikke: "Min Herre lader vente på sig"? Hvis de virkelig troede at tiden er kort, ville de så investere så meget i deres boliger? Et hus er færdiggjort meget fantasifuldt, for betydelige omkostninger, og alligevel forkynder ejeren om Kristi snarlige komme. Hvad skal vi gøre når vore ansvarlige mænd giver os et sådant eksempel? Svar venligst igennem "Review". Personer spørger mig om disse ting hver dag, og jeg ved ikke hvad jeg skal svare."    
Min bror, fortæl dem at uanset om Kristi efterfølgere afviger fra sin undervisning: "Dog, Guds faste grundvold står urokket, beseglet med denne indskrift: "Herren kender dem, der hører ham til". Du spørger om str. Whites vidnesbyrd fra Gud ikke irettesætter disse ting. Jeg svarer: Det gør det. Herren har givet advarsler og irettesættelser der forhindrer denne tilstand af tingene. Guds ords vidnesbyrd og hans Ånd er blevet ignoreret på samme måde. Dette er hvorfor der er et så stor frafald blandt os, så lidt liv og kraft fra sand gudsfrygt.    
Det kan være nødvendigt for vore brødre i Battle Creek at bygge mere bekvemme huse end de ellers vil have brug for; for der er flere hundrede studerende der skal finde hjem iblandt dem. Men vi har ingen undskyldning for at ofre os for dem som giver de midler Gud har betroet i deres hænder giver dem hen i verdslig hengivenhed og stolthed. Som et folk bør vi være adskilt fra verden. Vi bør udskille os selv mere og mere fra den tilstand af tingene som Kristus beskriver som et karaktertræk på en tidligere tidsperiode, og som gør det folk moden for Guds hævn. Verden før vandfloden var helt fordybet i dette livs ting, og i at tilfredsstille deres egne ønsker. Netop en sådan tilstand eksisterede i Sodoma før udslettelsen. Hvor farlig, hvor formasteligt, at vi går ind på den samme sti som leder så mange til ruin!    
Lad ingen tro at han finder et fejlfrit folk, heller ikke ved arbejdets hoved. Kristus selv har lært os, at evangeliets vod fanger alle slags, og disse adskilles ikke helt før dommen. Dem som søger at fastholde åndelighedens standard i den store menighed, møder vanskeligheder som er vore mindre menigheder ved så lidt om. Vi må forvente at blive sat i kontakt med uhengivne og verdenselskende bekendere af gudsfrygt. Men ingen behøver at snuble over selv deres tros søskendes eksempel. Vi har ét ufejlbarligt Eksempel. Kristus siger: "Den, som følger mig, skal aldrig vandre i mørket, men have livets lys."  

4 04 1882 Review and Herald Vor litteratur   
 Visse ting af stor betydning er ikke blevet skænket tilbørlig opmærksomhed ved vore forlagshuse. Mænd i ansvarsfulde stillinger burde have udarbejdet planer til udbredelse af vore bøger, så de ikke bliver liggende på hylderne til ingen nytte. Vi som et folk følger ikke med tiden og udviklingen, efter som Guds forsyn åbner vejen.    
 Mange af vore skrifter er blevet sendt ud på markedet til en så lav pris, at fortjenesten ikke har været tilstrækkelig til at holde forlaget i gang samtidig med oprettelsen af reserver til videre brug. Og de af vort folk, der ikke føler nogen særlig byrde for de forskellige grene af virksomheden i Battle Creek og Oakland får ikke oplysning om sagens trang og den kapital, der kræves for at holde forretningen gående. De forstår ikke risikoen for tab eller de udgifter, som dagligt falder på sådanne institutioner. De synes at mene, at alting går uden større bekymring eller omkostninger og derfor betoner de nødvendigheden af de lave priser på vor litteratur, således at der næsten ikke bliver en margin. Og når så priserne er sat ned til et næsten ruinerende beløb, viser de kun ringe interesse for et forøget salg af netop de bøger, som de har krævet så lave priser for. Når hensigten er nået, er det forbi med deres interesse, skønt de netop så burde nære en alvorlig interesse og en virkelig bekymring for at fremskynde salget af disse bøger og derved udså sandhedens sæd og bringe forlagene midler i hænde til udgivelsen af ny litteratur.    
 Prædikanterne har i høj grad tilsidesat deres pligt, idet de har forsømt at skabe interesse for denne sag i menighederne på de steder, hvor de virker. Når først priserne på bøger er sat ned, er det en meget vanskelig sag at få dem op igen, så at de dækker udgifterne, fordi snæversynede mennesker da vil beskylde forlagsledelsen for forsøg på spekulation, idet de ikke forstår, at der slet ikke er tale om nogens personlige fordel, men at Guds institutioner ikke bør lammes i deres arbejde af mangel på arbejdskapital. Bøger, der burde have en stor udbredelse, ligger på forlagene til ingen nytte, fordi der ikke vises tilstrækkelig interesse for at få dem ud.    
 Pressen er en magt; men dersom dens frembringelser falder døde til jorden af mangel på mænd, der vil lægge planer for en stor udbredelse, er dens magt brudt. Medens der har været en klar forudseenhed med hensyn til at indse nødvendigheden af at skaffe penge til fremstilling af flere bøger og traktater, har man forsømt at lægge planer for generhvervelse af de anvendte midler, således at nye skrifter kunne udgives. Pressens magt med alle dens fordele står til deres rådighed og de kan udnytte den med allerbedste resultat, eller de kan ved overfladisk tankeløshed og uvirksomhed miste de fordele, som de kunne have opnået. Ved fornuftig beregning kan sandhedens lys spredes gennem bøger og brochurer. De må bringes ud til tusinder af familier, som nu befinder sig i vildfarelsens mørke.    
 Andre forlagshuse har bestemte metoder for udbredelsen af bøger, som ingen livsvigtig betydning har. "Denne verdens børn er klogere end lysets børn over for deres egen slægt." Næsten hver dag tilbyder der sig gyldne anledninger, hvor sandhedens tavse budbærere kunne bringes til familier eller til enkelte mennesker; men magelige og tankeløse mennesker drager ingen fordel af disse anledninger. Der er kun få prædikanter; der er kun een, hvor der skulle være hundrede. Mange begår en stor fejl, idet de ikke benytter deres talenter til at søge at frelse deres medmenneskers sjæle. Hundreder af mænd kunne beskæftige sig med at bringe lyset overalt i vore stæder, landsbyer og flækker. Offentlighedens opmærksomhed må vækkes. Gud siger: Lad lyset nå ud til alle dele af feltet! Hans plan er, at menneskene skal være lysbærere, der bringer lyset til dem, som er i mørke.    
 Der behøves missionærer overalt. I alle dele af feltet bør der udvælges kolportører, ikke fra det overfladiske element i samfundet, ikke blandt mænd og kvinder, der ikke duer til noget andet og ikke har gjort fremgang i nogen retning, men blandt sådanne, som har en god optræden og besidder takt, dygtighed og klar omtanke. Sådan må de være, der skal kunne gøre fremgang som evangelister, kolportører og repræsentanter. Mænd, der egner sig til denne gerning, optager den; men en eller anden uklog prædikant smigrer dem med, at de burde benytte deres evner på talerstolen i stedet for blot at virke som kolportør. Således forringes arbejdet. De påvirkes til at søge bevilling til at prædike; og netop de, der kunne være blevet uddannet til gode missionsarbejdere til at besøge familier i deres hjem og tale og bede med dem, ansættes og bliver dårlige prædikanter, medens det arbejdsområde, hvor der trænges til så meget arbejde og hvor så meget godt kunne udrettes for sagen, bliver forsømt. Den dygtige kolportør bør lige så vel som prædikanten have tilstrækkelig løn for sin tjeneste, dersom hans gerning bliver udført med troskab.    
 Hvis man kan sige, at et arbejde et vigtigere end et andet, så er det udbredelsen af vore skrifter blandt folk, således at de ledes til at ransage Skriften. Det er missionsarbejde at bringe vor litteratur ind i hjemmene, samtale med familiens medlemmer og bede med og for dem er en god gerning og en gerning, der vil uddanne mænd og kvinder til at udføre en sjælesørgers arbejde.    
 Ikke alle egner sig til denne gerning. De, som besidder de bedste evner og den største dygtighed og som vil optage arbejdet på en fornuftig og systematisk måde og udføre det med udholdenhed og energi, er de rette mennesker at vælge. Der bør lægges en meget grundig og vel gennemtænkt plan og denne bør trofast gennemføres. Hver eneste menighed bør nære den dybeste interesse for traktat- og missionsarbejdet.    
 Bøgerne Profetiens Ånd og også Vidnesbyrdene, burde indføres hos enhver sabbatsholdende familie og brødrene burde kende deres værdi og tilskyndes til at læse op af dem. Det var ikke den klogeste plan at sætte disse bøger lavt og kun have et sæt i en menighed. De burde være i enhver families bibliotek og læses igen og igen. Lad dem være der, hvor de kan blive læst af mange og lad dem komme ud og blive læst af alle naboerne.    
 Der bør være aftenslæsninger, hvor en læser højt for dem ved kaminen om vinteren. Der udvises kun en lille interesse for at gøre meget ud af lyset Gud har givet os. Meget af det vedrører familiepligter og der er lærdomme til næsten alle situationer. Penge vil blive brugt til te, kaffe, pyntebånd, flæser og kjolepynt og meget tid og arbejde bruges på udseende, medens det indre hjertearbejde forsømmes. Gud har ladet dyrebart lys komme ud i vore litteratur og dette burde haves og læses af alle familier. Forældre, jeres børn er i fare for at gå imod lyset fra himmelen og I burde både købe og læse bøgerne, for de vil være en velsignelse for jer og jeres.    
I burde låne Profetiens Ånd til jeres naboer og overtale dem til at købe deres egne eksemplarer. Missionærer for Gud, I burde være alvorlige, aktive og energiske medarbejdere.    
 Mange går direkte imod det lys som Gud har givet sit folk, fordi de ikke læser de bøger, som indeholder lyset og viden om varsomhed, irettesættelse og advarsler. Verdens bekymringer, kærlighed til mode og mangel på religion har vendt opmærksomheden fra det lys, Gud har givet, medens bøger og ugeblade med vildfarelser bevæger sig over hele landet. Skepsis og vantro bliver større overalt. Det så dyrebare lys, fra Guds trone, skjules under en skæppe. Gud vil drage sit folk til ansvar for dets forsømmelse. Et regnskab må aflægges til ham, for enhver lysstråle han har ladet skinne på vor stivej, om den er blevet udnyttet til vor vækst i guddommelige anliggender eller forkastet, fordi det var behageligere at følge vor tilbøjelighed.    
Vi har nu rig anledning til at udbrede sandheden; men som et folk udnytter vi ikke de privilegier, der tilbydes os. Ikke alle i menighederne føler nødvendigheden af at bruge deres evner til at frelse sjæle. De indser ikke deres pligt til at samle abonnenter på vore tidsskrifter, Sundhedsbladet indbefattet og at udbrede vore bøger og brochurer. Mænd, som er villige til at modtage undervisning om, hvordan de på den bedste måde kan komme i forbindelse med det enkelte menneske og familier, bør sættes i arbejde. Deres påklædning bør være pæn og net, men ikke udhalet og deres væsen tiltalende og ikke frastødende. Der er stor mangel på sand høflighed iblandt os som et folk. Denne bør opelskes hos alle, der udfører missionsarbejde.    
 Vore forlagshuse bør vise synlig fremgang. Vore søskende kan støtte dem, hvis de vil udvise en afgjort interesse ved at virke for udbredelsen af vor litteratur. Men dersom der bliver lagt lige så ringe interesse for dagen i det kommende år, som tilfældet har været i det forløbne år, vil der kun blive en lille margin at arbejde med.    
Jo større udbredelse vor litteratur får, desto større vil efterspørgselen blive efter bøger, som klarlægger Bøgernes Bog. Mange føler sig frastødt af selvmodsigelserne, vildfarelserne og frafaldet i kirkesamfundene og af fester, hasard, lotterier og talrige andre påfund for at skaffe penge til kirkelige formål. Der er mange, som søger efter lys i mørket. Dersom vore blade, traktater og bøger, der udtrykker sandheden i et klart bibelsk sprog, kunne spredes viden om, ville mange finde, at det er netop, hvad de ønsker. Men mange af vore brødre handler, som om folk skulle komme til dem eller sende bud til vort kontor for at få litteratur, når der er tusinder, som ikke kender til, at den eksisterer.    
 Gud opfordrer sit folk til at handle som levende mennesker og ikke være sløve, lade og ligegyldige. Vi må bringe vore skrifter ud til menneskene og tilskynde dem til at købe, idet vi viser dem, at de får meget mere end pengenes værdi. Tal vel om de bøger, I falbyder. I kan ikke værdsætte dem for højt.    
Prædikanter gør ikke det halve af hvad de kunne, for at uddanne de folk de arbejder for på alle sandhedens og pligtens punkter og som følge deraf er folket uden ånd og passiv. Kæppen og skafottet er ikke taget til denne tid til at prøve Guds folk og af netop denne grund er manges kærlighed blevet kold. Når der kommer prøvelser, er nåden afpasset efter nødsituationen. Vi må hver især hellige os selv på det sted, hvor Gud har sagt han vil møde os. -- <i> Fra vidnesbyrdene nr. 29 </i>  

16 05 1882 Review and Herald Vil et menneske berøve Gud?   
 Herren stiller dette spørgsmål ved profeten Malakias: "Skal et menneske bedrage Gud?" Han lader til at sige at en sådan forbrydelse ikke vil kunne være mulig. Men på trods af denne krænkende gruelige karakter, så tilføjer han: "I bedrager mig jo! Og i spørger: "Hvorved har vi bedraget dig?" Med tienden og offerydelsen!" At denne alvorlige anklage har kunne føres imod Guds bekendende folk, leder os til alvorlig selvransagelse, årvågenhed, og bøn, for at vi ikke tages med i denne fordømmelse.    
Bibelen fordømmer ikke den rige mand fordi han er rig; den erklærer det ikke for synd at skaffe rigdomme, den siger heller ikke at penge at roden til alt ondt. Tværtimod siger skrifterne at det er Gud som giver magt til velstand. Og denne evne er et dyrebart talent, hvis det helliges til Gud og bruges til at fremme hans sag. Bibelen fordømmer ikke genialitet eller kunst; for dette kommer af den visdom Gud giver. Vi kan ikke gøre hjertet renere og helligere ved at klæde legemet i sæk, eller berøve hjemmet for alt som tjener til bekvemmelighed, smag og velvære.    
Skrifterne lærer, at rigdom kun er en farlig besiddelse, hvis den sættes i konkurrence med den udødelige skat. Det er, når det jordiske og timelige opsluger tankerne, kærligheden og hengivenehden, som Gud gør krav på, at den bliver en snare. De, som bytter den evige vægt af herlighed for lidt af jordens glans og glimmer, de evige boliger for et hjem, som kan være deres i højst nogle få år, træffer et uklogt valg. Sådan var den byttehandel foretaget af Esau, da han solgte sin førstefødselsret for en ret linser; af Bilelam, da han mistede Guds gunst, for at få Midjans konges belønninger; af Judas, da han for tredje sølvstykker forrådte herlighedens Herre.     
Det er kærlighed til penge, Guds ord stempler som roden til alt ondt. Penge i sig selv er Guds gave til mennesker, som skal bruges med troskab i hans tjeneste. Gud velsignede Abraham og gjorde ham rig med kvæg, sølv og guld. Og Bibelen siger, at Gud som et tegn på guddommelig gunst gav David, Salomon, Jehosafat og Ezekias megen rigdom og ære.     
Ligesom andre af Guds gaver medfører besiddelsen af rigdom øget ansvar og særlige fristelser. Hvor mange, som i modgang forblev tro mod Gud, er ikke faldet under fremgangens glansfulde tillokkelser! Med besiddelsen af rigdom åbenbares en selvisk naturs herskende lidenskab. Verden er forbandet i dag af mammons tilbederes gerrige grådighed og selviske laster.    
Den velhavende fristes til at bruge deres midler på selvtilfredsstillelse, til at stilne appetitten, og personlig besmykkelse, eller ved etablering af deres hjem. Bekendende kristne tøver ikke at bruge frit endog overdådigt når dette er formålet. Men når der anmodes at give til Herrens kasse, for at opbygge hans sag, og fremføre sit værk på jorden, så gør mange indsigelser. Ansigtet var helt glødende af interesse for at tilfredsstille sig selv, lyder ikke op af glæde når Guds sag appellerer til deres frisind. Måske føler de at de ikke kan gøre det anderledes, giver de blot almisser, langt mindre end de frit bruger på unødig selvtilfredsstillelse. Men de viser ingen virkelig kærlighed til Kristus, ingen alvorlig interesse for dyrebare sjæles frelse. Hvilket under at denne klasse kristnenliv dog er forklejnet og sygeligt. Hvis disse personer ikke ændrer deres kurs, vil deres lys gå ud i mørke.    
Alle tings ende er nær; og hvad er gjort for at sjæles frelse må ske hurtigt. Af denne grund opretter vi institutioner til sandhedsudbredelse gennem trykkeri, for uddannelse af de unge, og for at helbrede den syge. Men ham som elsker selviskhed og penge vil spørge: "Hvilken nytte har vi af alt dette, når tiden er så kort? Går dette ikke imod vor tro at bruge så meget på forlagshuse, skoler og sundhedsinstitutioner?" Som svar spørger vi: Hvis tiden skal fortsætte nogle få år endnu, hvorfor så investere så meget i huse og lande, eller i unødige og overdådig mode, når der bruges så små summer til beredelsesarbejdet for den store begivenhed der er lige foran os?     
Min bror, du kan på ingen måde bruge dine midler bedre end at hjælpe fore forskellige institutioner. Med Guds velsignelse kan trykkeriets magt knapt overvurderes. Det har sandelig været kaldt vor styrkes højre arm. Lad forlagshusene blive understøttet, og sandhedens budskab sendes ud til alle jordens folk.    
Skoler er blevet oprettet så vore unge og børn kan få den nødvendige uddannelse og disciplin til at berede dem til den ransagende test der snart kommer over alle sjæle. På disse skoler bør bibelen gøres til hovedgenstand for studium. Udviklingen af både moralske og forstandsmæssige kræfter bør have opmærksomheden. Vi håber at mange alvorlige medarbejdere på disse skoler må beredes til at frembære sandhedens lys til dem som sidder i mørke.    
Det er en sundhedsinstituion som vi giver plads til hvor syge kan få glæde af naturens hjælpemidler, i stedet for at være afhængige af dødelig medicin. Og mange som finder hjælp derved, vil være parat til at gøre sandheden indflydelsesrig.    
Der er brug for midler, for at fremme dette værk. Lad alle som har evner komme og hjælpe. Her er en anledning til dem, som er dygtige, ikke der har børn der påkræver deres kærlighed og omsorg. Nogle af disse er ældre personer. Brødre, hvad vil I gøre med de midler Gud har betroet jer? Er I tilfredse med at de forbliver investeret i huse og lande, i obligationer og bankaktier? Vi har et arbejde at gøre for Gud, - et højtideligt og vigtigt arbejde. Vi skal give det sidste advarselsbudskab til verden. De forskellige redskaber er forkrøblet af mangel på økonomisk hjæl, som Gud har givet jer magt til at vokse. Vi gør ikke det gode som vi kunne gøre, med jeres samarbejde.    
Der er unge mænd bland os som kan udøve en god indflydelse, og som burde opmuntres til at gå ind i forkyndertjenesten. Men manglen på midler forhindrer os i at give dem støtte så de ikke skal bekoste tid, sundhed og endog livet selv for evangeliets arbejde. Trofaste arbejdsfolk kan tjene god hyre i forskellig slags verdsligt arbejde, om det er mentalt eller fysisk. Sandhedsudbredelses-arbejdet og lede sjæle til Kristus ikke af større betydning end nogen andre timelige hensyn? Vi viser at vi påskønner den himmelske modsætning til det jordiske, ved at sætte arbejdsværdien for moralske og fysiske gode højt.    
Velstand er en stor velsignelse, hvis den bruges efter Guds vilje. Men det selviske hjerte kan gøre velstandsbesiddelsen til en tung forbandelse. Dem som lukker deres medfølenhed ind indenfor deres egne hjerter, skal ikke være misundelige. De er fremmede over for sand lykke. Dem som opnår den dette livs virkelige nydelse er dem som bruger Guds gode gaver og ikke mishandler det, som lever med det formål, at velsigne deres medmennesker og ære Gud.    
Vi bør føle at det er ikke kun en pligt, men en fornøjelse at fremhjælpe det højeste og helligste arbejde der er betroet mennesker, - at bibringe verden med godhedens, barmhjertighedens og sandhedens rigdomme. Hvis Guds forvaltere gør deres pligt, er der ikke fare for at velstanden vokse så hurtigt at det viser sig som en snare; for de vil bruges med praktisk visdom og Kristus-lignende gavmildhed.    
Uanset hvor store, og hvor små den enkeltes ejendomme er, så lad ham huske på at det er kun er ham betroet. For hans styrke, dygtighed, tid, talenter, anledning og midler, må han aflægge et regnskab til Gud. Dette er et personligt arbejde; Gud giver os sådan at vi må blive som ham: gavmildhed, ædelsind, og velgørende, ved at give til andre. Dem som glemmer deres guddommelige mission, søger blot at spare eller bruge midlerne på stolthed eller selviskhed, kan sikre sig denne verdens vinding og fornøjelser; men i Guds øjne, vurderet efter deres åndelige talenter, er de fattige, elendige, ynkværdige blinde og nøgne.    
Bruges velstanden rigtigt, bliver den til et gyldent taknemmeligheds og hengivenhedsbånd mellem mennesker og deres medlemmensker, et stærkt bånd der binder hans hengivnhed til sin Genløser. Guds dyrebare Søns uendelige gave kræver håndgribelige taknemmeligheds udtryk fra ham der modtager Hans nåde. Han som modtager lyset fra Kristi kærlighed, sættes derved under den stærkeste forpligtelse til at sprede velsignet lys over andre sjæle i mørke.    
Jesus forlod de himmelske sale og kom ned til jorden, så han kan nå mennesker hvor de er. Han opsøgte dem i deres elendighed og fornedrelse. Han tog deres sorger ind i sit eget hjerte. Herlighedens Konge blev fattig, så vi ved hans fattigdom kan blive rige. Han levede et slidsomt og ydmygt liv, og led en skammelighed, så han kan ophøje mennesker til at kunne dele hans rige og hans trone. Hans liv var et eksempel for alle hans efterfølgere.    
Gud er universets retsmæssige ejer. Alle ting tilhører ham. Alle de velsignelser som mennesker nyder er resultatet af guddommelig godgørenhed. Han forlanger at en del gives tilbage til ham, ikke fordi han har brug for vore ofre, men så vi kan vise at vi påskønner hans gaver og vor taknemlighed til Giveren. Han påbyder os med rette at hellige os det første og bedste af hans betroede kapital til ham. Hvis vi således anerkender hans retmæssige herredømme og nådige forudseenhed, har han lovet ved sit ord at han vil velsigne ham der forbliver på sin post. Men hvis vi ikke bringer et offer til Gud, vil hans forbandelse hvile over alle ejendomme.    
Endog da vore første forældre blev i deres uskyld sat i Edens have, gav Gud dem ikke ubegrænset kontrol. De fik et forbud for at prøve deres loyalitet og lydighed. Men de så at det forbudne træ var smukt og tiltrækkende, og de bildte sig forgæves ind, "og ønskede at gøre én vis." De tilegnede sig det Gud havde forbeholdt sig selv, og hans forbandelse faldt på dem på jorden.    
Vi beklager vore første forældres illoyalitet og utaknemmelighed, som åbnede veernes flodporte over vor verden, og alligevel gør rigtig mange det samme. De er ikke tilfredse med deres retmæssige del af de gaver de er blevet betroet. Jo mere overmådige Guds gaver er, des ivrigere er de for at tage alt til deres eget brug, og jo mere uvillig til at give ham det som han hævder er hans eget. Ligesom vore første forældre, rækker mange deres hænder ud efter den del som tilhører Gud.    
Lad os vende os til et andet sceneri. Kain og Abel bragte Gud et offer. Hver enkelts formål var godt i sig selv, men Herren accepterede Abels offer, medens han forkastede Kains offer. Hvori lå forskellen mellem disse ofre? Abel bragte de førstefødte af sin hjord, Kain jordens førstegrøden. Abel bragte sit offer i tro, beroende på Kristi blods fortjenester gjorde de antageligt. Han mærkede at alt han gav var Herrens, og han gav frit Giverens eget tilbage. Kain bragte stolt sit offer som en gave fra sig selv, anerkende ikke at alle de velsignelser han modtog, kom gennem Kristi barmhjertighed og kærlighed. Han følte at han fortjente sig den guddommelige gunst, og han accepterede Guds velsignelser som en ret. Sådan bringer mange kristendomsbekendere deres ofre til Herrens skatkammer, føler at de fortjener en særlig anbefaling for deres gavmildhed, medens deres ofre I virkeligheden er faldet langt under det Herren kræver som sit eget. Ligesom Kain ville de ikke anerkende at alle deres velsignelser var blevet købt ved Kristi blod. Ligesom Kain blev de forkastet af Herren.    
Da det storslåede tempel som Salomon rejste, blev helliget til Guds tjeneste, så bad monarken således: "Fra dig kommer det alt sammen, og af din egen hånd har vi givet dig det." Sådan er den ånd som ethvert antageligt offer må bringes i.     
" Ær med din velstand Herren med førstegrøden af al din avl." Dette påbud er tydeligt. Guds krav må først imødekommes. Vi skal ikke hellige ham det som er tilbage af vor indkomst, efter at al vore virkelige eller indbildte behov er dækket, men før noget er blevet brugt, bør vi sætte det til side som Gud har udspecificeret som værende hans.    
Mange personer vil imødekomme alle ringere stående krav og pligter, og overlade de sidste sankninger til Gud, hvis der da er noget. Om ikke, må hans sag vente indtil en bedre sæson. Sådan gjorde Abraham ikke. I sin tilbagelevering fra en succesrig millitærindsats, blev han mødt af Melkisedek, "Salems konge, og den allerhøjeste Guds præst." Denne hellige mand velsignede Abraham, i Herrens navn, og patriarken gav ham tiende af al udbytte som en taknemmelighedshyldest til nationernes Hersker.    
Se også andre trosheltes eksempler. Da Jakob rejste fra sin faders hjem, et ensomt eksil, indgik han en pagt med Gud. Han bad Herren indstændigt at være ham nådig, og lovede at han ville give et taknemmeligt offer og villig tjeneste tilbage. " "Hvis Gud er med mig og vogter mig på den vej, jeg skal vandre, . . . . så skal Herren være min Gud,. . .  og af alt, hvad du giver mig, vil jeg give dig tiende!"    
Sådan var patriarkernes og profeternes praksis før den jødiske nation blev oprettet. Men da Israel blev et defineret folk, gav Herren dem klar instrukser på dette punkt:     
 "Al tiende af landet, både af landets sæd og træernes frugt, tilhører Herren, det er helliget Herren." Denne lov skal ikke gå bort ved de forordninger og ofringer som symboliserede Kristus. Så længe at Gud har et folk på jorden, vil hans krav til dem være det samme.    
Tienden af al vor indkomst er Herrens. Han har reserveret det til sig selv, for at bruges til religiøse formål. Det er helligt. Intet mindre dette har han accepteret i enhver forvaltning. Forsømmes eller udsættes hans pligt, vil det fremkalde guddommelig mishag. Hvis alle bekendende kristne trofast ville bringe deres tiende til Gud, vil hans skatkammer være fyldt. De ikke have mulighed til at ty til bassarer, lotterier eller fornøjelsesselskaber, eller afpresse midler fra verdslige for at kunne støtte evangeliet.    
Netop det samme sprog bruges om sabbaten som i loven om tiende: "Sabbatsdagen <i>er</i> Herren din Guds sabbat." Mennesker har ikke ret eller kraft til at erstatte den første dag med den syvende. Han kan foregive at gøre dette; "ikke desto mindre står Guds fundament sikkert." Menneskers skikke og lære vil ikke formindske kravene i den guddommelige lov. Gud har helliget den syvende dag. Denne fastsatte del af tiden, har Gud selv sat til side til religiøs tilbedelse, fortsætter som helliget i dag som da de første var helliget af vor skaber. På samme måde er tienden af al vor indtægt "helliget Herren." De nye testamente gengiver ikke loven om tiende, ligesom den heller ikke gør med sabbaten; for begges gyldighed er forudsat, og deres dybe åndelige betydning forklaret.    
Gud har absolut forbeholdt sig en specificeret del af vor tid og vore midler. Ignoreres disse krav er det at berøve Gud. Kristne praler af at deres privilegier langt overgår dem fra jødisk tid. Skal vi da stille os i bero med at give mindre til Guds sag, end hans hamle folk gjorde? Tiende var kun en del af deres gaver. Der blev krævet utallige andre gaver ud over de frivillige ofre, eller taknemmelighedsofre, dengang som nu, med bestandig forpligtelse.    
Menneskehedens og religionens krav, de støt stigende muligheder for at være nyttige, forsynets opåbning for at sandheden bringes frem til folk, kræver gavmilde ofre af os til Guds sag. Dagens populære menigheder, at være i harmoni med verden, modtage hjælp fra dem med uddannelsesmæssige og filantropiske virksomheder. Vor position som sande sabbatsholdere afskærer os fra populær sympati og støtte. Vore institutioner får kun hjælp fra dem som er af troen. Således føler vi det er vor pligt at gøre alt i vor magt at holde Herrens pengekasse forsynet. Når vi som et folk søger trofast at give Gud den tid som han har forbeholdt som sin egen, skal vi så ikke også give ham den del af vore midler som han forlanger?  

13 06 1882 Review and Herald Opdragelsen i hjemmet.   
 Forældrenes arbejde går forud for lærernes arbejde. De har en hjemmeskole - i første klasse. Hvis de omhyggeligt og under bøn kender deres pligt, vil de forberede deres børn til at gå ind i næste klasse i skolen, og få undervisning af læreren. Hvis forældrene er så optaget af forretninger og dette livs fornøjelse, at de ikke får opdraget deres børn ordentligt, bliver lærerens arbejde ikke kun meget hårdt og prøvende, men bliver også frugtesløst.     
Vi har aldrig haft større behov for at være i nær forbindelse med Gud, end vi har det i dag. En af de største farer, der truer Guds folk, har altid været tilbøjeligheden til at være i overensstemmelse med verdens skik og brug. Især de unge er i stadig fare. Fædre og mødre må være på vagt mod Satans rænker, Når han søger at styrte deres børn i fordærv må de ikke bilde sig ind, at der ikke er nogen særlig fare på færde. De bør ikke lade timelige spekulationer og bekymringer optage dem, så længe deres børns højere, evige interesser bliver forsømt.    
Ingen bør tillade sig at blive så opslugt af deres verdslige interesser gennem ugen og så udmattede af deres stræben efter verdslig vinding, at de hverken har styrke eller energi til at tjene Gud på sabbatten. Vi stjæler fra Herren, når vi gør os uegnede til at tilbede ham på hans hellige dag. Og vi berøver samtidig os selv noget, for vi har brug for den varme og begejstring, som et samvær kan give os, så vel som den styrke, der kan hentes fra andre kristnes visdom og erfaring.    
Fædre og mødre bør gøre det til en regel, at deres børn er med til gudstjenesten på sabbatten, og de bør underbygge reglen ved deres eget eksempel. Det er vor pligt at byde vore børn og vort hus efter os, ligesom Abraham gjorde det. Ved forskrift og eksempel bør vi lade den religiøse undervisnings betydning gøre indtryk på dem. Alle, som har aflagt dåbs løftet, har højtideligt viet sig til tjenesten for Gud; de har med dåbs pagten forpligtet sig til at skabe mulighed for, at de selv og deres børn kan få flest mulige tilskyndelser og opmuntringer i kristenlivet.    
Dem som påtager sig selv Kristi navn, bør hellige sig umiskendeligt til hans sag, og identificeret sig med hans folk. Men hvis alle tanker og kræfter lægges i timelige anliggender, hvis de ikke har tid, kræfter og interesse for Kristi tjeneste, er de ikke hans disciple. Deres navne bør slettes af menighedsprotokollerne. Hvilken gavn har menigheden af deres navne, uden interesse og støtte fra de personer navnene repræsenterer?    
Når børn af kristne forældre glæder sig over skepticisme, anser det for et tegn på mandig selvstændighed at betvivle skrifterne og forhåner religionen; når de undskylder deres egne forseelser ved at pege på menighedsmedlemmernes fejl, - så lad faderen og moderen forhøre sig om dette ikke er frugten af deres egen indflydelse og eksempel. Herren vil arbejde med deres bestræbelser som søger ham med hele deres hjerte. Hvis verdens-elskende forældre ville arbejde alvorligt for deres børns frelse, ligesom de nu arbejder på at fremme deres timelige interesser, vil de se dem som mægtige medarbejdere i Kristi sag. Vi læser i Guds ord at resultaterne af apostlenes bønner og arbejde vil Herren daglig tilføje menigheden, som blev det opsparet. I dag vil lignende arbejde afføde lignende resultater.    
Stort er det offer som Kristus har købt sit folk for; store er privilegierne som sættes frem for os i evangeliet. Til gengæld afkræves vi den tilsvarende iver og helligelse. Den store apostel skriver til sine brødre i Korint: "Thi jeg er nidkær for jer, som Gud er nidkær; jeg har jo trolovet jer med en mand for at føre jer som en ren jomfru frem for Kristus. Men jeg er bange for, at som slangen bedrog Eva ved sin træskhed, skal også jeres sind fordærves og drages bort fra den oprigtige troskab mod Kristus." Og han påbyder dem atter: "I skal derfor ligne Gud, som hans elskede børn," og "vandre det kald værdigt, hvormed I blev kaldede," "idet I bærer frugt og vokser i al god gerning ved erkendelsen af Gud." Men hvor er enkeltheden og den brændende iver som skulle ses iblandt dem som gør en så ophøjet bekendelse? Hvor omhyggelig en betænksomhed og studier gøres der for at kopiere Kristi karakter? Hvordan sammenligner de dette med den opmærksomhed og interesse som vor jordiske og timelige anliggender får?     
Lad Kristi ord komme til de verdenselskende gudsfrygtsbekendere: " "Hvis I ikke vender om og bliver som børn, kommer I slet ikke ind i Himmeriget. Den der altså vil ydmyge sig og blive som dette barn, han er den største i Himmeriget." Vi bør undervise vore børn i enkelhed og tillid. Vi bør lære dem at elske og frygte og adlyde deres skaber. I alt, hvad vi planer for og stiler efter, bør hans ære være det vigtigste. Hans kærlighed bør være den drivende kraft i enhver handling.    
Verdslig visdom, forstandsmæssige evner, mental oplæring, giver ikke de nødvendige kundskaber for at komme ind i Kristi rige. Denne verdens vise og kloge kan ikke begribe det. Denne verdens visdom er dårskab for Gud.    
Børn er betroet deres forældre som en dyrebar tillid, som Gud en dag vil kræve af deres hænder. Vi bør give dem mere tid til deres oplæring, mere omsorg og mere bøn. De behøver mere af den rette slags undervisning. Guds ord bør være vor rådgivningsmand, vejleder og underviser for gamle og unge. Børn vil lære at elske det som forældre elsker. Dem som vil motivere deres sønner og døtre for bibelstudier, og indprente dens sandheder i deres sind, må selv mærke dens forædlende og helliggørende indflydelse. De må eksemplificere dens hellige principper i dagliglivet.    
Hvis vi ønsker at vore skal elske og ære Gud, må vi tale om hans godhed, hans majestæt og hans kraft, som vises i skabelsesarbejdet og i det hellige ord. Hvis vi ønsker at de skal elske og efterligne Kristi karakter, må vi fortælle om det offer som han gjorde vor genløsning, for ydmygheden, og selvfornægtelsen, den uforlignelige kærlighed og forståelse, udvist i hans liv på jorden, og så fortælle dem at dette er det mønster som vi skal efterfølge. Vi bør ofte fortælle dem om den forunderlige beretning i Frelserens liv; om hans jordiske ungdom, da han var genstand for sådanne fristelser som de må møde; om hans lydighed og barnlige kærlighed, idet han sled i værkstedet i Nazaret, og hjalp sin fader med at bære livets byrder. Vi bør fortælle dem om hans gavmilde, og selvfornægtende vej, hans pletfrie renhed, hans kærlighed for små børn, hans medfølelse for den sørgmodige og syndige.    
Når børnene fejler, bør forældrene give sig tid til kærligt at læse de formaninger i Guds ord, som er særligt anvendelige i deres tilfælde. Når de prøves, fristes eller bliver modløse, så henvis dem til de dyrebare, trøstende ord og led dem blidt til at sætte deres lid til Jesus. Således kan deres unge sind ledes hen til det, som er rent og forædlende. Og når livets store problemer og Guds handlemåde med menneskeheden udfoldes for forståelsen, bliver tænkeevnen og dømmekraften taget i brug, mens guddommelige sandheder gør indtryk på hjertet. På denne måde kan forældrene dagligt forme deres børns karakter, så de kan blive skikkede for det evige liv.    
Oh, hvilket arbejdsområde er ikke blevet betroet forældre og lærere! Hvordan har de arbejdet i denne Herrens vingård? Det er en sørgelig kendsgerning at det vigtigste i den unges uddannelse, ofte forsømmes til et lille øjeblik. Det er kun får der værdsætter de værdifulde år på jorden, til at danne rigtige vaner, værne om faste og rene principper.    
Forældre bør ikke gå let hen over deres børns synder. Når en trofast ven påpeger disse synder, bør forældrene ikke føle sig gået for nær og optage det som en personlig fornærmelse. Ethvert barns og enhver unges vaner påvirker samfundets velfærd. En unges dårlige livsførelse kan lede mange andre ind på en dårlig vej. Forældre bør ikke se tavs på når deres børn fordærves af umoralske kammerater.     
Det er i alles interesse, at de unge underlægges de rette begrænsninger. Alligevel er det ofte sådan at når en gudfrygtig lærer prøver at rette en elevs vaner, som er blevet sat av forældrenes slappe opdragelse, vil han vække disse forældres vrede. De ikke blot forsømmer deres eget guddommeligt udpegede ansvar, men de forsøger at forhindre læreren fra at fratage sin pligt, og pådrage ham skam for deres ondsindede børns forhærdelse.    
Nogle alt for eftergivende og mageligt anlagte forældre er bange for at udøve en sund myndighed over deres uregerlige sønner af frygt for, at de da vil løbe hjemmefra. For nogle ville det være bedre at gøre dette end at blive hjemme og nyde godt af de goder, deres forældre skaffer til veje, og samtidig nedtrampe enhver autoritet, både menneskelig og guddommelig. Det kan blive en overordentlig gavnlig erfaring for sådanne børn fuldt ud at få den uafhængighed, som de finder så ønskværdig, og lære, at det koster anstrengelse at leve. Forældrene bør sige til deres dreng, som truer med at løbe bort fra hjemmet: "Min søn, hvis det er din hensigt hellere at forlade hjemmet end at rette dig efter retfærdige og gode regler, vil vi ikke hindre dig. Hvis du mener, at verden vil være mere venlig mod dig end dine forældre, som har taget sig af dig, fra du var lille, må du selv lære af din fejltagelse. Når du ønsker at komme tilbage til din faders hus for at underkaste dig hans myndighed, skal du være velkommen. Vi har gensidige forpligtelser. Når du får føde og klæder og dine forældres omsorg, er du til gengæld forpligtet til at underkaste dig hjemmets regler og en gavnlig disciplin. Mit hus skal ikke forurenes med tobaksdunster eller vanhelliges ved handel og drukkenskab. Jeg ønsker, at Guds engle skal komme i mit hjem. Hvis du er fast besluttet på at tjene Satan, kan du lige så godt være ude blandt dem, hvis selskab du holder af, som at være hjemme."    
En sådan fremgangsmåde ville holde tusinder tilbage fra at komme ind på skråplanet. Men alt for ofte ved børnene, at de kan gøre selv det værste, og alligevel vil den uforstandige moder undskylde dem og skjule deres overtrædelser. Mangen en oprørsk søn triumferer, fordi hans forældre ikke har mod til at holde ham i tømme. De må gå i rette, ligesom Eli gjorde, men lydigheden bliver ikke håndhævet. Sådanne forældre opmuntrer deres børn til at skeje ud og vanærer Gud ved deres uforstandige eftergivenhed. Det er disse oprørske og demoraliserede unge, der er de vanskeligste elementer at styre på skoler og højere læreanstalter.    
Synden må irettesættes nøje, og den rette opdragelse gennemtvinges fast. Alligevel vil en hård behandling ikke hjælpe den fejlende til at se hans vildfarelse eller reformere sig. Lad alle de nødvendige irettesættelser eller rettelser komme med den ånd som drev vor Frelser. Lad fasthed og beslutsomhed blandes med sympati og kærlighed. Ved klog ledelse, vil det egensindige og hårdnakkede unge menneske blive forvandlet. Forældre, for at gøre et sådant arbejde, behøver i en Kristus lig tålmodighed og selvbeherskelse. Irriter ikke med et skarpt ord eller et vredt blik. Vær rolig; og lad jeres hjerte ofte stige op i bøn til Gud efter nåde og visdom. Engle vil komme til jeres side, og hjælpe jer til at oprejse standarden imod fjenden.    
Får jeres børn til at føle at I elsker dem, og ønsk dem det godt. Opmuntre på alle måder til at gøre godt. Vis dem at I har tillid til dem. Husk på at jeres eksempel vil være den mest udtryksfulde lektie som I kan give. Jeres høflighed og selvkontrol vil have mere indflydelse på jeres børns karakter end ord kunne have.    
I må selv arbejde for deres åndelige velfærd som I har ansvar for. I bør ikke forsøge at lægge denne byrde på andre. I kan ikke overdrage jeres ansvar til andre. Tal med jeres børn om den personlige religion. Lær dem præcis hvor de skal stå. Bed med dem og for dem hver i sær. Jesus vandt mennesker ved personlig kontakt, hans hjerte når folks hjerter. Vi må arbejde ligesom Kristus arbejdede. Udnyt enhver anledning. Gør religionen til et livsvigtigt spørgsmål. Lær jeres børn at enhver verdslig ting bør stå næst efter, frem for evige interesser.    
Husk på at jeres sønner og døtre er medlemmer af Guds familie. Han har betroet dem i jeres varetægt, for at oplære og uddanne dem til Himlen. I skal aflægge regnskab over for ham for der hvor I har svigtet jeres hellige betroelse.  

27 06 1882 Review and Herald Skal vi rådføre med spiritualistike læger?   
  "Ahazja faldt ud gennem vinduesgitteret for sin stue på taget i Samaria og blev syg; da sendte han sendebud af sted og sagde til dem: "Gå hen og spørg Ekrons Gud Ba'al Zebub, om jeg kommer mig af min sygdom!" Men Herrens engel sagde til tisjbiten Elias: "Gå sendebudene fra Samarias konge i møde og sig til dem: mon det er, fordi der ingen Gud er i Israel, at I drager hen for at rådspørge Ekrons Gud Ba'al Zebub? Derfor, så siger Herren: Det leje, du steg op på, kommer du ikke ned fra, thi du skal dø!"     
Denne beretning viser slående det guddommelige mishag imod dem der vender sig fra Gud til Sataniske agenter. En kort tid før disse ting blev skrevet ned, havde Israels krige skiftet herskere. Akab var faldet under Guds dom, og var blevet efterfulgt af sin søn Ahazja, en værdiløs karakter, som kun gjorde ondt i Herrens øjne, vandrede på sin faders og moders veje, og fik Israel til at synde. Han tjente Baal, og tilbad ham, og opirrede Herren Israels Guds vrede, ligesom sin fader Akab havde gjort. Men dommene fulgte nøje efter den oprørske konges synder. En krig med Moab, og så blev han truet på livet ved en ulykke, bevidnede Guds vrede imod Ahazja.    
Hvor meget havde Israels konge hørt og set i sin faders tid, om den Allerhøjestes forunderlige gerninger! Hvilket frygteligt bevis på hans strenghed og jalousi havde Gud givet det frafaldne Israel! Alt dette var Ahazja vidende om; alligevel handlede han som om disse forfærdelige realititieter, og endog hans egen faders frygtelige endeligt kun var tom tale. I stedet for at ydmyge sit hjerte for Herren, dristede han sig til den mest forvovne handling af ugudelighed som betegnede hans liv. Han bad sine tjenere: "Gå hen og spørg Ekrons Gud Ba'al Zebub, om jeg kommer mig af min sygdom!"    
Det formodes at Ekrons afgud kunne give information gennem dens præster, om fremtidige begivenheder. Over lange afstande var der blandt mange generel tiltro til dette. Der fremkom forudsigelser, og den information de fik kom direkte fra mørkets fyrste. Det er Satan som skabte, og som fastholder afgudsdyrkelse, for at aflede menneskenes tanker fra Gud. Det er ved hans ageren at mørkets rige og falskneri opretholdes.    
Historien om kong Ahazjas synd og straf har en advarende lektie som ingen kan ignorere ustraffet. Selvom vi ikke hylder de hedenske Guder, så tilbeder tusindevis ved Satans alter, lige så sikkert som Israels konge gjorde. Den selvsamme hedenske afguderiske ånd er udbredt i dag, selvom den under videnskabens og uddannelsens indflydelse, har antaget  en mere raffineret og tiltrækkende form. Hver dag tilføjes sørglige beviser på at troen på profetiens sikre ord daler hurtigt, og at overtro og satanisk hekseri fængsler menneskenes sind i stedet for. Alle som ikke søger Skriften alvorligt, og underlægger alle ønsker og livets mål til denne ufejlbarlige prøve, alle som ikke søger Gud i bøn efter kendskab til hans vilje, vil visselig strejfe fra den rigtige sti, og falde under for Satans bedrag.    
De hedenske orakler har deres genpart i vor tids spirtistiske medier, claivorianter og fremtidssigere.De mystiske stemmer der talte i Ekron og Endor vildleder stadig menneskebørnene med deres løgnagtige ord. Mørkets fyrste har blot vist sig under ny forklædning. Den hedenske tilbedelses mysterier er erstattet med hemmelige selskaber og seancer, mysterierne og undergerningerne fra vor tids troldmænd. Deres offentliggørelser modtages ivrigt af tusindevis som nægter at acceptere lys fra Guds ord eller fra Hans ånd. Skønt de taler foragteligt om gamle dages troldmænd, ler den store bedrager i triumf når de hengiver sig til hans kunst under en anden form.    
Hans agenter vil stadig påberåbe sig at kurere sygdom. De tilskriver deres kraft til elektriske strygninger, magnetisme eller de såkaldte "sympatiske remedier." De er i sandhed kun kanaler for strømme fra Satan. Med disse midler kaster han sin fortryllelse over menneskenes legemer og sjæle.    
Fra tid til anden har jeg fået breve fra både prædikanter og lægfolk i adventistkirken, der spørger om jeg tror det er forkert at rådføre sig med spiritistiske og clairvoyante læger. Jeg har ikke besvaret disse breve, i mangel på tid. Men lige nu trænger emnet sig min opmærksomhed. Der fremkommer så mange sataniske agenter, og det er så almindeligt at søge råd fra dem, at det virker unødigt at advare imod dem.    
Gud har givet det i vor magt at få kendskab til sundhedslovene. Han har gjort det til vor pligt at bevare vore fysiske kræfter på den bedst mulige måde, så vi kan give ham den bedste tjeneste. Dem som nægter at udnytte lys og kendskab som er givet nådigt inden for deres rækkevidde, forkaster et af de midler som Gud har tilstået dem, for at fremme åndeligt såvel som fysisk liv. De sætter sig selv der hvor de vil blive udsat for Satans bedrag.    
Ikke så få i denne kristne tid og kristne nation, tyer til onde ånder, frem for at stole på den levende Guds kraft. Den moder der våger over sit barns sygeseng, udbryder: "Jeg kan ikke gøre mere. Er der ingen læge som har kraft til at helbrede mit barn?" Hun er blevet fortalt om forunderlige kure, udført en eller anden clairvoyant eller healer, og hun betror sin kære i hans varetægt, hun lægger det således lige så sikkert i Satans hænder, som stod han ved hendes side. I hvor mange situationer vil barnets fremtidige liv ikke kontrolleres af satanisk kraft, som ser ud til at være umulig at bryde.    
Mange er ikke villige til at gøre den indsats som er nødvendig for at opnå kendskab til livets love og de enkle midler der skal til for at genskabe sundheden. De sætter ikke selv i det rette forhold til livet. Når sygdom er resultatet af overtrædelse af naturlovene, søger de ikke at rette deres fejl, og så spørge efter Guds velsignelse, men de tyer til lægerne. Hvis de kommer sig, giver de medicinen og doktorerne al æren. De er altid parat til at forgude menneskelig magt og visdom, som om de ikke kender en anden Gud end skabningen, - støv og aske.    
Jeg har hørt en moder bede en hedensk læge, at redde sit barns liv; men når jeg beder hende indstændigt at søge hjælp fra den Store Læge, som er i stand til at frelse alle til det yderste, som kommer til ham i tro, så vender hun sig irriteret bort. Her ser vi den samme ånd som Ahazja udviste.    
Det er ikke sikkert at stole på læger som ikke har Gudsfrygt for sig. Uden den guddommelige nådes indflydelse, er menneskehjerterne "svigefulde fremfor alt, over alle ting, og helt igennem onde." Deres mål er selvophøjelse. Under dække af medicins bekendelse, hvilke synder skjuler dig så; hvilke bedrag støttes der! Lægen kan hævde at have tor visdom og fantastisk dygtighed, når hans karakter er forladt, og hans praksis går imod livets lov. Herren vor Gud forvisser os at han venter på at være nådig; han indbyder os til påkalde ham på trængslens dag. Hvordan kan vi vende os fra ham, for at stole på menneskelig styrke?    
Tag med mig hen til sygeværelset. Der ligger en mand og en fader, en mand som er til velsignelse for samfundet og for Guds sag. Han er pludseligt blevet slået af sygdom. Feberbranden syndes at fortære ham. Han længes efter rent vand til at fugte de tørre læber med, og slukke den rasende tørst, og kølne den feberramte pande. Men nej, doktoren har forbudt vand. Gives stimulanser til stærke drikke, og han gyder olie til bålet. Det salige, himmelsk sendte vand, der bruges dygtigt, vil slukke den fortærende brand, men det sættes til side for giftig medicin.    
I en tid brydes naturen for sine rettigheder, men overvindes til sidst, opgiver sin kamp, og døden sætter den lidende fri. Gud ønskede at mennesker skal leve, og være til velsignelse for verden; Satan er opsat på at udslette mennesket, og får held med ved lægens hjælp. Hvor længe skal vi lade vort dyrebareste lys således slukke ud?    
Ahazja sendte sine tjenere ud for at spørge Baal-zebub, i Ekron; men i stedet for et budskab fra afguden, hører han Israels Guds ærværdige dom: "Det leje, du steg op på, kommer du ikke ned fra, thi du skal dø!" Det var Kristus der bad Elias sige disse ord til den frafaldne konge. Jehova Immanuel havde grund til at være meget utilfreds med Ahasjas ugudelighed. Hvad havde Kristus ikke gjort for at vinde syndernes hjerter, og indgyde dem med urokkelig tillid til sig selv? Han hjemsøgte sit folk ved at nedlade sig til dem med den slående venlighed og uforlignelig kærlighed. Fra patriarkernes tider, fik han vist hvordan han "havde min glæde af menneskens børn." Han var en meget nærværende hjælp for alle som søgte ham i oprigtighed. "I al deres trængsel; intet bud, ingen engel, hans åsyn frelste dem. I sin kærlighed og skånsel genløste han dem." Alligevel havde Israel gjort oprør fra gud, go vendt sig for at få hjælp fra Herrens værste fjende.    
Hebræerne var det eneste folk der var begunstiget med kendskab til den sande Gud. Da Israels konge blev sendt for at spørge et hedens orakel, proklamerede han til hedningen at han havde større tillid til deres afguder end til hans folks Gud, himlenes og jordens Skaber. På samme måde vanærer dem der bekender kendskab til Guds ord, ham når de vender sig fra styrkens og visdommens kilde, for at bede om hjælp eller råd fra mørkets kræfter. Hvis Guds vrede blev optændt af en sådan optræden fra en ond afgudsdyrkende konge, hvordan betragter han så deres optræden der bekender at være sine tjenere?    
Hvordan kan det være at mennesker er så uvillige til at stole på ham der har skabt mennesker, som ved en berøring, et ord, et blik kan helbrede al slags sygdom? Hvem er mere tillid værdig end Ham som har gjort så stort et offer for vor genløsning? Hvis dem der bekender at være Kristi efterfølgere i hjertets renhed, udøver lige så megen tro på Guds løfter, som de støtter de sataniske agenter, vil de erkende Helligåndens livgivende kraft i sjæl og legeme. Kristus nedlod sig til at påtage sig vor natur, så han kan nå ned i menneskers ve og degenererede dybder, for at ophøje og forædle vor slægt. Med et sådan bevis på hans uforlignelige kærlighed, hvordan kan nogen så vende sig fra Guds lys, Guds kraft, og være opmærksom på Satan, alle vore veers ophavsmand?    
Gud har tilstået sit folk stort lys, alligevel er vi ikke sat uden for fristelsernes rækkevidde. Hvem blandt os søger hjælp fra Ekrons guder? Se på dette billede - der ikke er taget fra fantasien. Hos hvor mange, endog blandt Syvendedags Adventister, kan de førende karaktertræk ses? En syg person - tilsyneladende meget samvittighedsfuld, alligevel fanatiker og indbildsk - vedkender frit sin foragt mod sundhedens og livets love, som den guddommelige barmhjertighed har ledt os som et folk til at antage. Hans mad må tilberedes på en måde der mætter hans sygelige begærlighed. Frem for at sidde ved et bord forsynet med sund mand, vil han komme i restauranter, fordi han ubegrænset kan føje sin appetit der. Et flydende forsvar for mådeholdenhed, han ignorer dens grundlæggende principper. Han ønsker hjælp, men nægter at få opnå den bekostning af selvfornægtelse.    
Denne mand dyrker en forvansket appetits alter. Han er en afgudsdyrker. De kræfter som helliggøres og forædles, matte bruges til Guds ære, svækkes og får kun lidt tjeneste. Et irritabelt temperament, en forvirret hjerne, og nervøse nerver er resultaterne af at han ignorere naturlovene. Han er upålidelig og ikke til at stole på.    
Hvem har mod og er ærlig til at advare ham om faren, derved udsættes han for tab. Den mindste protest eller modstand er nok til at opildne hans genstridighed. Men nu gives der en anledning til at få hjælp fra ham, hvis kræfter kommer gennem trolddomskraftens medium. Denne kilde burger han sin iver, frivillig tid og penge på, I håb om at få den tilbudte gave. Han er bedraget, forblindet. Trolddomskraften gøres til lovprisningstema, og andre påvirkes til at søge hans hjælp. Derved vanæres Israels Gud, medens Satans kraft æres og ophøjes.    
Jeg vil i Kristi navn henvende mig til hans bekendende efterfølgere: Forbliv i den tro som du har fået fra begyndelsen. Undgå verdslig og tom pjank. I stedet for at sætte lid til hekseri, så få en tro på den levende Gud. Forbandet er den sti der leder til Endor eller til Ekron. De fødder som vover ud på forbuden grund vil snuble og falde. Der er en Gud i Israel, hvor der er udfrielse for den fortrykte. Retfærdighed er bolig for hans trone.    
Der er fare for at forlade Herrens belæring en smugle. Når vi afviger fra pligtens tydelige sti, vil en række omstændigheder rejse sig, som virker uimodståelige at drage os længere og længere væk fra det rigtige. Vi vil forlokkes af unødigt tætte forhold med dem som ikke har respekt for Gud, inden vi passer på. Frygt for at fornærme verdslige venner, vil afskrække os fra at udtrykke vor taknemmelighed til Gud eller anerkende vor afhængighed til Ham. Vi må holdes os tæt til Guds ord. Vi behøver dens advarsler og opmuntring, dens trusler og løfter. Vi behøver det fuldkomne eksempel der kun gives i vor Frelsers liv og karakter.     
Guds engle vil bevare Sit folk medens de vandrer på pligtens sti; men den beskyttelse er ingen sikkerhed for dem, som med fuldt overlæg drister sig ind på Satans grund. Agenten for den store bedrager vil sige og gøre alt for at opfylde hans formål. Det betyder lidt om kan kalder sig selv for spiritist, en "elektronisk læge," eller en "magnetisk healer." Ved besnærende fremstillinger vinder han den uforsigtiges tillid. Han foregiver sig at læse livshistorien og forstå alle de vanskeligheder og deres hengivenhed som tyer til ham. Forklædt som en lysets engel, medens faldgrubens mørke er i hans hjerte, viser han stor interesse i kvinder der opsøger hans råd. Han fortæller dem at alle deres trængsler passer til et ulykkeligt ægteskab. Dette kan være rigtigt nok, men en sådan rådgiver forbedrer ikke deres tilstand. Han fortæller dem at de behøver kærlighed og forståelse. Under påskud af at interessere sig for deres velfærd, kaster han en trylleformular over sine intetanende ofre, fortryller dem som slagen fortryllede den skælvende fugl. Hurtigt er de helt i hans magt, og synd, unåde og ruin er det frygtelige resultat.    
Der er ikke så få af disse syndens medarbejdere. Deres sti markeres af trøstesløse hjem, ødelagt omdømme og sønderbrudte hjerter. Men alt dette ved verden kun lidt om; de fortsætter stadig med nye ofre, og Satan jubler over det fordærv han har udført.    
Den synlige og usynlige verden er i tæt kontakt. Kunne sløret løftes bort, ville vi se onde engle presse deres mørke omkring os, og arbejde med al deres magt for at bedrage og ødelægge. Onde mennesker er omgivet, påvirket og hjulpet af onde ånder. Troens og bønnens menneske har overgivet sin sjæl til Guddommelig vejledning, og Guds engle bringer han lys og styrke fra Himlen.    
Ingen kan tjene to mestre. Lys og mørke er ikke mere modsætninger end Guds tjeneste og Satans tjeneste er. Profeten Elias viste egen i sit sande lys da han frygtløst appellerede til det frafaldne Israel: "Hvis Herren er Gud, så tjen ham; men hvis det er bal, så tjen ham."    
Dem som opgiver sig selv til Satans trolddom, kan prale af den store gavn de får deraf, men viser det ikke om deres handlemåde er klog eller sikker? Hvad hvis livstiden forlænges? Hvad hvis der sikres moralsk vinding? Vil det betale sig til sidst at ignorere Guds vilje? Al denne tilsyneladende vinding vil til sidst vise sig som et uopretteligt tab. Kan vi ikke ustraffet nedbryde en enkelt barriere som Gud har rejst, for at beskytte sit folk fra Satans kraft.    
Vor eneste sikkerhed består i holde ved de gamle landemærker: "Til læren og vidnesbyrdet! Således skal visselig de komme il at tale, som nu er uden morgenrøde."   

11 07 1882 Review and Herald Uddannelsens primære formål    
  "Uddannelse," siger Webster, "er i virkeligheden at gå fremad, og indebærer ikke så megen kundskabsoverførelse, som at disciplinere forstanden, sætte principper og styre hjertet." Ved en forkert opfattelse af uddannelsens natur og formål, forledes mange til alvorlige og endog fatale fejl. En sådan fejltagelse begås når hjertet ikke styres og principdannelsen forsømmes når man skal have intellektuel dannelse, og når de evige interesser overses i et ivrigt ønske om timelige fremskridt.    
Livets store mål defineres godt i de gamle katekismer: "at ære Gud og at glæde sig over ham for altid." Gøres besiddelsen af verdslig ære og rigdomme til vort herskende motiv, er dette uværdig for ham som er genløst ved Kristi blod. Det burde hellere være vort mål at få kundskab og visdom som vi kan blive bedre kristne, og beredes til større gavn for andre, give vor Skaber en mere trofast tjeneste, og lede andre til at ære Gud ved vort eksempel og indflydelse.    
Er er der noget virkeligt, noget håndgribeligt. Ikke kun ord, men handlinger, ikke kun hjertets hengivenhed, men livets tjeneste, må helliges til vor Skaber. At bringe mennesker tilbage til harmoni med Gud, og ophøje og forædle dets moralske natur, så han kan genspejle Skaberens billede, er enhver uddannelses og livsdisciplins store formål. Så vigtigt var dette arbejde at vor Frelser forlod Himlens sale, og bliv til en person på jorden, så han kunne lære mennesker at få moralsk egnelse til det højere liv.     
Så vigtigt var dette arbejde, at vor Frelser forlod Himlens sale, og kom som person til jorden, så han kan lære menneskene hvordan de opnår moralsk egnelse til det højere liv. I tredive år boede han som et menneske blandt menneskene, gennemgik menneskelivets erfaringer som et barn, en ung og som en mand. Udholdt de hårdeste prøvelser, så han giver en levende illustration på de sandheder han undervist i. I tre år instruerede han menneskebørnene som en lærer sendt fra Gud; overlod derefter arbejdet til udvalgte medarbejdere, og steg til himlen. Men hans interesse for dette er ikke blevet mindre. Fra salene der oppe, overvåger han den sags fremadskriden med den dybeste omsorg, som han gav sit liv for.    
Kristi karakter er et fuldkomment forbillede som vi skal efterligne. Anger og tro, overgivelse af viljen, og hellige hengivenheden til Gud, er de midler der skal udrette dette arbejde. For at få kendskab til denne guddommeligt forordnede plan, bør det være vort første studium at anstrenger os mest på gå med til disse krav. Salomon erklærer at "Herrens frygt er visdoms begyndelse." Når vi betragter værdien og vigtigheden erklærer han: "Køb visdom for det bedste, du ejer, køb forstand for alt, hvad du har." "Thi den er bedre at købe end sølv, bedre at vinde end guld; den er mere værd end perler, ingen klenodier opvejer den."    
Han som følger Guddommelig vejledning har fundet den eneste sande kilde til lykke, og har fået kraft til at bibringe alle lykke, som er omkring ham. Ingen kan virkelig nyde livet uden religion. Kærlighed til Gud renser og forædler enhver smag og alle ønsker, intensiverer al kærlighed, og opstråler al værdige glæder. Den sætter mennesker i stand til at påskønne og glæde sig over alt der er sandt, godt og smukt.    
Han som søger ihærdigt med at få visdom fra menneskers skoler, bør huske på den anden skole der og kræver ham som student. Kristus var den største lærer som verden nogensinde så. Han bibragte mennesker kendskab direkte fra Himlen. De lektier som han hav os er hvad vi behøver både nu og i den fremtidige tilstand. Han lægger livet sande mål frem for os, og hvordan vi kan sikre os disse.    
I Kristi skole graduerer de studerende aldrig. Blandt eleverne er der både gamle og unge. Dem som giver agt på den Guddommelige Lærers instrukser, vokser hele tiden i sjælens visdom, forbedringer og ædelsind, og derved beredes de til at gå ind i den højere skole, hvor væksten vil fortsætte ud i evigheden.    
Den Uendelige visdom bringer livets store lektier frem for os, - lektier om pligt og om lykke. Disse er ofte vanskelige at lære, men uden dem kan vi ikke vokse rigtigt. De kan koste os anstrengelser og tårer, og endog pine, men vi må ikke vakle og blive trætte. Vi skal til sidst høre Mesterens kald: "Barn kom højere op."    
Det er i denne verden, midt i trængsler og fristelser, at vi skal få en egnelse til det rene og hellige selskab. Dem som bliver så optaget af mindre betydningsfulde studier at de ophører med at lære i Kristi skole, får et uendeligt tab. De håner den Guddommelige Lærer ved at de forkaster hans nådes forsyn. Jo længere de fortsætter deres kurs, mere forhærdede er de i synd. Deres gengældelsesstraf vil stå i forhold til den uendelige værdi af de velsignelser som de har vraget.    
Dem som betragter det for bravt og mandigt at behandle Guds krav ligegyldigt eller med foragt, bedrager derved deres egen tåbelighed og uvidenhed. Så længe de praler af deres frihed og uafhængighed, er de virkelig trælbunden til synd og Satan.    
Kristi religion opløfter mennesket over alle fornedrende og krybende uvaner. Kædet til den Almægtige, får del i Guddommelig natur, iklædes vi en fuldkommen pragt imod ondskabens skakt.    
Alle evner, alle egenskaber som Skaberen har begavet menneskebørnene med, skal bruges til hans ære; og i denne sysselsætning findes de reneste, ædleste og lykkeligste øvelse. Medens religiøse principper er det altafgørende, er ethvert skridt der tages for at få kendskab eller forstandskultur, et skridt for at det menneskelige optages i det Guddommelige, det begrænsede med det ubegrænsede.    
Tankesindet indretter sig gradvist til emner som det får lov at dvæle ved. Hvis sindet kun optages af hverdagens tarvelige ting, og udelukker store og høje temaer, vil det forklejnes og svækkes. Hvis det aldrig forlanges at brydes med vanskeligheder, vil det efter en tid næsten miste vækstens kraft. Som opdrager har de Hellige skrifter ingen rival. Intet vil tildele mere styrke og livskraft til alle vore evner end at få dem til at gribe åbenbaringens forbløffende sandheder.    
Bibelen er den mest omfangsrige og mest belæringen historie som menneskene har. Det blev fris fra den evige sandheds kilde; og en guddommelig hånd har bevaret dens renhed gennem alle tider. Dens klare stråler skinner langt ud i den fjerne fortid, hvor menneskers undersøgelser forgæves søger at afdække. I Guds ord finder vi kun en autentisk skabelsesberetning. Her beskuer vi den kraft som lægger jordens grundlag, og som rækker ud til himlene. Kun i dette ord kan vi finde en historie om vor slægt der er ubesmittet af menneskelige fordomme eller stolthed.     
I Guds ord finder tankesindet de dybeste tanketemaer, den højeste stræben. Her kan vi have samfund med patriarker og profeter, og lytte til den Eviges stemme som han taler med mennesker. Her beskuer vi Himlens Majestæt, idet han ydmygede sig selv og blev vor stedfortræder og sikkerhed, for at egenhændig klare mørkets magter, og vinde sejr for vor skyld. Betragtes disse temaer ærbødigt kan de undgå at blødgøre, rense og forædle hjertet, og samtidig indgyde tankesindet ny styrke og livskraft.    
En klar begrebsopfattelse af hvad Gud er, og hvad han forlanger at vi skal være, vil lede til ydmyghed. Han som studerer det hellige ord rigtigt vil lære at menneskelig opfattelse ikke er almægtige. Han vil lære at uden den hjælp, som ingen andre end Gud kan give, er menneskelig styrke og visdom er kun svaghed og uvidenhed.    
Men det som går frem for alt andet, burde få os til at påskønne bibelen, det er den åbenbarede Guds vilje for mennesker. Her skal vi lære formålet med vor skabning, og de midler som målet nås med. Vi lærer hvordan vi udnytter det nuværende liv klogt, og hvordan vi sikrer os det fremtidige liv. Ingen anden bog kan besvare tankesindets spørgsmål eller hjertets længsel. Ved at få kendskab til Guds ord, og give agt på dette, kan menneske rejse sig for fornedrelsens laveste dybder og blive Guds sønner, og knyttes til syndfrie engle.    
I naturens forskellige scenerier er der også lektier med guddommelig visdom til alle som har lært at være fortrolig med Gud. De sider der åbnes i utåget klarhed for det første pars stirrende blikke i eden, bærer nu en skygge. En skamplet er faldt på den smukke skabelse. Alligevel er der spor af den første elskelighed, hvor vi end vender os. Hvor vi end vender os, kan vi høre Guds røst og beskue hans håndværk.    
Fra tordnende dybe og højtidelige rullelyd, og oceanets endeløse bølgebrus, til de glade sange der giver skovene sang en melodi, taler naturens titusinde stemmer hans pris. På jorden og i luften, med deres forunderlige nuancer og farver, varierer i prægtige modsætninger eller blødt blandet i harmoni, ser vi hans herlighed. De evige bakker fortæller os om hans kraft. Træerne bølger deres grønne bannere i sollyset, og peger os opad mod deres Skaber. Blomsterne som pryder jorden med deres skønhed, hvisker edens have til os, og fylder os med længsel efter dens uangribelige elskelighed. Det levende grønne der dækker den brune jord, fortæller os om Guds omsorg for de ydmygeste af hans skabninger. Havets grave og jordens dybder åbenbarer hans rigdomme. Han som satte perler i oceanet og ametyster og krysolitter blandt klipperne, er ham der elsker skønhed. Solen rejser sig i himlene repræsentere Ham som er liv og lys for alt som han har gjort. Al den klarhed og skønhed som besmykker jorden og oplyser himlene, taler om Gud.    
Skal vi når vi nyder gaverne glemme Giveren? Lad dem hellere få os til at tænke over hans godhed og hans kærlighed. Alt det skønne i vort jordiske hjem bør minde os om den krystalklare flod og de grønne marker, de svajende træer og de levende vandkilder, den strålende stad og de hvidklædte sangere, ja, vort himmelske hjem, den verden af skønhed, som ingen kunstner kan skildre, ingen dødelig tunge beskrive. "Hvad intet øje har set og intet øre hørt, og hvad der ikke er opkommet i noget menneskes hjerte, hvad Gud har beredt for dem, der elsker ham."    
At bo for altid i dette velsignede hjem, og ikke have syndens mørke spor og forbandelse i sjæl, krop og ånd, men vor Skabers fuldkomne lighed, og gå frem i visdom, i kundskab og hellighed i uendelige tider, altid udforske nye tankeområder, altid finde nye undere og herlighed, altid vokse så vi kan kende og nyde at elske, og vide at der stadig er uendelig glæde, kærlighed og visdom forud, - det er målet som det kristne håb peger mod, som den kristne uddannelse forbereder sig til. Det bør være det kristne livs formål at få denne uddannelse, og hjælpe andre til at få den.  

18 07 1882 Review and Herald Den første profeti   
 Jeg sætter fjendskab mellem dig og kvinden, mellem din sæd og hendes sæd; den skal knuse dit hoved, og du skal hugge den i hælen!    
I denne første profeti der står i Skriften findes en tilkendegivelse om genløsningen. Selvom det var en del af den dom der erklæres over slangen, den blev udtalt under vore første forældres påhør, og måtte således betragtes som et løfte. Medens den erklærer krig mellem Satan og mennesket, erklærer den at den store fjendes kraft vil brydes endelig.    
Adam og Eva stod som overtrædere over for Gud og ventede på den dom, som de havde pådraget sig ved overtrædelsen. Men før de hører om torn og tidsel, om sorg og smerte, som skulle blive deres lod, og om støvet, som de skulle vende tilbage til, lytter de til ord, som må have indgydt håb i dem. Skønt de måtte lide under deres fjendes magt, kunne de se fremad til endelig sejr.    
Gud siger: "Jeg sætter fjendskab ." Denne fjendskab har vi ikke af naturen, men den skabes på overnaturlig vis. Da mennesket syndede, blev det af naturen ondt, og det sympatiserede med Satan i stedet for at være i strid med ham. Det lykkes for den stolte oprører at forføre vore første forældre, ligesom han havde forført englene, regnede med at sikre sig deres troskab og samarbejde i alle sine anslag mod det himmelske styre . Der var ingen fjendskab mellem ham selv og de faldne engle. Uanset hvilken disharmoni der måtte være mellem dem, var alle forenet med stålbånd, i deres modstand imod Gud. Men da Satan hørte, at kvindens sæd skulle knuse slangens hoved, vidste han, at skønt det var lykkedes ham at fordærve menneskets natur, og påtog på sig selv, ville Gud dog på en eller anden gådefuld måde gengive mennesket dets tabte kraft og sætte det i stand til at modstå og overvinde sin sejrherre.    
Det er den nåde, som Kristus indplanter i sjælen, der skaber fjendskab mod Satan. Uden denne nåde ville mennesket vedblive at være Satans fange, en tjener, der altid var rede til at lyde hans befalinger. Det rigtige princip i sjælen skaber strid, hvor der før har været fred. Den kraft, som Kristus giver, sætter mennesket i stand til at modstå tyrannen og oprøreren. Når man ser et menneske afsky synden i stedet for at elske den, når det modstår og besejrer de lidenskaber, som har behersket mennesket, ser man virkningen af et princip, som er ovenfra. Helligånden må stadig tildeles mennesket, ellers har det ingen tilbøjelighed til at kæmpe mod mørkets magter.    
Fjendskabens ånd viste sig på slående måde da verden tog imod Kristus. Guds Søn kom til menneskene med et barmhjertighedsbudskab fra Faderen. Han kom ikke for at dømme verden - selvom de fortjente fordømmelse for oprøret var næsten universelt - men at verden kan få evigt liv gennem ham. Alligevel blev han foragtet og hadet af det folk han kom for at velsigne og frelse.    
Kristus viste ikke så megen verdslig rigdom, pomp eller pragt, så at Jøderne forledtes til at forkaste ham. De så at han besad kræfter som ville mere end kompensere for det der manglede udadtil. De undere som han udførte overgik langt de mirakler Moses udførte, deres store leder. Men Kristi renhed og hellighed fremkaldte den ugudeliges had imod ham. Hans selvfornægtende liv og syndfrie hellighed var en stadig irettesættelse mod et stolt og sanseligt folk.    
De kunne ikke tolerere de frygtløse irettesættelser hvori han afslørede hykleri og fordømte ondskab. Når han formanede dem til at bortlægge deres synder, vendte de sig fra ham med spot og forbandelser. De kunne ikke klare udstrålingen fra en syndfri karakter. Det åbenbarer deres egne mangler alt for klart. Som religiøse lærere, var de misundelige over hans indflydelse over folk, frygtede at de selv og deres lære blev overset.    
Det var dette som fremkaldte fjendskab imod menneskesønnen. Satan og onde engle forener sig med onde mennesker. Alle de frafaldne kræfter sværger sig sammen imod sandhedens sejrherre. Han blev slået hårdt af fristelser, ramt af pinsler, sønderrevet af pisk, gennemboret af søm, og krone med torne.    
Men i alt dette fik Satan ingen virkelig fordel. Han kunne kun hugge hælen, medens Kristus i sin ydmygelse og lidelse, knuste sin fjendes hoved. En pinsel som synden bragte med sig, blev udgydt i den syndfries skød; alligevel klarede Kristus syndige menneskers uoverensstemmelse mod ham selv, han betalte syndige menneskers gæld, og brød den trældom som han var blevet holdt i. Enhver pinende smerte, al hån, udvirket for slægtens befrielse.    
Kunne Satan tilskynde Kristus til at give efter for en eneste fristelse, kunne han have ledt ham ved en handling eller endog tanke til at plette sin fuldkomne renhed, ville mørkets fyrste have sejret over menneskenes sikkerhed, og ville have fået hele menneskeslægten for sig selv. Men så længe Satan kunne bringe nød, kan han ikke besmitte. Han kunne skabe pine, men ikke tilsmudsning. Han gør Kristi liv til et langt kamp- og trængselssceneri, alligevel mister han sit greb på menneskeheden ved hvert angreb.    
I fristelsens ørken, i Edens have, og på korset, slog vore Frelser våben med mørkets fyrste. Hans sår blev sejrstegnet for slægtens skyld. Da Kristus hang i pinsler på korset, da onde ånder glædede sig, og onde mænd overfusede, da blev hans hæl faktisk hugget af Satan. Men det der skete var at slangens hoved blev knust. "Ved sin død gjorde Han ham magtesløs, der har dødens vælde, nemlig Djævelen." Dette afgjorde hovedoprørerens skæbne, og befæstede frelsesplanen. I døden vandt han sejr over dens magt, ved genopstandelsen, åbnede han gravenes porte for alle sine efterfølgere. I den sidste store strid, ser vi den opfyldte profeti: "Hun skal knuse dit hoved; og du skal hugge hendes hæl."     
Det samme fjendskab eksisterer mellem slangen og Kristi efterfølgere, ligesom mellem ham og deres mester. Han som er under Satans kontrol underlægger sig villigt det ondes domæne. Men hvor han tog imod Kristi nåde, vil han se syndens modbydelige karakter, og vil med styrke ovenfra, modstå slangen. I sin Mesters ånd, vil det omvendte menneske arbejde for Genløserens riges interesser. Med al den fornyede naturs magt, vil han søge at vinde sjæle fra syndens trældom til Kristi renhed og hellighed. Gør han det, vil han visselig vække Satans og hans efterfølgeres vrede. Han vil pådrage sig selv skam; og pådrage sig mange menneskers uvilje og modstand som har verdslige bekendtskaber, som latterliggør ham som snæversynet, fanatiker og streng.    
Modstanden mod religion har ikke været begrænset på noget tidspunkt eller i noget land. Had mod sandhedens rene principper, og skam og forfølgelse mod dens forsvarerer, vil eksistere lige så længe som synd og syndere har været. Kristi efterfølgere og Satans tjenere kan ikke komme i harmoni. Korsets forhånelse er ikke ophørt: "Alle som vil leve gudfrygtigt i Kristus Jesus skal lide forfølgelse." Ingen kan tjene Gud og være i forening med verden.    
Onde engle er på spor af enhver kristen, forstærker deres irritation og fortvivlelse, idet de ser byttet flygte ud af deres greb. Guds engle våger også med stor alvor over hver eneste kæmpende sjæl, og søger altid at indgyde håb for at kunne trøste og være til støtte. Med hvilken glæde kan de bære nyheder om sejr til himlen. Oh om det dække som lukker den evige for vore øjne måtte rulles tilbage! Kunne vi blot se glæden i de himmelske sale, om nyheden over at en synder har angret og vendt sig til Gud, kunne vi høre takkessalmer stige frem for tronen med engleharpers musik, så ville vi ikke være så udeltagende, så ligegyldige over for det arbejde Gud har overladt til os at udføre. Denne begivenhed får engle til at glæde sig over kunne brede bestyrtelse over Satans hære. Enhver sjæl som forbliver oprigtig over for Kristus er endnu et bevis og påmindelse om den første profeti. Satan kan hugge hælen, men den trofast troende skal knuse slangens hoved.    
Fra den retfærdige Abels fald under sin broders morderhånd, trækkes en række af martyrdømte profeter og hellige mænd, trofaste apostle og utallige millioner af disciple som ikke havde deres liv kær for døden, bevidner at Satans fjendskab ikke er formindsket med tidernes fejltrin. Idet enden drager nær, bliver han mere årvågen, og han fornyer sine kræfter på at udslette Guds udvalgte. Ofte vindes hans største sejre, ikke ved et åbenlyst frækt angreb, men med den bedrageriske strategi som det første.     
I dag får Satan magt over Guds folk ved hjælp af falske brødre, som med deres verdenshjerter udøver en indflydelse i kirken. Disse er de mest effektive medarbejdere som den store bedrager kan bruge. De søger hele tiden at formindske fjendskab mellem Kristi kirke og hans dødeligste fjende. De bidrager til den forbindende kæde der forener kirke og verden. Her ligger vor nuværende fare, - en fare som vi hele tiden må vogte os imod. Medens vi gør alt hvad vi kan for at frelse sjæle, ikke regner selvfornægtelse eller -opofrelse for meget for at udvirke dette mål, må vi samtidig fastholde vor alliance til Gud.    
Uden den højeste kærlighed til Gud, kan vi ikke forherlige ham. Dem som vandrer i mørke kan ikke skelne mellem de himmelske tings udmærkelse. Intet menneske kan tjene mammon, og samtidig opbygge genløserens rige. Uanset hvad der splitter vor kærlighed fra Gud eller ødelægger vor tillid til ham, så bliver de derved en afgud. Gud kalder hele hjertet Der må ikke tages forbehold. Vor frelser sagde: "Han der er ikke er med mig, er imod mig." Vi kan ikke være sikre når vi ignorerer en af Guds ords formaninger, for at gå på kompromis med Kristi og sandhedens fjender.    
Profeterne og apostlene har klart fremlagt det folks ophøjede privilegier som Herren har sat til side til sig selv, og gennem hvem han vil bibringe verden: "Men I er en udvalgt slægt, et kongeligt præsteskab, et helligt folk, et ejendomsfolk, for at I skal forkynde hans guddomskraft, som kaldte jer fra mørket til sit underfulde lys,"    
Fastholder vi ikke denne position er der en grund til at vi har så lidt gudfrygtig kraft som et folk. Gud har gjort os til forvaltere af sin lov, og har betroet os med sandheder til alle andre folks fremskridt, som er på jorden; alligevel adlyder vi ikke formaningen at drage ud af verden og være udskilt. Vi kan på ingen måde danne en union med ugudelige uden at besmittes af deres uhellige skikke. "Den, der gerne vil være verdens ven, gør sig altså til Guds fjende." Adskillelsen må være endelig, fuldstændig.    
Kristus er menighedens hoved. Medlemmerne i hans legeme må følge Overhovedets anvisninger, ligesom lemmerne på menneskekroppen adlyder sindets impulser.    
Han har altid forlangt at hans folk skal holde sig fri af uhellig indflydelse. I sin uendelige kærlighed har han tilvejebragt uransagelige rigdomme af sin nåde, så de vil kunne fastholde krigen imod syndens hære. Ved den nåde er de fuldstændigt lydige imod alle budene, og modtager opfyldelsen af alle løfter. Jeg taler forståeligt når jeg siger at det er umuligt for os, i disse dage med stolthed og verdenskærlighed, at indrømme hvad kirkens karakter og position burde være, om den var sand mod dens hellige kald.    
Idet den kristne drager nærmere til Gud, får han en klarere kendskab til den guddommelige karakter og forlangender; han når en højere grad af hellighed, og som resultat, bliver skillelinjen mellem ham og verden mere markant. Når Guds folk vil stå fast og frygtløst på deres højtidelige tros hellige grund, og ikke søge optagelse i verden, vil de glæde sig over Herrens tilstedeværelse, ligesom i de første år.    
Uanset hvor vi kommer hen, så ser vi de sørgelige beviser på at menneskehjerterne er fjendske over for Gud. Se hvilket moralsk mørke der omgiver verden, hvilken skepsis, hvilken ligegyldighed, hvilket dødeligt had, hvilke modbydelige lyster, hvilken ligegyldighed, hvilken direkte ateisme! Hvordan kan vi med succes modstå ondskabens tidevand? Forkyndelsen af ordet gør kun lidt indtryk hvis Guds kraft ikke sendes til vor hjælp, ellers vil vore anstrengelser være frugtesløse.    
Tusinde er så godt som uberørte af advarslerne i Guds ord, ligesom den der ligger i gravene. "Har I øjne og ser ikke? Har I øren og hører ikke?" Jordens beboere farer videre på deres oprørske vej, som om de er ivrige efter trodse deres Skaber. Vi må gribe fat i Guds løfter i levende tro. Hans Ånd må tale gennem os, hvis vi skal kunne nå folks hjerter. Vi har ikke tid til at konferere med selvet, ikke tid til at være ryggesløse eller ligegyldige nu. Guds dag haster meget hurtigt; medens verden og de populære kirker sover, skal dem som har modtaget sandheden ikke give efter for søvnen.    
Satan stiller sine hære op til den sidste store kamp, "for at føre krig mod de andre af hendes slægt, dem, der holder Guds bud og bevarer Jesu vidnesbyrd." Hvis vi vil være sande over for Gud, kan vi ikke undgå konflikten. Men vi skal ikke være i tvivl over for dette problem. På den anden side af kampens røg og hede, beskuer vi "dem som har fået sejren" og står på Zions Bjerg sammen med Lammet. Og stadig kommer vor Frelsers ord til os gennem tiderne: "I verden har I trængsel; men vær frimodige, jeg har overvundet verden."  

15 08 1882 Review and Herald Forberedelse til lejrmødet   
 Vore årlige lejrmøder har stor betydning, og alle som har mulighed for det, bør deltage i dem. De bør føle at dette forlanger Herren af dem. Hvis Guds folk forsømmer de privilegier han har givet dem for at de kan blive stærke i ham, vil de blive svagere og svagere og få mindre og mindre ønske om at hellige sig til ham. Formålet med disse hellige samlingsmøder er at brødrene må skille sig af med deres forretningsbekymringer og byrder, og hellige nogle få dage udelukkende på at søge Herren. Men nogle af disse møder er langt fra det som Herren har planlagt at de skal være. Folk kommer uforberedte til Guds Helligånds hjemsøgelse. Generelt helliger søstrene sig anseligt tid til møderne, og forbereder klæderne og den ydre besmykkelse, medens de helt glemmer den indre besmykkelse som har stor pris i Guds øjne. Der bruges også megen tid på unødig kogekunst, og tilberede overdødelige paier og kager og andre fødeartikler som tydeligvis skader dem, som får del i dem. Skulle vore søstre tilberede godt brød og nogle andre sunde fødeartikler, vil både de og deres familier bedre kunne påskønne livets ord og være langt mere modtagelig over for Helligåndens indflydelse.    
Maven er ofte overbebyrdet med mad som sjældent er enkel og simpel, som det der spises hjemme, hvor der er dobbelt eller tredobbelt så megen motion. Dette gør tankesindet så sløvt at det er vanskeligt at påskønne evige ting, og mødet afsluttes, og så er de skuffede over ikke at glæde sig mere over Gus Ånd.    
Når vi bereder sig til mødet, bør enhver enkelt nøje og kritisk undersøge sit eget hjerte over for Gud. Hvis der har været ubehagelige følelser, disharmoni eller familiestridigheder, bør dette være en af de forberedelser til at bekende disse fejl for hinanden og bede med og for hinanden. Ydmyg jer selv over for Gud, og anstreng dig for at tømme sjælstemplet for al skrammel, - al misundelse, jalousi og onde tanker. "Tvæt hænderne, I syndere! og rens hjerterne, I tvesindede! Klag jeres nød og sørg og græd; jeres latter skal vendes til sorg og jeres glæde til bedrøvelse! Ydmyg jer for Herren, så skal han ophøje jer."     
Herren taler; gå ind i dit lønkammer, og lyt i tavs samfund med dit eget hjerte, lytte til sandhedens og samvittighedens stemme. Intet vil give et klare syn på selvet som skjult bøn gør. Han som ser i det skjulte og kender alle ting, vil oplyse din forståelse og besvare dine bønner. Klare og enkle pligter som ikke skal forsømmes vil åbne sig op for dig. Gør en pagt med Gud, og giv dig selv og dine kræfter til hans tjeneste. Tag ikke dette ugjort med dig til lejrmødet. Hvis det ikke gøres der hjemme, vil din egen sjæl lide, og andre vil blive meget skadet af din kulde, sløvhed og åndelige døs.    
Profeten Ezekiels ord er anvendelige på det folk, som i denne tid bekender sig til sandheden: "Menneskesøn! Disse mænd har lukket deres afgudsbilleder ind i deres hjerte og stillet det, der blev dem årsag til skyld, for deres ansigt - skulle jeg lade mig rådspørge af dem? Tal derfor med dem og sig: Så siger den Herre Herren: Hver den af Israels hus, som lukker sine afgudsbilleder ind i sit hjerte og sætter det, der blev dem årsag til skyld, for sit ansigt og kom så til profeten, ham vil jeg, Herren, selv svare trods [angående] hans mange afgudsbilleder."     
Hvis vi elsker verdens ting, fornøjer vi os ved uretfærdighed, eller fællesskab med mørkets ufrugtbare gerninger, så lægger vi vor syndigheds anstødssten frem for vort ansigt, og sætter afguder op i vort hjerte. Og lægger vi ikke dette beslutsomt bort, vil vi aldrig blive anerkendt som Guds sønner og døtre.    
Her er et arbejde som vore familier skal gå i gang med, før vi kommer til vore hellige sammenkomster. Forgudelsen af mad og klæder må stå i anden række, men lad en dyb hjerteransagelse begynde der hjemme. Bed tre gange om dagen, og vær påtrængende ligesom Jakob. Hjemme er der en plads til at finde Jesus på; og tag ham så med dig til mødet, og hvor dyrebare vil timerne du bruger på møderne så ikke være! Men hvordan kan du forvente at mærke Herrens tilstedeværelse og se hans magts udfolde sig, når det personlige arbejde derhjemme forsømmes.    
Arbejd der hjemme, fordi din sjæls skyld, for Kristi skyld og for andres skyld. Bed som du ikke plejer at bede. Lad hjertes blive sønderbrudt overfor Gud. Bring dit hjem i orden. Forbered dine børn til anledningen. Lær dem at det ikke har så stor betydning om de har fine klæder på, som at de går frem for Gud med rene hænder og rent hjerte. Fjern alle forhindringer som måtte være på deres vej, - alle forskelle som kan have eksisteret mellem dem selv, eller mellem dig og dem. Derved indbyder vi Herrens tilstedeværelse i jeres hjem, og hellige engle vil ledsage jer idet I tager til mødet, og deres lys og tilstedeværelse vil holde mørkets onde engle tilbage. Endog ikke-troende vil mærke den hellige atmosfære, idet de indtager lejren. Oh, hvor meget går tabt når dette vigtige arbejde ikke gøres! I han være tilfredse med forkyndelsen, I kan blive besjælet og fornyet, men Guds omvendende og fornyende kraft vil ikke kunne mærkes i hjertet, og arbejdet vil ikke være så dybt, gennemgribende og varigt som det burde være. Lad stoltheden blive korsfæstet, og sjælen iklædt Kristi retfærdigheds uvurderlige klæder, og hvilket møde vil I så ikke nyde. Det vil være jeres sjæle ligesom himlens port.    
Det samme ydmygelses- og hjerteransagende arbejde bør også være i gang i menigheden, så at alle forskelle og al fremmedgørelse bland brødre kan lægges til side, før de viser sig for Herren ved disse årlige samlinger. Gå alvorligt i gang med dette arbejde, og hvil ikke før dette er udført; for kommer du til mødet med din tvivl, din knurren og dine kampe, vil du bringe onde engle ind i lejren, og føre mørke med dig hvor du end går.    
Fordi denne forberedelse forsømmes, udfører disse årlige møder kun lidt. Prædikanterne er sjældent forberedt til at arbejde for Gud. Der er mange talere, - dem som kan sige skarpe og skrøbelige ting, går uden for deres område og slår på andre kirker og latterliggør deres tro, - men der er kun få alvorlige arbejdere for Gud. Disse skarpe, og egensindige talere, bekender at have sandheden frem for andre folk, men deres arbejdsmetoder og deres religiøse iver svarer på ingen måde til deres trosbekendelse.    
Jeg så efter den sjælsydmyghed, som altid skal være den udrustende klædning, vore prædikanter må have på; men den havde de ikke på. Jeg så efter den dybe kærlighed efter sjæle, som Mesteren sagde de skulle have, men de havde den ikke. Jeg lyttede efter alvorlige bønner der blev sendt i tårer og sjælspinsel på grund af forhærdelse og vantro i deres hjem og i menigheden, men de hørte dem ikke. Jeg lyttede efter de appeller der gives i Åndens demonstration; men de kom ikke. Jeg så efter byrdebærere som på tidspunkter som disse skulle gå grædende mellem forgården og alteret og råbe: Spar dit folk, Herre, og bebrejd ikke dine arvinger, men jeg hørte ikke sådanne bønner. Nogle få ydmyge søgte Herren. Ved nogle af disse møder mærkede en eller to prædikanter byrden, og blev betynget ligesom en vogn der bærer negene. Men et stort flertal af prædikanterne havde ikke mere fornemmelse af deres arbejdes hellighed, end børn har.    
Disse årlige samlinger bør være møder hvor der arbejdes alvorligt. Prædikanter bør søge en hjerteforberedelse før de går i gang med at hjælpe andre, for folk er langt længere fremme end mange af prædikanterne. De bør bryde sig utrættelig i bøn, indtil Herren velsigner dem. Når Guds kærlighed brænder på deres hjerters altre, vil de ikke forkynde for at være smarte, men for at frembringe Kristus som borttager verdens synder.    
I den første kirke, blev der undervist i kristendom i sin renhed; dens forskrifter blev givet af en inspireret røst; dens forordninger var ufordærvede af menneskers påfund. Menigheden blev åbenbaret i Kristi ånd, og viste sig i sin enkle skønhed. Den var besmykket af hellige principper og dens medlemmers eksemplariske liv. Menneskeskarer blev vundet til Kristus, ikke opvisninger eller lærdomskunst, men ved Guds kraft som var med i hans ords enkle forkyndelse. Men kirken er blevet fordærvet. Og nu er det mere nødvendigt end nogen sinde at prædikanter skal blive lysets kanaler.    
Der er mange som taler rapmundet for bibelsandhed, hvis sjæle er blottet for Guds Ånd ligesom Gilboas bakker var det for dug og regn. Men hvad vi behøver, er mennesker der er grundigt omvendte i sig selv, og kan lære andre hvordan de giver deres hjerter til Gud. Gudfrygtighedens kraft er næsten ophørt med at være i vore menigheder. Og hvordan kan det være? Herren venter stadig på at være nådig; han har ikke lukket himlens vinduer. Vi har skilt os selv fra ham. Vi behøver at fæstne vore tros øjne på korset, og tro at Jesus er vor styrke, vor frelse.    
Når vi ser at der kun påhviler så lille en arbejdsbyrde på prædikanter og folk, så spørger vi: Når Herren kommer, vil han så finde troen på jorden? Det er troen som mangler. Gud har en overflod af nåde og kraft der venter på at vi forlanger dette. Men grunden til at vi ikke mærker vort store behov for dette, er fordi vi ser på os selv og ikke på Jesus. Vi ophøjer ikke Jesus og stoler helt på hans fortjenester.    
Om jeg kunne indprente vore prædikanter og folk om nødvendigheden af dybere nådesarbejde i hjertet, og grundigere forberedelse for at komme til vore lejrmøders ånd og arbejde, så de kan få størst muligt gavn ud af mødet. Disse årlige samlinger kan være stunder til særlig velsignelse, eller også kan de skade det åndelige meget. Hvilken af disse er til dig, kære læser? Det må enhver afgøre for sig selv.<br>Mrs. E. G. White  

10 10 1882 Review and Herald Kristent arbejde   
 Gud arbejder med sit folks anstrengelser for sjæles frelse. Der er lige så meget brug for klog ledelse for at fremme Kristi sag, som at styre en hærs bevægelser. Der skal man tænke sig nøje om. Vi må ikke gå tilfældigt ind i Herrens arbejde, og forvente succes.    
Mekanikere, advokater, købmænd folk af alle erhverv og professioner, uddanner sig selv til deres forretning, så de kan blive mestre i det. Bør Kristi efterfølgere være mindre forstandige? Skal de, når de efter deres bekendelse involverer sig i hans tjeneste, være uvidende om de veje og midler der skal bruges? Det at vinde evigt liv er over al jordiske hensyn. Når sjæle ledes til Jesus, må man kende til menneskenaturen og studere menneskesindet. Det kræver megen eftertænksomhed og ivrig bøn at vide hvordan man nærmer sig mænd og kvinder med de store emner der angår deres evige velfærd.    
"Denne verdens børn er klogere i deres generation end lysets børn." Forretningsfolk og politikere studerer belevenhed. Det er deres politik at gøre sig selv så tiltrækkende så muligt. De prøver at give deres taler og optræden sådan at de får størst mulig indflydelse over dem omkring dem. De bruger deres kundskaber og evner så dygtigt som muligt for at nå dette mål. Burde Kristi efterfølgere ikke vise den mindste visdom, på same måde, med et absolut vigtigere arbejde? Der er nogle personer som vil gennemgå al slags modgang, og overvinde alle forhindringer for at vinde sandheden. Men hvor mange flere kan glæde sig i dets lys, hvis dem der har taget imod det med al deres kraft for at vinde deres medmennesker!    
Efter at sjæle er blevet omvendt til sandheden behøver de vagtsom opmærksomhed, hjælp og opmuntring. De bør ikke efterlades alene, og være bytte for Satans fristelser; de behøver at blive uddannet når det gælder deres pligter, og behandles venligt, følges op, besøges, og bede sammen med. Disse sjæle behøver føde til enhver til rette tid.    
Uden den nødvendige hjælp, mister nogle modet og bliver stående på vejen, og overlades til ulvenes fortæring. Satan er på sporet af alle. Han sender sine agenter frem for at samle sjæle tilbage til sine rækker, som han har tabt. Der bør være flere fædre og mødre der tager disse nyomvendte ind til deres hjerter, og opmuntrer dem og beder for dem.    
Forkyndelse er en mindre del af det arbejde der skal gøres for sjælenes frelse. Guds Ånd overbeviser syndere om sandheden, og han sætter dem i menighedens arme. Prædikanter kan gøre deres del, men de kan aldrig udrette det arbejde som menigheden bør gøre. Gud kræver at hans kirke sørger for dem som er unge i tro og erfaring, at tage med dem, ikke for at hygge sig med dem, men bede, tale ord med dem der er "som æbler af guld i skåle af sølv."    
Vi behøver alle at studere karakter og væremåde, så vi ved hvordan vi kan behandle forskellige mennesker rigtigt, så vi bedst muligt kan bestræbe os til en korrekt forståelse af Guds ord, og til et sandt kristenliv. Vi bør læse bibelen med dem, og trække deres tankesind bort fra timelige ting hen til deres evige interesser.    
Det er Guds børns pligt at være missionærere for ham, og blive bekendt med dem som behøver hjælp. Hvis nogen angribes hårdt af fristelser, bør hans sag tages nøje op og ledes klogt; for hans evige interesse står på spil, og deres ord og handlinger der arbejder for ham, kan være en smag af liv til liv eller af død til død. Ved tålmodigt og retsindigt arbejde, kan mange omstrejfende bringes tilbage til Kristi fold, mange tvivlere og vaklende kan bindes med stærke bånd til Kristus, og føres til at stole på Gud.    
Oh, når der urettes et arbejde som dette, glæder hele den himmelske hær sig; for en dyrebar sjæl er blevet befriet fra Satans snare og frelst fra døden! Skal vi ikke arbejde forstandigt på sjæles frelse? Kristus har betalt med sit eget livs pris for dem; og skal hans efterfølgere spørge: "Er jeg min broders vogter? Skal vi ikke arbejde i harmoni med Mesteren?    
Der bør arbejdes på at interessere børnene i Guds ords store sandheder. Vore sabbatsskoler bør gøres meget tiltrækkende. Den offentlige skoler har de senere års stærkt forbedrede deres undervisningsmetoder. Forbilledlige lektier, billeder og tavler er brugt for at gøre vanskelige lektier klare for de unge tankesind. Ligeså mange nærværende sandheder gøres enkel og meget interessante for børns aktive tankesind.    
Forældre som man ikke kan komme til på nogen anden måde, nås ofte gennem deres børn. Sabbatsskolelærerne kan instruere børnene i sandheden, og de vil for deres del, tage det med ind i hjemmekredsen. De undervisningsmetoder som har fået stor succes på det offentlige skoler, kan bruges med lignende resultater i sabbatsskolerne, og være middel til at bringe børn til Jesus og uddanne dem i bibelsandhed. Dette vil udrette langt mere godt end religiøse ophidselser af følelsesmæssig karakter som går lige så hurtigt som de kommer.    
Alle Kristi efterfølgere bør værne om Hans kærlighed. Der er brug for mere tro i det arbejde som vi tror skal gøres før Kristi komme. Der bør være mere selvfornægtelse, selvopofrende arbejde i den rigtige retning. Det bør være et eftertænksomt og bønneligt studium hvordan man arbejder til bedste fordel. Der bør udvikles omhyggelige planer. Vel tilrettelagte og forstandige anstrengelser vil føre til gode resultater.    
Bede- og sammenkomstmøder bør være de mest interessante samlinger der afholdes. Der bør lægges planer, og visdommen søges efter Gud, til at lede disse planer så de vil være interessante og tiltrækkende. Folk hungrer efter livets brød. Hvis de finder det ved bedemødet, vil de gå til det for at modtage det. Lange og kedelige taler og bønner hører ikke til nogen steder, og især ved sammenkomstmødet. De trætter englene såvel som folk der lytter til dem. Vore bønner bør være korte, og direkte til punktet. Lad Guds Ånd præge de tilbedendes hjerte, og det vil feje al formalitet og sløvhed bort.    
I vor omgang som kristne, mister vi meget ved manglende forståelse for hinanden, af en manglende omgængelighed. Han som taler om uafhængighed, og lukker sig selv op for sig selv, udfylder ikke den stilling som Gud ønsker at han skal have. Vi er alle Guds børn, gensidig afhængig over for hinandens lykke. Guds og menneskehedens krav kalder på os. Det er den rette dannelse af vor naturs sociale elementer, som pådrager os vore brødres sympati, og gør os lykkelige når vi arbejder på andres velsignelse. Himlens lykke er i den rene kommunikation med hellige ting, det harmoniske sociale liv med salige engle, og med de genløste som har vasket deres klæder, og gjort dem hvide i Lammets blod. Vi kan ikke være lykkelige så længe vi ikke er indhyllet i interessen til os selv. Vi bør leve i denne verden for at vinde sjæle til Frelseren. Hvis vi sårer andre, sårer vi også os selv. Hvis vi velsigner andre, så velsigner vi også os selv; for indflydelse fra alle gode gerninger, spejles tilbage til vore egne hjerter.    
Vi har pligt til at hjælpe hinanden. Det er ikke altid at vi kommer i kontakt med sociale kristne, dem som er elskeværdige og milde. Mange har ikke fået en god uddannelse, deres karakter er hyldet ind, de er hårde og krogede, og leder til at være knudrede på alle måder. Medens vi hjælper disse med at se og rette deres fejl, må vi være forsigtige med at ikke blive utålmodige og irritable over vore næstes fejl. Der er ubehagelige mennesker der bekender at være kristne, men den kristnes nådes skønhed vil forvandle dem, hvis de vil gå ihærdigt i gang med at opnå Hans sagtmodighed og venlighed som de følger, huske på at "ingen af os lever for os selv."    
Kristi medarbejdere - hvilken ophøjet position! Herren kalder på medarbejdere til sin vingård. Vi bør være bange for at berøve Gud den tid han kræver af os; vi bør være bange på at bruge den til ørkesløshed eller til at besmykke kroppen, bruge de dyrebare timer som Gud har givet os til tåbelige formål, i stedet for at blive fortrolige med vore bibler, og hellige tid til bøn, arbejde for vore medmenneskers bedste, og hjælpe os selv og dem til fremtidens store begivenheder.    
Mødre burger unødigt arbejde på klæder, som skal besmykke dem selv og deres børn. Det er vor pligt at iklæde os selv og vore børn pænt, uden unødige smykker, broderinger eller anden fremvisning, sørge for at de ikke opforstres i kærlighed til tøj, så vi vise sig som en ruin for dem, men hellere sørge for at opdyrke kristne nådegaver. Ingen af os kan undskyldes fra vore ansvar, og under ingen tilfælde kan vi står klar frem for Guds trone medmindre vi gør det arbejde som Mesteren har overladt til os at udføre.    
Der ønskes missionærer for Gud, trofaste mænd og kvinder som ikke skulke fra ansvar. Klogt arbejde vil udrette gode resultater. Der er et virkeligt arbejde at udrette. Sandheden bør frembringes for folk på en omhyggelig måde af dem som forener sagtmodighed med visdom. Vi bør ikke holde os selv borte fra vore medmennesker; for deres sjæle er lige så dyrebare som vore egne. Vi kan bære lysene ind i vore hjem, bed i en blødgjort og underlagt ånd de uomvendte om at give deres hjerter til Kristus, vise Jesu bekendende efterfølgere, at der er højere mål for dem at nå, bed med dem når det virker rigtigt, og overbring dem denne tids særlige sandheder på omhyggelig måde.    
Dem som gør lidt for andres sjæles frelse eller holder sig selv ret for Gud, vil kun vinde lille åndelig styrke. Vi behøver at bruge den styrke vi har til stadighed, så den kan vokse og udvikles. Ligesom sygdomme er resultatet af at de naturlige love overtrædes, ligesom er det åndelige forfald resultatet af fortsat overtrædelse af Guds lov. Vi må sætte os selv i tæt forbindelse med Himlen, og gennemføre Guds lovs principper i vore hverdagsliv, for at være åndeligt hele. Gud har givet sine tjener evner og talenter der skal bruges til hans ære, ikke for at ligge ubeskæftiget eller spildt. Han har givet dem lys og kundskab i hans vilje, der skal bringes videre til andre; og, når det bibringes andre, vil vi blive levende lyskanaler. Hvis vi ikke udøver vor åndelige styrke, bliver vi svage, ligesom kroppens lemmer bliver kraftesløse når den syge tvinges til lang passivitet. Det er brugen der giver kraft.    
Intet vil give større åndelig styrke, eller mere sikker alvorlig vækst og dybe følelse, end at besøge og tjene den syge og modløse, og hjælpe dem til at se lyset og fæstne deres tro på Jesus. Der er pligter som nogle må gøre, ellers vil sjæle overlades til fortabelse. Kristne vil finde det som en velsignelse at gøre disse pligter, uanset hvor ubehagelige de måtte være. Kristus påtog sig den ubehagelige opgave på sig, at komme fra blivende renhed og uovertruffet herlighed til en bolig, en menneske blandt mennesker, i en verden forhærdet og formørket af kriminalitet, vold og syndighed. Dette gjorde Han for at frelse sjæle; og skal så dem der er genstand for en så forbavsende kærlighed og uforlignelig nedladenhed undskylde deres liv i selviskhed magelighed? skal de vælge deres eget behag, og følge deres egne tilbøjeligheder, og lade sjæle at gå tabt i mørke?    
Gud ønsker bønnelige og trofaste medarbejdere, som vil så ved alle vande. Dem som arbejder sådan vil overraskes over at finde prøvelser, der straks bæres i Jesu navn og kraft, vil give troen en fasthed og nyt mod. På den ydmyge lydighedssti er sikkerhed og kraft, trøst og håb. Til sidst vil dem som ikke gør noget for Jesus gå glip af lønnen. Svage hænder vil ikke kunne klynge sig til den Mægtige, svage knæ vil ikke kunne støtte på modgangens dag. Kristne medarbejdere vil modtage den herlige pris, og høre det "Velgjort, gode og tro tjener; gå ind til din herres glæde."   

17 10 1882 Review and Herald Kristen godgørenhed   
 Guds velsignelse vil hvile på dem som har Kristi sag i hjertet. Frivillige ofre, ansporet af en kærlighed til den korsfæstede Genløser, vil føre velsignelserne tilbage til giveren; for Gud bemærker og husker alle godgørenhedshandlinger hans folk udfører. For at fremføre Guds værk for denne tid, må der hele tiden udvises tro på ham. I forretningsanliggender er mennesker villige til at sætte noget på spil, i håb om gevinst. Skal vi så være mindre villige til at investere vore midler i sandhedens sag, med udsigt til at sikre os evige rigdomme?    
Under det jødiske system blev folk pålagt at have en gavmildhed, både til støtte Guds sag og dække den trængendes behov. Ved høst og vinhøst, blev markens førstegrøde - korn, vin og olie, helliget som et offer til Herren. Indsamlingen og markernes afkroge var forbeholdt de fattige. Uldens førstegrøde når fårene blev klippet, udbyttet når hveden blev tærsket, skal ofres til Herren; og det blev pålagt at fattige, enker, forældreløse og enker skulle indbydes til festen. Ved hvert års afslutning blev alle pålagt at aflægge højtidelig ed efter hvad de havde gjort eller ej efter Guds befaling.    
Denne overenskomst gjorde Herren for at indprente sit folk med at han må stå først i alt. Ved denne godgørenhedsordning blev de mindet om deres nådige mester var den sande ejermand til deres marker, deres hjorte, og deres flokke, da Himlens Gud ville sende dem solskin og regn til deres så- og høsttid, og at alt som de besat var hans skaberværk. Alt var Herrens og han havde gjort dem til forvaltere af hans goder.    
Jødernes gavmild da tabernaklet blev konstrueret bevidnede om en godgørenhed som ikke har sit lige hos Guds folk på noget senere tidspunkt. Hebræerne var lige blevet befriet fra deres trældom i Ægypten, så strejfede de om i ørknen; alligevel var de knapt blevet befriet fra ægypterhærerne som forfulgte dem i deres hastige rejse, da Herrens ord kom til Moses: "Sig til israeliterne, at de skal bringe mig en offerydelse; af enhver, som i sit hjerte føler sig tilskyndet dertil, skal I tage min offerydelse."     
Hans folk havde små ejendomme, og ingen smigrende udsigt til at få mere; men målet havde de for sig, at bygge tabernaklet for Gud. Herren havde talt, og de må adlyde hans røst. De tilbageholdt ikke noget. Alle gav med en villighånd, ikke en vis mængde af deres indkomst, men en stor del af deres egentlige besiddelser. De helligede det gladelig og hjerteligt til Herren. De ærede ham ved at gøre sådan. Var det ikke alt sammen hans? Havde han ikke givet dem alt det de ejede? Hvis han krævede det, var det så ikke deres pligt at give långiveren sit tilbage? Der var ikke brug for at tilskynde til noget. Folk bragte endog mere end hvad der var forlangt; og de fik at vide at de skulle holde op, for der var allerede mere end der kunne bevilges.    
Igen krævede opbyggelsen af templet midler, som blev imødekommet med hjerteligt svar. Folk gav ikke modvilligt; de glædede sig over udsigten til at en bygning kunne rejses til tilbedelse af Gud. De donerede mere end nok til formålet. David velsignede Herren overfor hele menighedsforsamlingen, og sagde: "Thi hvad er jeg, og hvad er mit folk, at vi selv skulle evne at give sådanne frivillige gaver? Fra dig kommer det alt sammen, og af din egen hånd har vi givet dig det." David takker også i sin bøn med disse ord: " Herre vor Gud, al denne rigdom, som vi har bragt til veje for at bygge dit hellige navn et hus, fra din hånd kommer den, og dig tilhører det alt sammen."     
David forstod godt hvem alle hans gaver kom fra. Om at dem på den dag, som glædede sig over en frelsers kærlighed, ville indse at deres sølv og guld er Herrens, og skal bruges til at fremme hans ære, ikke holdes modvilligt tilbage for at berige og tilfredsstille sig selv. Han har en ubestridelig ret til at alt det som han har lånt sine skabninger. Alt som de besidder er hans.    
Der er høje og hellige formål med at afkræve midler, om investeres de således, vil det give giveren en mere ophøjet og vedvarende glæde end blev de brugt til personlig tilfredsstillelse eller selvisk indsamling til begærlighed for vinding. Når Gud kræver vore rigdomme, uanset hvilken mængde det måtte være, giver det villige svar en gave et helligt offer til ham, og samler en skat sammen i Himlen til giveren, som møl ikke kan æde, eller ild fortære, eller tyve bryde ind og stjæle. Investeringen er sikker. Pengene lægges i sække der ikke er hul i.    
Kan kristne, som praler af et bredere lys end hebræerne have, give mindre frit end de? Kan kristne der lever tæt på endens tid, være tilfredse med deres ofre, når de ikke er halvt så store som jødernes ofre var? Deres gavmildhed skulle gavne deres eget folk; Guds arbejde i disse sidste dage, breder sig til hele verden. Sandhedens budskab, skal gå ud til alle nationerne, tungemål og folk, dets publikationer trykkes i mange forskellige sprog, skal spredtes vidt omkring ligesom efterårsblade.    
Der står skrevet: "Da nu Kristus har lidt i kødet, skal også I væbne jer med det samme sind;" og ligeså, "Den, der siger, at han bliver i ham, han er også selv skyldig at vandre således, som Han vandrede." Lad os spørge: Hvad vil vor Frelser gøre under vore forhold? hvad vil være hans bestræbelse for at frelse sjæle? Dette spørgsmål besvares ved Kristi eksempel. Han forlod sin kongelighed, lagde sin ære til side, ofrede sine rigdomme, og iklædte sin guddommelighed med menneskelighed, så han kan nå mennesker hvor de. Han nedlagde sit liv for syndere.    
Gavmildhedens ånd er Himlens ånd. Selviskhedens ånd er satans ånd. Kristi selvopofrende kærlighed åbenbares på korset. Han gav alt det han havde, og så gav han sig selv, så mennesker kan blive frelst. Kristi kors appellerer til godgørenhed til enhver efterfølger af den velsignede Frelser. Princippet der illustreres her er at give, give. Dette gennemførte en aktuel godgørenhed og gode gerninger er kristenlivets sande frugt. Den verdslige princip er at få og have, og derved forventer de at kunne sikre sig lykke; men det viser sig i alle dens afskygninger, at frugten er fortabelse og død.    
Det er Kristi efterfølgeres mission at føre sandheden til jordens befolkning, redde dem fra al deres skyld og ligegyldighed. Menneskene må have sandheden for at blive helliggjort gennem den; og vi er kanaler for Guds lys. Vore talenter, vore midler, vor kundskab, skal ikke kun være til vor egen nytte; de skal bringes til sjæles frelse, og ophøje menneske fra sit syndige liv, gennem Kristus, til den almægtige Gud.    
Vi burde være nidkære medarbejdere i denne sag, søge at lede syndere, anger og tro, til en guddommelig Genløser, for at indprente dem med en fornemmelse af Guds kærlighed til menneskene." Thi således elskede Gud verden, at han gav sin Søn den enbårne, for at enhver, som tror på ham, ikke skal fortabes, men have  evigt liv." Hvilken uforlignelig kærlighed er dette! Et tema for den mest dybdegående mellemkomst! Guds forbavsende kærlighed over for en verden som ikke elsker ham! Tanken har en dæmpende kraft over sjælen, og fanger tankesindet under Guds vilje. Mennesker som er vilde efter at vinde penge, og er skuffede og ulykkelige i deres jagen i verden, behøver kendskab til denne sandhed, at stilne den hvileløse sult og tørst i deres sjæle.    
Der mangler missionærer for Gud, til at frembære lyset til dem der sidder i dødens skygge. Der er brug for erfarne hænder, i visdommens sagtmodighed og troens styrke, at løfte trætte sjæle til en medfølende Genløsers skød. Oh, selviskhed! hvilken forbandelse! Den forhindrer os i at gå ind i Guds tjeneste. Den forhindrer os fra at erkende de pligtkrav, som burde være i vore hjerter og gløde med brændende iver.    
Vi har et stort arbejde. Alligevel er der mange der bekender at tro disse hellige sandheder, som er lammede af Satans sofisterier, gør intet for Gud, men snarere forhindrer hans sag. Hvornår vil de handle som dem der venter på Herren? Hvornår vil de vise en iver efter deres tro? Mange tilbageholder selvisk deres midler, og dulmer deres samvittighed med at gøre nogle store ting for Guds sag efter deres død. De laver et testamente, donerer en stor sum til menigheden og dens forskellige interessegrene, og så sætter de sig til ro med en følelse at de har gjort alt hvad der er forlangt af dem. Hvori har de fornægtet selvet ved denne handling? De har tvært imod kun udvist selviskhed. Når de ikke længere har brug for deres penge, har de planlagt at give det til Gud. Men de vil tilbageholde det lige så længe som de kan, indtil de er tvunget til at opgive det ved en budbringer som ikke er til at komme uden om.    
Gud har gjort os alle til forvaltere, og har under ingen omstændigheder bemyndiget os til at forsømme for pligt eller overlade det til andre at gøre dette. Kaldet på midler til at fremme sandhedens sag har aldrig været så bydende som nu. Vore penge vil aldrig gøre mere godt end nu. For hver dag hvor vi venter med at bruge den rigtigt, har vi mindre tid til at gøre godt for sjæles frelse. Hvis vi overlader til andre at udrette det som Gud har overladt til os at gøre, fejler vi over for os selv og ham som gav os alt hvad vi har. Hvordan kan andre gøre <i>vort</i> godgørenhedsarbejde overhovedet bedre end vi selv kan gøre det? Gud vil have at enhver udfører sin egen vilje i disse sager, i løbet af hans liv.    
Modgang, ulykke eller rænkespil kan afskære tilsigtede godgørenhedshandlinger for altid, når han der ophobet en formue ikke længere er der til at passe på den. Det er sørgeligt at så mange forsømmer de gyldne anledninger til at gøre godt i nutiden, men venter med at give ud af deres forvaltning før de giver Herren de midler tilbage som han har lånt, og til anvendelse for hans ære.    
Et markant træk i Kristi lære er hyppighed og alvor som han irettesatte ærgerrighedens synd med og udpegede faren ved verdslig besiddelser og den overdrevne kærlighed til vinding. I den riges herskabshuse, I templet på gaderne, advarede han dem som spurgte efter frelse: "Se til, at I vogter jer for alskens havesyge." "I kan ikke både tjene Gud og mammon."    
Det er denne større helligelse for pengeinsamlng, at selviskheden avler sit ønske for vinding, som formindsker menighedens åndelighed, og fjerner Guds velvilje fra menigheden. Når hoved og hænder hele tiden er optaget af at planlægge og slid for at samle sig rigdomme, så glemmes kravene fra Gud og menneskheden.    
Hvad hvis Kristus havde efterladt sit arbejde, og blevet svag på grund af den utaknemmelighed og mishandling han måder på alle sider! Hvad hvis han aldrig havde nået det tispunkt hvor han sagde "Det er fuldbragt!" Hvad hvis han havde vendt tilbage til himlen, modløs over den måde han var modtaget på. Hvad hvis han aldrig havde gennemgået den sjælspinsel han gennemgik i Getsemane have, som fremtvang store bloddråber fra hans ansigt!    
Kristus var forbundet til sin arbejdsplan at udvirke genløsningen til slægten, ved en kærlighed som er uden sidestykke og en usvigelig helligelse til Faderens vilje. Han sled sig op for menneskenes skyld frem til sin lidelsesstund. Han tilbragte sit liv i armod og selvfornægtelse, for den fornedrede synder skyld. I en verden som var hans egen, havde han intet sted at lægge sit trætte hoved på. Vi høster frugterne af hans uendelige selvopofrelse; og alligevel mangler vore penge når arbejdet skal gøres, til at hjælpe Genløserens arbejde med at frelse sjæle, vi undgår pligterne og beder os undskyldt. En skammelig ladhed, ligegyldighed og ond selviskhed besegler vor fornemmelse for Guds forlangende.    
Oh, måtte Kristus Himlens Majestæt, herlighedens konge, bære det tunge kors, og bære tornekronen og drikke det bitre bæger, medens vi læner os mageligt tilbage, forherliger os selv, og glemmer de sjæle der døde for at genløses os med sit dyrebare blod? Nej; lad os give så længe vi har kraft. Lad so gøre det så længe vi har styrke. Lad os gøre det så længe vi har kræfter. Lad os arbejde medens det er dag. Lad os bruge vor tid og vore midler til Guds tjeneste, så vi kan få hans bifald, og modtage hans løn.    
Hvis Gud har velsignet os med velstand, skal vor tid og opmærsomhed så adspredes bort fra ham og gives til det som han har lånt os. Giveren er større end gaven. Han er blevet købt for en pris, vi tilhører ikke os selv. Har vi glemt den udendelige pris der er blevet betalt for vor genløsning? Er taknemmeligheden død i hjertet? Bringer Kristi kors ikke et selvisk liv i magelighed og egennydelse til samme?  

7 11 1882 Review and Herald Kristen karakter   
 Guds ord sætter ikke kun store sandhedsprincipper frem og den pligt som bør beherske vore liv, men til vor opmuntringer giver det os også manges historier som sætter eksempler på disse principper. Mennesker der er "genstand for samme lidenskaber som vi er," har kæmpet med fristelse, og fundet sejr i den Almægtige hjælpers styrke. Under vanskeligheder der er større end dem vi kaldes til, har mennesker været oprigtige mod deres pligt og mod Gud.    
Med undtagelse af det eneste fuldkomne Forbillede, er der ikke beskrevet et eneste karaktertræk på den hellige sider, der er mere værdig at kappes om end det fra profeten Daniel. Da han i sin ungdom blev udsat for de kongelige sales forlokkelser, blev han en mand med ubøjelige renhed og brændende iver for Gud. Han var underlagt Satans hårde fristelser, alligevel vaklede hans karakter ikke, han ændrede heller ikke kurs. Han var fast hvor mange gav efter, han var sand hvor de ville være falske, han var stærk hvor de ville være svage. Daniel var en knejsende ceder fra Libanon. Herrens engel henvendte sig til denne trofaste profet: "Oh højt elskede mand, din bøn er hørt." Måtte den tro, renhed og helligelse fra profeten Daniel leve i Guds folks hjerter i dag. Der har aldrig været mere brug for disse ædle kvaliteter i verden som nu. Der har aldrig været mere behov for mennesker der står fast og frygtløst for Gud og det rigtige.    
I deres optregnelser som har arbejdet og lidt for Jesu navn, er der intet navn der skinner med klare og renere begær end Paulus' navn, hedningeapostlen. Kærlighed til Jesus glødede i hans hjerte, gjorde at han var selvfornægtende og ikke tænkte på sig selv. Han havde set den opstandne Kristus, og Frelserens billede var indprentet på hans sjæl, og skinnede ud i hans liv. Med tro, mod og sjælsstyrke, som ikke lod sig skræmme af fare eller standsede ved forhindringer, han banede sig vej fra land til land for at udbrede kundskaben til korset. Dan han blev stævnet for Neros domstol, og havde svigtet sine brødre, var han først næsten forfærdet. Så samlede han sig mod, idet han så opad mod styrkens Kilde. Selvom menneskelig hjælp svigtede ham, erklærede han: "Herren stod hos mig, og styrkede mig." Han lagde sin hånd i Jesu hånd, og gik frygtløst mod en martyrers død.    
Disse ædle karaktertræk har været der; så ædle karaktertræk vil der komme. Ingen kan skjule dem, ingen behøver at fejlfortolke dem. De er levende breve, kendt og læst af alle mennesker, Ved sand gudsfrygts skønhed der skinner i disse udvalgte mænds liv, andre blev forvandlet, og blev fyldt med en ønske om at efterligne dem. Alle som søger at nå Bibelstandarden vil stimulere andre til at også stræbe efter højere mål. En som Gud underviser vil oplive andre ved sine brændende og aktive bestræbelser for at ære Kristus, og hans udødelige kærlighed for sjæle. På den anden side vil en Kristus-lignende sagtmodig og venlig ånd blive mest synlig. Andre vil påvirke mange ved sin brændende næstekærlighed, sin broderlige venlighed og kristne belevenhed. Endnu andre vil udvise en sådan ydmyghed og hjertebrøde, som vil lede den stolte og hårdnakkede til selvfornedrelse.    
Viser Kristi bekendende efterfølgere deres tros principper ved eksemplet? Hvor der er dybe, levende og hellige erfaringer som Guds mænd har for skik at berette om? Er kristendommens standard blevet fornedret så det passer Guds bekendende folks nuværende frafaldne tilstand? Nej; den standard forbliver præcis der hvor Gud har sat den. Hellige mænd igennem tiderne blev pålagt at opgive alt til Kristus, og værne om hans ånd, og efterligne hans eksempel. Intet mindre end dette vil han nu acceptere:    
Den kristne vil begynde og afslutte dagen med Gud. Hans tale vil ikke være letsindig eller målløs. Han hengiver sig ikke til tom spøg eller ondskabsfuld sludder. Guds fred hersker i hans hjerte. Den guddommelige nådes kraft styrker alle ædle mål, blødgører alle hårde træk. I hans liv og karakter ses det faste og ubeskårede princip som verdslige ikke tør trædde på. Disse mænd genkendes af verden som Kristi efterfølgere. De har lært af ham. Retfærdighedens Sol skinner i hjertet, og oplyser ansigtet. Alle evner styrkes, udvikles ved den guddommelige nådes indflydelse. Disse kristne har en erfaring som er af en vis værdi.    
Når den personlige religion ikke er der, fra en daglig og levende erfaring med Guds sager, det skaber en sådan kulde og sløvhedstilstand i kirken. Vi har nydt stort lys og mange privilegier. Skal vi vendes os bort fra alle disse velsignelser, og ofre den særlige og hellige karakter, som skiller os ud som Guds børn? Hvis vi sådan ringeagter Guds barmhjertigheder, vil de dommene der blev afsagt imod Kapernaum, visselig falde over os. Vor straf vil være hårdere hed hvis vi ikke havde nyt så stort et lys. Således vil de advarsler, irettesættelser og råd, som vi accepterer og adlyder give os usigelige velsignelser, blive en forbandelse når de forkastes.    
Herren befalede sine tjenere i gammel tid: "Men du må ikke gå i forbøn for dette folk eller frembære klage og Bøn eller trænge ind på mig for dem, thi jeg hører dig ikke." Profeten beskriver således de synder som fremkaldte denne frygtelige dom: "Profeterne profeterer løgn, præsterne skraber til sig, og mit folk vil have det så. Men hvad vil i gøre, når enden kommer?" "Thi fra små til store søger hver eneste vinding, de farer alle med løgn fra profet til præst. De læger mit folks brøst som den simpleste sag, idet de siger: "fred, fred!" Skønt der ikke er fred."    
Apostlene erklærer at denne tilstand af tingene vil finde sit sidestykke i de sidste dage. Mange har en form for gudsfrygt, men i deres daglige liv fornægter de kraften deri. De har ophørt med deres overbevisning af deres synder eller være foruroliget over deres tilstand. De siger i deres hjerter: "Menigheden blomstrer. Fred og åndelig har fremgang inden for dens vægge." Profetens ord kan lige så godt bruges på disse selvbedragede: "De valgte deres egne veje og ynder deres væmmelige guder."    
Det kødelige tankesind er fjendskab imod Gud. Ikke en af os kan elske eller holde hans bud, kun når vi fornægter selvet, og påtager os Kristi åg. Guddommelig sandhed har aldrig være i harmoni med verdens traditioner og skikke; den har aldrig tilpasset deres anskuelser. Kristus selv har ikke fået ære fra mennesker. Han var sagtmodig og ydmyg af hjerte, og gjorde sig ikke anseelig. Hans enkel klæder og fordringsløse optræden var så slående modsat farisæernes opblæsthed, selvcentrering og tomme forfængelighed, at de ikke ville acceptere ham. Alle var vidne til den guddommelige kraft manifestation, men få så verdens frelser i Kristus, midt i hans lidelse og ydmygelse.    
I dag er en formel gudsfrygt populær, endog i verden. En bekendende kristenhed koster lidt. Men dem der følger Jesus må vandre på den samme selvfornægtelses og korsbærende sti som Mesteren betrådte. Verden kan tage let på dem, men de æres af Gud.    
Intet stærkere bedrag kan besidde menneskesindet end det som får mennesker til at tro at de er på det rette grundlag, og at Gud accepterer deres gerninger, når de synder imod ham. Da de kom i ildovnen for at blive prøvet af den store Rensemand, vil meget der er vurderet som fint guld blive fortæret som slagger. Kan Kristus sige til sine bekendende efterfølgere: disse er mit særlige folk; jeg gav mig selv for dem, for at genløse dem fra al syndighed, så de kan fremvise min pris, som har kaldet dem ud af mørke ind til mit forunderlige lys. Ville Herren ikke hellere sige: Hvordan er denne smukke by blevet en skøge, og min faders hus et handelssted. På grund af jeres vantro, kan jeg ikke gøre mange mægtige gerninger blandt jer.    
Vi skal ikke kalde synd for retfærdighed, eller retfærdighed for synd. Når vi altid skal udvise medynk og medfølelse for den fejlende, bør vi beherskes ved den helliggjorde dom og Gudsfrygt. I deres upassende forståelse for synderen, lærer mange af den tildækkede synd. De mest forhærdede kriminelle i vort land findes en hær af sympatisørere. Der udvises dem særlig opmærksomhed, kun fordi deres forbrydelse har bragt dem i vanry, og udsat til lovens straf. Det betragtes som en dyd kaste godgørenhedens dække over synder som vildfører og fordærver tusinde.    
Den samme ånd kommer ind i menigheden. Uanset hvor skyldig en fejlende måtte være, uanset hans handlemådes beklagelige resultater, vil han finde sympatisere. Når han irettesættes, er der uhelligede mennesker som står parat til at støtte ham. Ved deres ukloge sympati, leder de ham til at se på ham selv som misbrugt, og derved spærrer de hans vej effektivt mod anger og reform.    
Menneskers billigelse - endog bekendende kristne - er intet bevis for Guds gunst. Tusindvis kristne erfaring måles ved deres standard der bekender at elske sandheden og være Kristi tjenere, men som tjener Satan. I deres blindhed og selvtilfredshed, siger mange: " Jeg er rig, jeg har vundet rigdom og trænger ikke til noget," skønt Kristus erklærer at de er farttige, miserable blinde og nøgne. Til disse henvender han sig til den alvorligste formaning: "Derfor råder jeg dig til hos mig at købe guld, lutret i ild, så du kan blive rig, og hvide klæder at iføre dig, så din nøgenheds skam ikke skal blive åbenbar, og øjensalve til at salve dine øjne med, så du kan se."    
Enhver som til sidst skal indtage Guds rige vil blive prøvet. Det vil vise hvadenten om vi ønsker at kende og gore Guds vilje, eller blot behage os selv. Når vi er kaldet til at opgive alt til Kristus, som, hvem vil da stå prøven? Mange er blevet vejledt af deres egen forståelse, og har føjet deres eget hjertes ønsker. Den guddommelige nådes rigdomme og kærlighed opvejer ikke verdens forlokkelser og tiltrækning. De vælger selvtilfredsstillelse frem for at Kristus og hans nåde mod betaling af selvfornægtelse og selv-helligelse.    
Guds sag i dag kræver mennesker, - mennesker med forståelse og kristen erfaring, - mennesker som er sande mod Gud og mod hans arbejdes interesse. Mine brødre og søstre i sandheden, jeg kender de farer som omgiver jer. Ransag skrifterne, undersøg jeres egne hjerter, mediter, bed indtil I, i levende overbevisning, indser jeres sande tilstand, indtil I ser de farer som truer jer. Hvil aldrig før I ud over alle stridigheder er blevet forvandlet ved Kristi Ånd; indtil I har et klart bevist for at I er blevet født igen. Hvil aldrig før I ved at Kristus forbliver i jer. Det vil være forgæves om I håber at imødekomme Guds helligelse, indtil I kommer frem til bibelstandarden.  

14 11 1882 Review and Herald Adskillelse fra verden   
 Johannes Døberen var en mand fyldt med den Hellige ånd fra sin fødsel. Hvis nogen kunne forblive upåvirket af de moralsk fordærvede indflydelser på den tid da han levede, var det viseligt ham. Alligevel var han ikke så dristig at stole på sin egen styrke. Han adskilte sig fra sine venner og slægtninge, for at hans naturlige hengivenhed ikke skulle vise sig at være en snare for ham. Han ville ikke unødvendigt stille sig selv på fristelsens vej, eller hvor luksus eller endog livets bekvemmeligheder ville lede ham til forkælelse i magelighed, ej eller ønskede han at tilfredsstille sin appetit, og således forringe hans fysiske og åndelige styrke. Ved en sådan kurs ville den vigtige mission. som han kom for at udføre, ikke have nået sin fuldbyrdelse.     
Han underkastede sig et liv i afsavn og ensomhed i ødemarken, hvor han kunne bevare en hellig følelse af Guds majestæt ved at studere hans store bog, naturen, og således blive bekendt med hans karakter som er åbenbaret i hans underfulde gerninger. Det var en atmosfære beregnet på fuldkommen sjælelig opdragelse og udvikling og at holde gudsfrygt op for ham hele tiden. Johannes, forløberen for Kristus, udsatte sig ikke for slet samtale og verdens moralsk fordærvelige indflydelse. Han frygtede, at den skulle påvirke hans samvittighed, så at synden ikke skulle synes ham så afskyelig syndig. Han valgte hellere at have sit hjem i ødemarken, hvor hans sanser ikke ville blive fordærvet af omgivelserne. Vi burde lære en lektie af dette eksempel på en, som Kristus ærede, og om hvem han sagde: "Blandt dem, som er født af kvinder, er der ingen større end Johannes Døber".     
Flere år af Vor Frelsers liv blev tilbragt i tilbagetrukkethed. Tjenende engle tjente Livets Herre, mens han vandrede side om side med bønder og arbejdere imellem Nazareths høje uden at blive genkendt eller æret. Disse høje eksempler skulle lære os at undgå alle slette indflydelser, og sky deres selskab, som ikke lever ret. Vi skal ikke smigre os med, at vi er for stærke til at blive påvirkede af sådanne indflydelser, men vi bør i ydmyghed vogte os fra fare.    
Lot valgte Sodoma til sit hjem, fordi han så, at han kunne få fordele der, set fra et verdsligt synspunkt. Men efter at han havde stiftet hjem der, og var blevet rig på jordiske skatte, blev han overbevist om, at han havde taget fejl i ikke at tage det samfunds stade i betragtning, hvor han skulle opslå sit hjem.     
Indbyggerne i Sodoma var moralsk fordærvede; modbydelig samtale hilste hans øren dagligt, og hans retfærdige sjæl plagedes af den vold og kriminalitet, som han var magtesløs i at forhindre. Hans børn kom til at ligne disse onde mennesker, for samkvemmet med dem havde fordærvet deres moral. Alle disse ting taget i betragtning var de verdslige rigdomme, han havde tjent, kun lidt, og ikke værd den pris, han havde måttet betale for dem. Hans familieforbindelser var udstrakte, idet hans børn havde giftet sig blandt sodomitterne.     
Herrens vrede blev til sidst optændt mod de slette indbyggere i byen. Guds engle besøgte Sodoma for at bringe Lot ud af den, for at han ikke skulle omkomme under byens undergang. De bad ham tage sin familie med sig, hans hustru, sønnerne og døtrene, der havde giftet sig i det slette Sodoma, og de sagde, at han skulle flygte fra stedet "for", sagde englene, "Vi skal ødelægge dette sted på grund af, at skriget over dem er blevet stort for Herrens ansigt; og Herren har sendt os for at ødelægge den".     
Og Lot gik ud og advarede sine børn. Han gentog englenes ord: "Op, se at komme bort fra dette sted, for Herren vil ødelægge denne by". Men han forekom sine svigersønner at være en, der spottede. Og døtrene blev påvirket af deres mænd. De var godt nok stillet, hvor de var. De havde store besiddelser og kunne ikke tro det muligt, at skønne Sodoma, i et rigt og frugtbart land, skulle ødelægges af en syndhævnende Guds fortørnelse.     
Loth vendte sørgmodigt tilbage til englene og fortalte om sine mislykkede bestræbelser. så befalede englene ham at stå op, tage sin hustru og de to døtre, som endnu var i hans hus, og forlade byen. Men Lot var ked af det; tanken om at forlade sine børn og sin kone, for hun nægtede at følge med dem, knuste næsten hans hjerte. De ville alle være blevet udslettede under Sodomas frygtelige ødelæggelse, hvis ikke Herren, i sin store barmhjertighed, havde sendt sine engle til deres redning.     
Lot var lammet af den store katastrofe, der var ved at finde sted, han var bedøvet af sorg ved tanken på at forlade alt, hvad han havde kært på jord. Men da han tøvede, tog Guds engle fat i hans hånd, hans hustrus og de to døtres hænder og bragte dem ud af byen og pålagde dem at flygte for deres liv, ikke at se sig tilbage eller standse på hele sletten, men søge tilflugt i bjergene. Hvor uvillig var Lot ikke til at drage så langt bort som muligt fra det fordærvede Sodoma, som var udset til udslettelse til det yderste.     
Loth tiggede om at få lov til at blive; han stolede ikke på Gud. At leve i den onde by havde svækket hans tro på og tillid til Herrens retfærdighed. Han tiggede om ikke at behøve at gøre, som han havde fået besked på, for at ikke en eller anden ulykke skulle indhente ham, så han ville komme til at miste livet. Engle var sendt ud i speciel mission for at frelse Lots og hans families liv, men han havde så længe været omgivet af moralsk fordærvede indflydelser, at hans følsomhed var sløvet, og han kunne ikke skelne Guds gerninger og hensigter; han kunne ikke betro sig i Guds hænder og gøre hans befaling. Han bad stadig for sig selv, og hans vantro blev årsag til hans hustrus ødelæggelse.     
Hun så sig tilbage på Sodoma, og knurrede mod Guds handlinger og blev forvandlet til en saltstøtte, for at hun kunne stå som en advarsel til alle, som ikke sætter pris på Himlens særlige barmhjertighed og forsyn. Efter denne frygtelige straf, vovede Lot ikke længere at tøve på vejen, men flygtede op i bjergene i overensstemmelse med englenes anvisninger. Hans døtres syndige opførsel, efter de have forladt Sodoma, var resultatet af de onde forbindelser, mens de var der. Deres evne til at kunne skelne ret fra slet var ødelagt og forvirret i deres bevidsthed, og synd så ikke ud som synd for dem.     
Tilfældet, Lot, burde være en advarsel til alle dem, der ønsker at leve et gudfrygtigt liv, og at skille sig ud fra alle de indflydelser, der er beregnet på at lede dem bort fra Gud     
Det gamle Israel blev på særlig måde ledet af Gud til at være og vedblive at være et folk, adskilt fra alle andre nationer. De skulle ikke overvære afgudsdyrkelsen blandt dem, der boede omkring dem, for at deres egne hjerter ikke skulle blive fordærvede, og fortrolighed med ugudelige skikke skulle få disse til at synes mindre onde i deres øjne. Kun få kender deres egen svaghed og det menneskelige hjertes naturlige syndighed, som ofte lammer vor ædleste stræben.     
Syndens ødelæggende indflydelse forgifter sjælens liv. Vor eneste sikkerhed ligger i adskillelse fra dem, der lever i dens mørke. Gud har påbudt os at komme ud fra dem og leve adskilte, og ikke at røre noget urent, og så vil han modtage os og være en Fader for os, og vi skal være hans sønner og døtre. Hvis vi ønsker at blive adopteret ind i Guds familie som børn af den Himmelske Konge, må vi rette os efter hans betingelser: Vi må komme ud fra verden, og stå som et særskilt folk for Herren, og lyde hans forskrifter og tjene Ham.     
Det er ikke en ringe sag for en familie at være vidner for Jesus og holde Guds lov blandt ikke troende naboer. Vi formanes til at være levende breve, som kendes og læses af alle mennesker. Dette medfører et stort ansvar. For at leve i lyset må vi gå hen, hvor lyset skinner. Det er ikke godt for Guds folk at måtte undvære det privilegium at have samfund med andre af samme tro, for så mister sandheden let sin betydning i deres sind. Deres hjerter bliver ikke mere oplyst og oplivet af den helliggørende indflydelse, og de mister deres åndelighed. De styrkes ikke af prædikantens ord. Verdslige tanker og foretagender prøver hele tiden på at udelukke åndelige ting fra deres sind.     
De fleste kristnes tro vil vakle, hvis de til stadighed forsømmer at mødes til bibelstudium og bøn. Hvis det var muligt, ville Gud sende lys direkte fra Himmelen ved sine engle til liv, opmuntring og velsignelse for dem, der bor isoleret. Men Gud har ikke i sinde at udføre mirakler for at holde sine børns tro ved lige. Han kræver af dem, at de skal elske sandheden tilstrækkeligt til at gøre en anstrengelse for at få del i de privilegier og velsignelser, som Gud har lovet dem.     
Mange sætter næsten al deres tid til side til deres egne timelige interesser og fornøjelser og gør vrøvl over den tid og de udgifter, der er forbundet med at tage af sted nogen afstand fra deres hjem for at kunne mødes med nogle stykker i Herrens navn. Guds ord udlægger begærlighed som afgudsdyrkelse; hvor mange afgudsdyrkere er der, selv blandt Guds folk, som bekender sig til at være Kristi efterfølgere.     
Vi er pålagt at mødes og vidne for sandheden. Guds engel siger:     
"Da talte de, som frygter Herren, med hverandre. Og Herren lyttede og hørte efter, og en bog blev skrevet for hans åsyn, for at de kunne ihukommes, som frygter Herren og slår lid til hans navn. Den dag jeg griber ind, skal de tilhøre mig som mit eje, siger Hærskærers Herre, og jeg vil handle nænsomt med dem, som en fader handler nænsomt med sin søn, der tjener ham. Mal. 3,16-17.    
Det vil således betale sig at forøge de privilegier, der er inden for rækkevidde, også selv om det skulle koste nogen selvopofrelse at samles med dem, der frygter Gud og tale sammen for ham. For han er beskrevet som lyttende til disse vidnesbyrd, mens engle skriver dem i en bog. Gud vil huske dem, der er kommet sammen og har tænkt på hans navn og han vil spare dem fra den store brand. De vil være som dyrebare juveler i hans øjne, når hans vrede vil falde over synderens ubeskyttede hoved.     
Så sagde da Vor Frelser i sin sidste bøn for sine disciple, "Jeg beder dig ikke om at tage dem ud af verden, men om at du må bevare dem fra det onde. De er ikke af verden, som heller ikke jeg er af verden". Og idet han ser fremad til livet i fremtiden, beder han for disse udvalgte og trofaste, "at de må være hos mig, hvor jeg er, for at de må se min herlighed". Det er ikke forgæves at tjene Gud. Der er en uvurderlig belønning til dem, som bevarer sig "uplettet af verden" og indvier deres liv til en tjeneste for deres skaber.   

21 11 1882 Review and Herald Afholdenhed, en kristen pligt   
 Mennesket kom fuldkomment i sindets og kroppens evner fra Guds hånd, fuldkomment sundt, derfor helt rask. Det tog mere end to tusinde år at føje appetitten og vellystige lidenskaber at skabe en sådan tilstand i menneskeorganismen, som ville formindske den vitale kraft. I efterfølgende generationer gik tilbøjelighederne hurtigt nedad. At give efter for appetitten og lidenskaberne i kombination, fører til overdrivelse og vold; udsvævelser og vederstyggeligheder af enhver slags har svækket kræfterne, og pådraget slægten sygdomme af enhver slags, indtil de første generationers livskraft og herlighed var gået bort, og menneskene begyndte at vise tegn på forfald i tredje generation efter Adam. Efterfølgende generationer efter vandfloden degenereres hurtigere.    
Al denne vægt af ve og ophobet lidelse kan spores tilbage til eftergivenhed for appetitten og lidenskab. Luksuriøst liv og brug af vin fordærver blodet, ophidser lidenskaber og giver sygdomme af enhver slags. Forældre lader sygdomme gå i arv til deres børn. Som regel overfør ethvert umådeholdent menneske der opfostrer børn, sine tilbøjeligheder og onde tendenser til sit afkom, og det onde stopper ikke her; han giver dem sygdomme fra sit eget betændte og fordærvede blod. Ryggesløshed, sygdom og psykiske lidelser overføres om en arv af veer fra fader til søn og fra generation til generation, bringer pinsel og lidelse ind i verden, som er ikke mindre end en gentagelse af menneskets fald.    
Den stadige overtrædelse af naturens love er en stadig overtrædelse af Guds lov. Den nuværende byrde af lidelser og pinsler som vi ser overalt, den nu værende deformitet, affældighed, sygdom og sindslidelser der nu oversvømmer verden, gør det til et stort sygehus, i sammenligning med hvad det kunne være og hvad Gud har gjort det til. Den nuværende generation har en svækket mental, moralsk og fysisk kraft.    
Al denne ophobede elendig fra slægt til slægt er for faldne mennesker vil bryde Guds lov. Der begås synd af højeste grad fordi den fordærvede appetit føjes.    
Der anstrenges for at skabe smag for modbydelige og smudsige gift, tobak, der fører til trang efter stærkere stimulanser, som brændevin, som indtages efter en eller to påskud, efter nogle indbildte skavanker, eller for at forhindre nogle mulige sygdomme. Således skabes der en unaturlig appetit i disse skadelige og ophidsende stimulanser. Større umådeholdenhed i denne slægt er foruroligende. Drikketrang, brændevinsdrikkende mænd kan ses over alt. Deres forstand bliver svagere, moralske kræfter svækkes, sanserne sløves; kravene fra Gud og Himlen erkendes ikke, og de evige ting påskønnes ikke. Bibelen erklærer at ingen dranker skal arve Guds rige. Enhver umådeholden person gør sig selv ansvarlig, ikke kun for de synder han begår på sin egen person, men for de onde resultater som hans udsvævende levemåde har pådraget sin familie og på samfundet.    
Slægen sukker under de ophobede veer, på grund af tidligere generationers veer. Og hensvæver den nuværende generation af mænd og kvinder sig i umådeholdenhed ved fråseri og drukkenskab knapt at tænke over det eller bekymre sig, og derved efterlader de sygdom, svækket forstand og forurenet moral som arv til den næste slægt.    
Umådeholdenhed af enhver slag er den værste slags af selviskhed. Dem som virkelig frygter Gud og holder hans bud ser på disse ting i lyset af forstand og religion. Hvordan kan en mand eller kvinde holde Guds lov, som kræver at mennesker elsker sin næste som sig selv, og føjer en umådeholden appetit, som løver hjernen, svækker forstanden, og fylder kroppen med sygdom? Umådeholdenhed opflammer lidenskaberne, og løsner tøjlerne for lysterne. Forstand og samvittighed forblindes af lavere lidenskaber.    
Det er ikke nogen let sag at overvinde de etablerede vaner, at fornægte appetitten for narkotika og stimulanser. Alene i Kristi navn kan denne store sejr vindes. Vor Frelser betalte en dyrebar pris for menneskenes genløsning. I fristelsens ørken led han sultens skarpteste kvaler, og da han var udmagret af fasten, var Satan nær med mangfoldige fristelser for at gå løs på Guds Søn, og udnytte hans svaghed og overvinde ham, og derved forpurre frelsesplanen. Men Kristus var standhaftig. Han overvandt for slægtens skyld, så han kan befri dem fra faldet degeneration. Kristi erfaring er til gavn for os. Hans eksempel med at overvinde appetitten udpeger vejen til dem som vil være hans efterfølgere, og til sidst sidde med ham på hans trone. Guds Søn sympatiserer menneskenes svaghed. Hans kærlighed for den faldne slægt var så stor at han gjorde et uendeligt offer for at nå menneskene i deres fornedrelse, og ophøje det til sidst til hans trone gennem sin guddommelige kraft. Men det påhviler menneskene om Kristus skal udrette for det mennesket som Kristus er helt i stand til at gøre    
Vil menneskene gribe fat i guddommelig kraft, og modstå Satan beslutsomt og udholdende idet Kristus gav mennesket et eksempel på sin kamp med fjenden i fristelsens ørken? Gud kan ikke frelse mennesket mod dets vilje fra Satans kunstgreb. Bistået af Kristi guddomskraft må det arbejde med sin menneskelige kraft på at stå imod og sejre for enhver pris. Med andre ord: mennesket må sejre, ligesom Kristus har sejret. Og ved den sejr, som det har den forret at kunne vinde i Jesu almægtige navn, kan det da blive Guds arving og Kristi medarving.    
Det ville ikke kunne ske, hvis Kristus alene skulle sejre. Mennesket må gøre sin del. Det må for sit eget vedkommende sejre ved den kraft og nåde, Jesus giver. Det må samarbejde med Kristus i at vinde sejr, og det vil da blive delagtigt med Kristus i hans herlighed. Det er et helligt arbejde vi skal involveres i. Apostlen Paulus formaner sine brødre: "Da vi nu har disse forjættelser, mine elskede! så lad os rense os fra alt, som besmitter legeme og ånd, og gennemføre hellighed i gudsfrygt."    
Det er en hellig pligt som vi skylder Gud at holde ånden ren, ligesom et tempel for Helligånden. Hvis hjerte og sind helliges til Guds tjeneste, adlyder alle hans bud, hvis vi elsker ham af hele hjertet, magt, sind og styrke, og vor næste som os selv, vil vi findes loyale og sande mod Himlens behov.    
Apostlen siger også: "Lad derfor ikke synden have herredømmet i jeres dødelige legeme, så I lyder dets lyster." Han tilskynder også sine brødr at være alvorligt flittige og stadig udholdene for at få livets renhed og hellighed: "Enhver, der deltager i idrætskamp, er afholdende i alt; de andre for at få en sejrskrans, der visner, vi for at få en sejrskrans, der aldrig visner."    
Han viser den åndelige krig og dens belønning for os, i modsætning til de forskellige lege der blev indført blandt hedningene til ære for deres guder. For i disse lege, blev unge mænd oplært ved den hårdeste disciplin. Enhver eftergiven som har tendens til at svække kroppens kræfter var forbudte. Dem som underlagde sig oplæringsprocessen fik ikke adgang til den delikate mad eller vin; for dette vil formindske personlig vigør, sund aktivitet, sjælsstyrke og fasthed. Det blev betragtet af den højeste ære at få en enkel krans som ville visne inden for korte timer.    
Mange vidner, konger og adelsmænd var til stede ved disse lejligheder. Konkurrenterne til denne forgængelige krone var, efter at de udviste streng selvfornægtelse og underlagt sig hårdnakket disciplin for at få personlig vigør og aktivitet i håb om at vinde, var endog ikke sikker på prisen. Prisen skulle kun tildeles en. Nogle kan arbejde lige så fuldt og hårdt som andre, og andre anstrenger sig til det yderste for at få æres korne, men idet de rakte hånden ud for at få prisen, kan en anden lige før dem, sikre sig den begærede rigdom.    
Dette er ikke tilfældet med den kristnekrigsførelse. All kan løbe væddeløbet, og kan være sikker på sejr og evig ære, hvis de underlægger sig betingelserne. Paulus siger: "Så løb for at de må vinde." Forklar da de vilkår som er nødvendigt for dem at overholde for at få succes: "Enhver, der deltager i idrætskamp, er afholdende i alt."    
Hvis hedenske mænd, som ikke kontrolleres af en oplyst samvittighed, som ikke har Gudsfrygten for sig, vil fornægte sig selv alle svækkende medgivenhed, blot for at få rig løn der er forgængelig og skarernes bifald, hvor meget mere vil de så, som løber det Kristne væddeløb med det evige håb og Himlens bifald, være villige til at fornægte sig selv usunde stimulanser og udsvævelser som forringer moralen, svækker forstanden, og underlægger de højere kræfter dyrisk appetit og lidenskab.    
Skarer i verden er vidne til dette livs spil, den kristne krig. Og det er ikke det hele. Universets Monark, og myriader af himmelske engle er tilskuere til dette væddeløb - holder ivrigt øje med at se hvem vil vinde succesrig sejr, og vinde herlighedens krone der ikke visner. Gud og himmelske engle lægger mærke til deres selvfornægtende og smerteudholdende anstrengelser med intens interesse, som deltager i det kristne væddeløb. Lønnen gives til enhver som vil vinde efter den udholdende kraft og trofast alvor som han har har udført hans del i den store kamp.    
I de lege der henvises til, var kun en sikker på prisen. I det kristne væddeløb, siger apostlen: Jeg løber "ikke på må og få". Vi skal ikke skuffes ved løbets afslutning. Alle som fuldender det helt med betingelserne i Guds ord, med en ansvarsfornemmelse for at bevare fysisk vigør og kropsaktivitet, så de får et velafbalanceret sind og sund moral, for dem er væddeløbet ikke usikkert. De kan alle vinde prisen, og bære den evige herlighedskrone.    
Apostlen Paulus fortæller os at "vi er et skuespil for verden, for engle og for mennesker." En sky af vidner observerer vor kristne adfærd. "Så lad da også os, som har så stor en sky af vidner omkring os, lægge alt det bort, som tynger, og synden, som så let hilder os, og lad os med udholdenhed ile fremad i det kapløb, vi har foran os, mens vi retter vort blik mod Jesus, troens banebryder og fuldender, som for at få den glæde, der ventede ham, udholdt korset uden at ænse skammen, og som nu har taget sæde på højre side af Guds trone."     
Verden bør ikke være noget kriteritum for os. Det er moderne at føje appetitten med delikat mad og unaturlige stimulanser, styrke sig ved at give efter for dyriske tilbøjeligheder, og forkrøble de moralske evners vækst og optræden.    
Adams sønner og døtre opmuntres ikke til at de må blive sejeherrer i den kristne krig, medmindre de beslutter sig for at praktisere afholdenhed i alle ting. Hvis de gør dette, vil de ikke kæmpe som ham der slår ud i luften.    
Hvis kristne vil holde legemet I ave og få deres appetit og lidenskaber under en oplyst samvittigheds kontrol, vil de velsignes med fysisk og mental livskraft. De vi få moralsk styrke til at gå i krig imod Satan; og i Hans navn som sejrede over appetitten for deres skyld, kan de blive mere end sejerherrer på grund af dem selv.  

28 11 1882 Review and Herald Verdenskærlighed   
 I sin bjergprædiken formanede vor Frelsere sine efterfølgere: "Saml jer ikke skatte på jorden, hvor møl og rust fortærer, og hvor tyve bryder ind og stjæler, men saml jer skatte i Himmelen, hvor hverken møl eller rust fortærer, og hvor ingen tyve bryder ind og stjæler." Bemærk at dem som samler sig skatte i himlen gør det for sig selv; derved imødeser de deres egne interesser. Dem som samler sig skatte på jorden, vil samle deres interesser og hengivenhed her. De opdyrker en kærlighed for penge, for huse og lande, indtil det optager sindets og legemets kræfter; deres kærlighed for verdslige ejendomme er større end deres kærlighed for de sjæle Kristus døde for. Denne verdens gud forblinder deres øjne, så at evige ting ikke værdsættes.    
De store førende fristelser som overøser mennesker, modstod Kristus i fristelsens ørken. Der besejrede han egenhændigt den listige og snu fjende, og overvandt ham. Den første store fristelse var at give efter for appetitten; den anden var formastelse, den tredje kærlighed til verden.    
Verdens troner og kriger og æren fra dem, blev givet til Kristus, hvis han ville bøje sig ned for Satan. Aldrig vil et menneske blive prøvet med så kraftfulde fristelser, som Kristus kom ud for. Satan kom med verdslig ære, velstand og livets fornøjelser, og bragte dem i det mest tiltrækkende lys for at lokke og bedrage. "Alt dette," sagde han til Kristus, "vil jeg give dig, hvis du vil tilbede mig." Kristus afviste den listige fjende, og kom sejrende ud.    
Satan har bedre succes med at nærme sig mennesker. Han hvisker: "Alle disse penge, al denne vinding, dette land, denne magt ære og rigdomme vil jeg give dig." For hvad? Han betingelser er generelt at renheden skal opgives, samvittigheden sløves og give efter for selviskhed. Når man helliger sig verdslige interesser, modtager Satan den hyldest som han spørger om. Døren lades åben for ham for at gå ind som han behager, med hans onde utålmodighed, egenkærlighed, stolthed, havesyge, list og hele registeret af syndige træk der følger med. Mennesker fortrylles og forlokkes forræderisk til ruin. Hvis vi selv overgiver os til hjertes og livets verdslighed, så er Satan tilfreds.    
Kristus overvandt Satan, viste os hvordan vi kan vinde sejr. Kristus modstod Satan med Skriften. Han kunne ty til sin eget guddommelige kraft, og brugt sine ord; men han sagde: "Der står skrevet, mennesket skal ikke leve af brød alene, men af ethvert ord der udgår fra Guds mund." Med den anden fristelse sagde han "Der stor atter skrevet, Du skal ikke friste Herren din Gud." Kristi eksempel er sat foran os. Hvis de hellige Skrifter blev studeret og fulgt, ville den kristne være styrket når han møder den listige fjende; men Guds ord forsømmes, og ulykke og nederlag vil følge efter.    
 "Hvad gavner det menneske, om han vinder hele verden, og bøder med sin egen sjæl? Eller hvad skal et menneske give som vinding for sin sjæl?" Mange sælger deres sjæle på et billigt marked. Ingen kan tillade sig at gøre dette store offer. Gud har betroet talenter til vor forvaltning. Han har givet mange talenter med midler og med indflydelse. Hvis de vil udnytte den kapital de har fået i hænderne med flid, udholdenhed og iver, kan de vende mange succesrige sjæle fra vildfarelse til retfærdighed. Disse sjæle vil arbejde for andre, og derved vil indflydelser og midler hele tiden vokse og fordobles i Mesterens sag. Hvis Kristi bekendende efterfølgere vil involvere sig i hans tjeneste med samme alvor som de udviser for at skaffe sig ejendomme, hvilket arbejde måtte der da udføres for at udbrede Genløserens rige!    
Dem som har en lille kapitel, helliggjort ved Guds kærlighed, kan gøre godt for Mesteren; men de som er hurtige, og har skarpe tanker kan udnytte dem i hans arbejde med store resultater. Pakkes de ind i en serviet, og skjule dem i jorden, og berøves Gud for de talenter han har betroet dem, er det en stor fejl.    
Vi er på prøve. Mesteren kommer for at undersøge hvordan vi har handlet, han vil spørge hvilken nytte der er af de talenter der er lånt os. Mine brødre og søstre i troen, har i gjort hvad I kan for at oplyse menneskenes sind om sandheden, eller har I ikke fundet tid fra jeres forretningsbyrder og forviklinger, som I helliger dette arbejde? Det er en forbrydelse at bruge Guds gode gaver, for at forklejne fysisk styrke, og splitte jeres hengivenhed fra Gud. "I kan ikke både tjene Gud og mammon." I kan ikke elske denne verden, og elske Guds sandheder. "Ved I ikke, at venskab med verden er fjendskab med Gud? Den, der gerne vil være verdens ven, gør sig altså til Guds fjende." "Elsk ikke verden, ej heller det, der er i verden! Hvis nogen elsker verden, så er Faderens kærlighed ikke i ham."    
Vi I samle jordiske rigdomme sammen for at blive ødelagt ved den store kæmpebrand, eller vi I bruge jeres bemidlede og indflydelsesrige talenter til Guds ære, og sende de rigdomme I har til himlen? Kæmpebrande og ulykker på hav og land som har hjemsøgt vort land, er blevet sendt som en advarsel for det som er ved at komme over verden. Gud vil vise menneskebørnene at han kan tænde en ild over deres afguder, som vand ikke kan slukke. Den store kæmpebrand er lige foran os, hvor alle livsværker vil blive fortæret. Men den skat der samles i Himlen vil være sikker. Ingen tyv kan nærme sig den eller ild udslette det.    
Når de unge mand kommer til Kristus og siger: "Mester! hvad godt skal jeg gøre for at få evigt liv?" bad Jesus ham at holde budende. Han vendte tilbage med svaret: "Det har jeg holdt alt sammen fra min ungdom; hvad mangler jeg endnu?" Jesus så kærligt på den unge mand, og udpegede nøje hans mangel i at holde budene. Han elskede ikke sin næste som sig selv. Kristus viste ham sin sande karakter. Hans selviske kærlighed til rigdomme var den mangel som ville udelukke fra ham himlen om den ikke blev fjernet. "Vil du være fuldkommen, så gå hen og sælg, hvad du ejer, og giv det til de fattige, så vil du have en skat i Himlene; og kom så og følg mig!" Kristus ville have ham til at forstå at der ikke krævedes noget mere af ham end han selv havde erfaret. Alt hvad han bad om var at han skulle følge hans eksempel.    
Kristus forlod rigdommene og herlighed, og blev fattig, at mennesker ved hans fattigdom kan blive gjort rige. Han forlanger nu for disse rigdommes skyld at opgive jordiske ting, og sikre sig himlen. Kristus vidste at når hengivenheden ligger til verdslige rigdomme, ville de drages bort fra Gud; derfor sagde han til den lovkyndige: "gå hen og sælg, hvad du ejer, og giv det til de fattige, så vil du have en skat i Himlene; og kom så og følg mig!" Hvordan tog han imod Kristi ord? Blev han glad for at han kunne sikre sig den himmelske rigdom? Han blev meget ked af det; for han havde meget gods. For ham var rigdomme ære og magt. Den store mængde af hans skatte var sådan at en bortskaffelse virkede som en umulighed.    
Her er rigdommenes fare for det havesyge menneske. Jo mere han får, des vanskeligere er det for ham at være gavmild. Skulle hans rigdomme formindske var hans liv slået i stykker. Frem for dette, vendte han sig fra den evige løns tiltrækning for at bibeholde og øge hans jordiske besiddelser. Han samler sammen og dynger op. Havde han holdt budene, ville hans verdslige besiddelser ikke have været så store. Hvordan kan han, planlæge og stræbe for sig selv, og elske Gud af hele sit hjerte, af hele sit sind, og af al sin styrke, og sin næste som sig selv? Havde han delt ud til fattiges behov, og velsignet sine medmennesker med en del af sine midler, som deres mangler krævede det, ville han have været langt lykkeligere, og ville have fået en meget større himmelsk rigdom, og mindre af jorden at sætte sin hengivenhed til.    
Kristus forsikrede den unge mand som kom til ham, at hvis han ville adlyde kravene skulle han få en skat i himlen. Dette verdenselskende menneske var meget sorgfuld. Han ønskede himlen, men han ønskede at bevare sine rigdomme. Han fraskrev sig evigt på grund af kærlighed til penge og mangt. Oh, hvilket ynkeligt bytte! Hvor mange går den samme vej, men som bekender at holde Guds bud. Under deres første erfaring glødede deres hjerter med kærlighed for sandheden; deres tanker var optaget af at studere Skrifterne; de så ny skønhed i alle linjer. Så spirede den gode sæd der var sået i hjertet op og bar frugt til Guds ære; men efter en tid, kvalte dette livs bekymringer og rigdommenes bedrag Guds ords gode sæd, der var sået i hjertet; og de fik ikke frembåret frugter. Sandheden kæmper for overherredømme, men dette livs bekymringer og kærlighed til andre ting kan vinde sejr. Satan søger gennem denne verdens forlokkelser at lænke dem, og lamme deres moralske kræfter, så de ikke har nogen fornemmelse for Guds krav på dem.    
Derved bliver kærlighed til vinding til en herskende lidenskab for mange. De bliver slaver af denne verden. Selviske interesser er dominerende. Deres eksempel fører andre bort fra sandheden. I deres bekendelse har de sagt til verden: "Vort borgerskab er ikke her, men der oppe," medens deres gerninger proklamerer at de er jordens beboere. Guds ord erklærer at dommens dag skal komme som en snare over alle dem der bor på jorden. Deres bekendelse er kun en forhindring for andre sjæle, - et falsk lys lokker dem til udslettelse.    
Kristus betroede talenter til sine tjener, og påbød dem at: Udnytte disse indtil jeg kommer. Når Mesteren kommer, og alle drages til regnskab for deres brug af de talenter de har fået betroet, hvordan skal de så stå undersøgelsen? Hvem vil være forberedt på at give Mesteren sine talenter dobbelt tilbage, vise at de er retsindige såvel som trofaste og udholdende medarbejdere i hans tjeneste?    
Gud tager os som sine skyldnere, og også som skyldnere over for vore medmennesker, som ikke har lys og sandhed. Paulus siger: "Både til grækere og barbarer, både til vise og uforstandige står jeg i gæld." Gud har åbenbaret Paulus sin sandhed, og derved gjort ham til skyldig over for dem som var i mørke, for at han skal oplyse dem. Gud har givet os lys, ikke til at skjule under en skæppe, men på en lysestage, så alle som er i huset kan få gavn deraf. Vort lys bør skinne til andre, for at åbenbare dem vejen til evigt liv.    
Hvordan kan huse og landes værdi sammenlignes med de dyrebare sjæle som Kristus døde for? Vid vor hjælp, kan disse sjæle blive frelst sammen med os i herlighedens rige; men vi kan ikke tage den mindste del af vore jordiske rigdomme med der. Lad mennesker skaffe sig det de kan, og passe på det med al nidkære omhu, som de kan udvise, alligevel udgår befalingen fra Herren, og på nogle få timer kan en brand, som ikke kan slukkes dygtigt nok, udslette et helt livs samlet gods; så de bliver en masse ulmende ruiner.    
Vredens svær rækkes ud over et folk som har opirret en retfærdig Guds mishag ved deres stolthed og ondskab. Storme, jordskælv, hvirvelstorme, brand og sværd vil sprede ødelæggelse over alt, indtil menneskenes hjerter svigter dem af frygt, ser efter de ting skal komme over jorden. Vi ved ikke hvor lidt rum der er mellem os og evigheden. Vi ved ikke hvor hurtig vor prøvetid afslutter.    
Hvilken nytte har jordiske rigdomme, når livet afslutter her, eller når Kristus kommer til syne? Hvordan vil den velstand som mange har tiltusket sig blive anvendt, kaldes de pludseligt til at afslutte deres prøve tid, og deres røst ikke længere kontrollerer over den? Hvad vil det gavne et menneske om han vinder hele verden, men bøder med sin egen sjæl? Vore midler har ikke større værdi end sand, som kun bruges til at dække de daglige fornødenheder, og velsigne andre og fremme Guds sag.    
Gud er ikke glad for at hans tjenere er uvidende om hans vilje, nybegyndere i åndelig forståelse, men kloge i verdslig visdom og kundskab. Vore jordiske interesser kan ikke sammenlignes med vor evige lykke. Gud har et arbejde til os at gøre, der går højere end at skaffe os ejendomme.    
Tyngden af Guds vrede vil falde over dem, som har brugt deres tid forkert, og tjent mammon i stedet for deres Skaber. Dem som lever for Gud og for himlen, udpeger livets vej for andre, vil gå fremad og opad til højere og helligere glæder. De vil belønnes med et "Vel gjort, du gode og trofaste tjener. Gå ind til din Herres glæde."  

12 12 1882 Review and Herald De to veje   
  "Gå ind ad den snævre port; thi vid er den port og bred den vej, som fører til fortabelsen, og mange er de, der går ind ad den; og snæver er den port og trang den vej, som fører til livet, og få er de, der finder den." Disse veje er tydeligt adskilte og fører i modsatte retninger. Den ene fører til evig død, den anden til evigt liv. Den ene er bred og jævn, den anden smal og besværlig. På samme måde er de skarer, der vandrer ad dem, forskellige af indstilling i deres liv, i deres påklædning og samtale.    
De, der drager ad den trange vej, taler om den lykke, som venter dem ved rejsens afslutning. De ser ofte kede ud af det i ansigtet, alligevel stråler de ofte at hellig glæde. De er ikke klædt som flokken på den brede vej, de taler heller ikke som dem eller optræder som dem. De har fået et eksempel at efterfølge. En smerternes mand og kendt med sygdom har vist dem hen til denne vej og har selv vandret den først. Hans disciple ser hans fodspor og føler sig trøstede og opmuntrede. Han kom til vejs ende i god behold, og det samme kan de, hvis de følger i hans spor.    
På den brede vej er alle optaget af deres egen person, af deres påklædning og de fornøjelser, de kan få på vejen. De hengiver sig i udstrakt grad til lystighed og svir og tænker ikke på, hvordan rejsen ender, på den sikre undergang ved vejens afslutning. Hver dag kommer de deres undergang nærmere, men alligevel styrter de af sted, hurtigere og hurtigere.    
Mange som går på den brede vej har disse ord skrevet på sig: "Død for verden. Alle tings ende er nær. Vær også I rede." De ser ud som de pyntede og tankeløse omkring dem, deres samtale er som deres kammeraters; men lejlighedsvis peger de med stor tilfredshed på bogstaverne på deres klæder, kalder andre til at få det samme på deres. De er på den brede vej, alligevel bekender de at være blandt dem der rejser på den snævre sti. Dem omkring dem siger: "Der er ingen skillelinje mellem os. Vi er alle ens; vi klæder os, taler og handler på samme måde."    
Når Kristus skal komme, vil han så acceptere et folk som har tilpasset sig verden? Vil han anerkende dem som sit folk som han har renset sig til sig selv? Nej aldrig, ingen andre end rene og hellige vil han anerkende som sine. Kun dem som er blevet renset og gjort hvide gennem lidelse vil Kristus acceptere.    
Hvordan var det med Guds folk i 1843 og 1844? Der var en helligelse som der ikke er nu. Hvad er kommet over Guds særlige bekendende folk? Hvorfor kommer tilpasningen til verden, uvillighed at lide for sandhedens sag? Hvorfra er den store mangel til at underlægge sig Guds vilje? Der er en lektie til os i Guds børns erfaring, efter at de havde forladt Ægypten. Gud kaldte dem ud fra ægypterne så de kan tilbede ham uforhindret og uden grænser. Han har forsøgt og prøve dem ved at bringe dem føre dem ud på vanskelige steder; han har arbejdet for dem ved mægtige mirakler. Men på trods af hans forunderlige handlemåde med dem, og mægtige manifestationer ved deres udfrielse så knurrede de, når de blev forsøgt og prøvet af ham. Deres sprog var: "Var vi dog blot døde for Herrens hånd i Ægypten"    
Bekendende kristne mener ofte det er besynderligt at Israels børn knurrede idet de rejste; at de var så utaknemmelige at de glemte Guds nådige behandling af dem. Men mange som tænker sådan har det værre end de. Gud har givet os lys over sit ord, åbenbaret store sandheder for denne tid, og gjort det så tydeligt og klart at det den alvorligt søgende ikke kan misforstås det. Hvor få værdsætter denne store velsignelse. Når prøvelser kommer, hvor mange er parat til at se tilbage og tænke at deres lod er vanskelig. De har ikke for tanke at den vej som de befarer, er en ujævn og selvfornægtende vej, og at de ikke må forvente noget for at gøre den jævn som om de var på den brede vej.    
Hvorfor er det så hårdt at føre et ydmygt og selvfornægtende liv? Fordi bekendende kristne ikke er døde i verden. Det er let at leve efter at vi er døde i synd. Men mange længes efter Ægyptens porrer og løg. De er tilbøjelige til at klæde og handle lige så meget som verden, som de kan og alligevel tage til Himlen. Disse forsøger at kravle en anden vej op. De indtager ikke den trange port, og går på den smalle sti.    
Bekendende kristnes tilpasning til verden er en vanære mod deres bekendelse, en vanære for Guds sag. De bekender at være draget ud fra verden og er adskilte, alligevel er de så meget lig dem i klæder, i samtale, og handlinger, at der ikke er forskel. Så længe mange der har liv og sundhed, bruger deres Guds-givne tid og midler til at besmykke deres dødelige kroppe, glemmer de at de kan blive berørt af Guds finger og lagt i dødens seng. Men idet de nærmer deres sidste forandring, og dødelig pinsel går til deres smertegrænse, kommer det store spørgsmål: "Er jeg parat til at dø? Parat til at vise mig for Gud i dommen, og gennemgå det store tilbageblik?" Spørg dem så hvad de føler for at dekorere deres kroppe, og hvis de har nogen fornemmelse for det, om de er parat til vise sig for Gud, vil de sige dig at hvis de kunne gå tilbage og leve om, ville de rette op på deres liv og undgå verdens tåbelighed, dens forfængelighed og stolthed; ville de leve til Guds ære, og sætte et eksempel omkring sig.    
Hvorfor er der så få der er interesseret i deres evige velfærd, så får der er beret for deres sidste forandring? Jorden tiltrækker dem, dens rigdomme lader til at være værd for dem. De finder nok der optager dem, og får ikke tid til at berede sig til Himlen. Satan søger altid at kaste dem længere og længere ud i vanskeligheder. Lige så snart forviklinger og trængsler er ude af sindet, er han parat til at involvere dem i noget nyt ved at skabe et uhelligt ønske for flere jordiske ting. Derved går deres tid, og når det er for sent, ser de at de ikke har vundet noget af betydning. De har grebet ud efter skygger, og mistet evigt liv.    
Mange som efterligner verdens skikke og moder hævder at de gør dette for at få indflydelse på verdslige. Men her begår de en sørgelig og fatal fejltagelse. Hvis de vil have en sand og frelsende indflydelse, så lad dem udleve deres bekendelse, vise deres tro ved retfærdige gerninger, og gøre en stor skillelinje mellem den kristne og verden. Vore ord, vore klæder, vore handlinger, bør tælle for Gud. Så vil alle kende os for at vi har været sammen med Jesus. Ikke troende vil se at den sandhed vi bekender har en hellig indflydelse, at troen på Kristi komme påvirker vor karakter. Hvis nogen ønsker at sælge deres indflydelse til fordel vor sandheden, så lad dem udleve dem, og derved efterligne det ydmyge Forbillede.    
Forældre, når I sætter et stolthedseksempel for jeres børn, viser I at sæden vil spire op og bære frugt. Det som I sår vil I høste. Høsten vil være overdådig og sikker. Det er lettere at lære en lektie i stolthed end en lektie i ydmyghed. Satan og hans engle står parat til at gøre jeres handling, eller sige jeres ord der er opmuntrer jeres børn til at efterligne verdens moder, og i deres stolthed, blande sig med det samfund der ikke er helligt. Oh forældre, derved planter i en torn i jeres eget skød, som I ofte mærker i pinsel. Når I medarbejder denne sørgelige lektie så lærer I jeres børn, at I vil finde det så godt som umuligt. I kan fornægte dem de ting som stiller deres stolthed, alligevel lever det stadig i hjertet, og intet andet kan ødelægge det end Guds hurtige og mægtige Ånd. Når dette finder vej til hjertet, vil det virke som en forfinende ild, og verdens stolthed og kærlighed vil fortæres.    
Med mindre I vækker jeres børns evige interesser, vil de visselig gå tabt på grund af jeres forsømmelse. Og muligheden for at upålidelige forældre vil kunne frelse sig selv er meget lille. Forældrenes liv bør være eksemplarisk. De bør udøve en hellig indflydelse i deres familier. Idet de værdsætter deres børns evige interesser, bør de irettsætte stoltheden i dem, irettesætte det nøje, og opmuntre til det i ord eller handling.    
Jesus, herlighedens Konge, som gav sit liv for at genløse os, bar en tornekrone. Således blev vor Mesters hellige hoved besmykket. "Han blev såret for vore overtrædelser, knust for vor brødres skyld; os til fred kom straf over ham, vi fik lægedom ved hans sår." Alligevel kan dem der bekender at være genløst ved Jesu blod, udgydt for dem, ken de hengive sig i stolthed for besmykkelse af deres person, og stadig hævde at være efterfølgere af det hellige, ydmyge og selvfornægtende Forbillede. Oh om alle kunne se det som Gud ser!    
Israel har sovet i stolthed, mode verdslighed midt i deres midte. Det er disse ting som adskiller Gud fra sit folk, som har lukket arken bort fra dem. Når sandheden påvirker deres hjerter, vil den skabe en død over for verden. Så vil de lægge den ydre besmykkelse til side, og hvis de er døde vil de ikke bevæges af ikke-troendes, latter, hån og spot. De vil mærke et ivrigt ønske for at adskille sig fra verden, ligesom deres Mester. De vil ikke efterligne dens stolthed, mode eller skikke. Det ædle formål vil altid være foran dem, til Guds ære, og vinde en evig arv. Denne udsigt vil opsluge alt der er af jordisk art. Gud vil have et folk der er udskilt og adskilt fra verden. Og lige så snart at nogen føjer et ønske om at efterligne verdens mode, ligeså hurtigt ophører Gud med at anerkende dem som sine børn. De viser at de er fremmede for nåde, fremmede for den sagtmodige og ydmyge Jesus. Hvis de kender ham, vil de vandre værdig med ham.    
Tilsyneladende gudsfrygt kan ikke frelse nogen. Alle må have en dyb og levende erfaring. Kun dette vil kunne frelse dem på den farens dag, som venter os. Så vil deres gerning blive prøvet, af hvad slags den er. Hvis den er guld, sølv eller ædelstene, vil de blive skjult som i løndom i Herrens telt. Men hvis deres gerning er som træ, hø og strå kan intet skærme dem mod Jehovas frygtelige vrede.    
Mange måler sig selv blandt sig selv og sammenligner deres liv med Andres liv. Sådan må det ikke være. Ingen andre end Kristus er givet os som eksempel, og enhver bør kæmpe for at efterligne ham godt. Vi er Kristi medarbejdere, eller medarbejdere sammen med fjenden. Enten samler vi med Kristus, eller spreder. Vi er beslutsomme, helhjertede kristne, eller det slet ikke. Ingen vil indtage himlen uden at gøre et offer. De, der er villige til at bringe et hvilket som helst offer for at få evigt liv, skal få det, og det vil være lidelsen værd, korsfæstelsen af jeget værd og opofrelsen af ethvert afgudsbillede. Den langt større og evige vægt af herlighed mere end opvejer enhver jordisk skat og fordunkler enhver jordisk tillokkelse.  

26 12 1882 Review and Herald Helligdagsgaver   
 Helligdagene nærmer sig hurtigt hvor der udveksles gaver, og gamle og unge studerer intens hvad de kan give deres venner, som tegn på kærlig opmærksomhed. Det er dejligt at få en gave, uanset hvor lille, fra dem vi elsker. Det er en forvisning om at vi ikke er glemt, og leder til at binde os lidt tættere til dem.    
Brødre og søstre, når I finder gaver til hinanden, vil jeg minde jer om vor himmelske Ven, for at I ikke har glemt hans krav helt. Vil han ikke være glad hvis vi viser at vi ikke har glemt ham. Jesus Livets Fyrste, gav alt for at bringe frelsen inden for vor rækkevidde. Oh, hvilken uforlignelig kærlighed! han forlod sit kongelige hjem, sin høje rang, og ydmygede sig for at dele vor armod og skam, så vi kan ophøjes og dele hans rigdomme og hans trone. Hans herlige fuldkommenhed fremkaldte englehærenes beundring; alligevel kom han, deres ophøjede Befalingsmand, ned til en verden sunket i synd, så han kan give os et fuldkomment eksempel i sit liv. Skridt for skridt steg han hed til dybeste ydmygelse, så han kunne nå faldne og skyldige mennesker, og opløftede dem til at blive Guds sønner. Han underlagde sig hån og skammelig mishandling på grund af os. På grund af os fornægtede han sig selv på alle punkter. Han led endog døden, så han kunne give os evigt liv.    
Det er gennem Kristus at vi modtager alle velsignelser. Vi kan komme til ham i vor armod og behov, og han vil lytte til vore bønner, og dække alle vore mangler. Vi er afhængig af ham hvert øjeblik efter nåde og styrke til at fastholde vor renhed og fortsætte i sin kærlighed. Hvor ofte behøver vi at få livets brød brudt for vore sjæles skyld! Hvor ofte behøver vi at blive genoplivet ved de levende vandes udspring! Enhver timelig såvel som enhver åndelig velsignelse, er et stadigt vidne om hans godgørenhed, De stunder der kommer igen, hvor rigdom og forskellige velsigner som giver den opfriskende regn og det glade solskin, alle ting vi modtager, ledsager vor Skabers vedvarende gaver til mennesker.    
Skal alle disse dyrebare tegn på hans kærlighed fremkalde et svar fra os med frivillige gaver til hans sag? Skal vor himmelske Velgørenhedsmand ikke have del i vore tegn på taknemmelighed og kærlighed? Kom, brødre og søstre, kom med jeres børn, endog småbørnene i jeres arme, og bring jeres ofre til Gud efter jeres evner. Nyn en melodi for ham i jeres hjerter, og lad hans pris kom over jeres læber. Lad os glæde os over at vor Frelser lever, for at gøre mellemkomst for os i Jehovas nærhed. Som et folk er vi faldet fra Gud, lad os vende tilbage til ham, og han vil vende tilbage til os, og vil helbrede alle vore frafald. Lad os, ved de kommende jule- og nytårsfester, ikke blot give et offer til Gud med vore midler, men give os selv uforbeholdent til ham, et levende offer.    
Fra nu af til det nye år begynder, så lad vore tankers tema være: "Hvad skal jeg yde Herren, for al hans godhed imod mig? Jeg vil tage frelsens bæger, og kalde på Herrens navn. Jeg vil indfri mine løfter til Herren nu, over for hele hans folks overværelse." I har belastet jeres opfindsomme kræfter for at berede noget, som vil overraske og tilfredsstille jeres venner. Lad os i de sidste dage af 1882, være så ivrige, så alvorlige, så udholdende at vi giver Gud det som tilkommer ham.    
Når vore himmelske Fader har kronet vore liv med en overflod for at dække vore timelige mangler, er hans barmhjertighedsgaver blevet misbrugt, fordi de var så fulde og frie. Mange glemmer at deres forpligtelse over for Gud vokser med de stadige manifestationer af hans kærlighed og omsorg, og at alle disse kald efter anerkendelse fra os i gaver og ofre, til at støtte de forskellige grene af hans værk. Disse har nu en dyrebar mulighed for genløse fortiden, og vise at Gud har førstepladsen i deres hengivenhed. Lad ikke vore bedste tanker, vor alvorligste møje, vore dyrebare offergaver, gå til jordiske venner, medens vor Skaber forsømmes og glemmes. Jeg taler til dem der bekender at være hans dyrebare børn: Hvad vil du bringe til Gud som et tegn på din kærlighed og taknemmelighed. Uanset hvor lille offer, vil han acceptere det, hvis det er det bedste du har at give, og gives af kærlighed og hjertets oprigtighed.    
Jeg bliver bedrøver når jeg tænker på hvor mange er så optaget af deres venners tanker og gaver som de forbereder til dem, så at de mister deres forpligtelse mod Gud af syne. De vil ikke søge at rense sjælens tempel for besmittelse så de kan bringe herren et offer i retfærdighed. I løbet af sidste år, har Satan anstrengt sig meget for at så disharmoni og uenighed blandt brødre. Nu hvor det gamle år er ved at være forbi, og det nye kommer ind, er det et godt tidspunkt for dem som har haft langt til og for bitre til at bekende sig for hinanden. "Bekend derfor jeres synder for hverandre, og bed for hverandre, for at I må blive helbredt." Dette er Herrens anvisning; vil vi adlyde ham, eller vælge at forblive i stolthed, og retfærdiggøre vore forkerte fejl? Oh! om mange måtte søge at få hengangne års synders udslettet, og få skrevet tilgivet imod deres navne i det himmelske register.    
Vi må tilgive dem, som forsynder sig imod os, hvis vi skal få tilgivelse og nåde, når vi kommer frem for nådestolen. Barmhjertighed og kærlighed må næres af alle, som ønsker at være Kristi efterfølgere. Da Peter spurgte: "Herre, hvor ofte skal jeg tilgive min broder, når han forsynder sig imod mig? Er syv gange nok?", svarede Jesus: "Jeg siger dig: ikke syv gange, men halvfjerdsindstyve gange syv gange." Dernæst understregede han tilgivelsens pligt ved hjælp af lignelsen om de to skyldnere. Én fik eftergivet en gæld på ti tusind talenter og nægtede derefter at vise barmhjertighed mod sin medtjener, som skyldte ham hundrede denarer. Den tilgivelse, som blev givet den hårdhjertede tjener blev tilbagekaldt, og han blev overgivet til bøddelknægtene. Vor Herre fortæller om lignelsens betydning med disse indtryksfulde ord: "Sådan skal også min himmelske Fader gøre med jer, hvis ikke enhver af jer af hjertet tilgiver sin broder."      
Her er det arbejde enhver familie og enhver kirke må gøre. Skynd jer brødre og søstre, og udnytte de få dage der er tilbage af 1882 med at bringe jeres hjerter i orden, og rette op på alle fejl. Husk at vi kun tilgives når vi tilgiver. Lad al fjendskab, tvist og bitterhed dø med det gamle år. Lad venlighed og broder og søsterlig hengivenhed nå ind i vore hjerter. Måtte vi starte det nye år med et rent blad. Hvilken glad tanke! Lad os drage nær til Gud "med et oprigtigt hjerte, i troens fulde vished" Så fredens Gud,der overgår al forstand, måtte holde vore hjerter og sind gennem Kristus Jesus.    
Jeg beder jer indstændigt Jesu efterfølgere at ikke lade disse kommende dages dyrebare anledninger gå uudnyttet forbi. Der må ikke bruges tid og midler på at forberede gaver, der hverken vil gavne giveren eller modtageren. Husk på at både jeres tid og jeres midler er betroet jer af Gud, og at han vil drage jer til regnskab for den måde som I bruger hans gaver på. Som kristne kan vi ikke fejre en skik, som Himlen ikke anerkender. Lad os hellere søge at få vore hjerter i en rigtig forfatning, befri os fra stolthed, forfængelighed stolthed og noget andet ond, og lad barmhjertighed, godhed og kærlighed dvæle deri. Lad os huske på Herren vor Skaber, og bringe ham taknemmelighedsgaver, og han vil ikke kun acceptere gaven men også giveren. Måtte vi have en sådan kærlighedsånd og glæde i vore hjerter og hjem, som vil gøre engle glade.    
Hvis alle de midler som i denne helligdagstid bruges på at stille et uhelligt ønske, eller som vil investeres unødigt, hvis de blev bragt som et taknemmelighedsoffer til Gud, og blive brugt til at fremme hans sag, hvilke mængder vil så flyde ind i skatkammeret! Hvem vil i år fravige deres usædvanlige skik? Hvor mange vil vende deres tanker og planer i en mere ophøjet og himmelsk kanal? I denne farefulde tid med frafald fra Gud, på grund af selviske udsvævelser, vil vi så ikke se fra det menneskelige til det guddommelige? Vil vi ikke vise at vi husker på Gud og være taknemmelige for hans stadige nådegaver, og frem for alt for gaven i hans dyrebare Søn? Skal vi ikke søge at tilpasse os den Guddommelige Model? Og efterligne Ham som gik omkring for at gøre godt?     
Jeg taler til jer mine brødre, som Gud har betroet denne verdens gods: Hvad vil I gøre når det nye år begynder, for at vise Giveren taknemmelighed af alle jeres nådegavers giver? Vi I give ham en del af de gaver han har givet jer, i form af frivillige ofre? Vil I, med jeres Jule og Nytårsgaver, anerkende at alt tilhører Gud, og at alle de gaver som vi får, er resultatet af guddommelig godgørenhed?    
Da Jesus steg op til Himlen, betroede han sit arbejde på jorden til sine disciple, og bad dem føre det frem i hans navn. Som Kristi efterfølgere skal vi være hans repræsentanter blandt menneskene. Frelse af fortabte sjæle kræver vore personlige ihærdighed og kræver vore midler. Dette burde være det store mål vi har foran os. Dette skal udrettes idet Gud har betroet os midler. Lad os da give det til ham, som er hans eget. Lad bemidlede mennesker gøre et frivilligt offer til Gud, med gavmilde gaver til vore forlagshuse og andre institutioner. Disse vigtige redskaber i Guds sag er tungt bebyrde og alvorligt lemlæstede i deres arbejde, i mangel på midler. Der er stadig gæld på nogle af vore bedehuse. Hvis vi ville fornægte os selv i år, og indfri gæld ved vore ofre, vil dette så ikke være til vor himmelske faders behag?    
Og det er ikke kun de velhavende der kan hjælpe med Guds værks fremme. Hvis vore unge mænd blot fornægter sig selv for sandhedens skyld, hvis de ville arbejde hårdt og være sparsommelige, kan de opspare en kaptital som kan dække omkostningerne på solen, og derved udruste dem selv til større nytte, og de kan også få en reservefond der dækker behovene i de forskellige grene af vort værk. Hvis vore unge søstre mærkede Guds krav på dem, kunne de klare sig uden smykker og unødige kjoletilskæringer, og ville søge alvorligt efter den indre besmykkelse; og i stedet bruge alle deres indtægter til klæder eller selviske udsvævelser, ville de have noget at gemme for Kristi sag.    
I enhver menighed, bør der anstrenges særligt for at vise vor taknemmelighed mod Gud, og give vore ofre for hans sag, uanset hvor små de måtte være. Lad dem der ønsker et juletræ, give denne grene gaver til trængende, og ofre til Guds pengekasse. Og lad børnene lære velsignelsen ved at give, og bringe deres små gaver, og føje dem til deres forældres ofre.    
Guds krav bør gå frem for alt andet, og bør imødekommes for enhver pris eller offer for sig selv. Uanset hvor lille en indtægt vi har, bør vi trofast give ham, det som han kræver er hans. Herren siger: "Dem der ærer mig vil jeg ære." Tilbageholdes tiende og gaver fra Herrens pengekasse, regnes som røveri fra ham. Er der alligevel ikke så mange, selv blandt os, som dækker alle krav frem for Guds krav? Nogle bringer ingen ofre for hans sag, og tilbageholder endog tiende, som har direkte har forbeholdt for ham selv. Nogle af disse personer er tilsyneladende velhavende. I sin store barmhjertighed sparer Gud dem stadig, så de kan se og bortlægge deres synd. Andre er parat til at mærke forbandelse over dem. De kommer i trange kår, og mærker mindre og mindre evne til at give, skønt havde de sat Guds krav først, og bragte han deres ofre med villigt hjerte, ville de være velsignet med flere mider til at give af.    
 "Gud elsker en glad giver," og hvis vi med taknemmeligt hjerte giver vore gaver og ofre til ham, "ikke tvært og tvungent", vil hans velsignelse følge os idet han ahr lovet: "Jeg vil åbne Himlens porte for jer, og udgyde en velsignelse." Og selvom det har kostet selvfornægelse og opofrelse fra vor side, vil vor samvittigheds billigelse og himlens velsignelse gøre denne helligdagstid til en af de lykkeligste vi nogen sinde har erfaret.    
Så længe vil tilskynder alle til at bringe deres ofre til Gud som det første, vil jeg ikke helt fordømme det at give jule- og nytårsgaver til vore venner. Det er rigtigt at give hinanden tegn på kærlighed og erindring, hvis vi ikke glemmer Gud, vor bedste ven. Vi bør give vore gaver så det er til virkelig gavn for ham der modtager. Jeg vil anbefale bøger som vil være til hjælp og forståelse af Guds ord, eller vil højne for kærlighed for dens forskriver. Giv noget læsestof til de lange vinteraftener. For dem som kan få det vil D'Aubigne's Histore om Reformationen være både interessant og udbytterig. Vi kan få en vis kundskab af hvad der er sket i fortiden i det store reformarbejde ud fra dette værk. Vi kan se hvordan Gud har udgydt lys i deres sind, som søgte hans ord, hvor meget mennesker der er forordnet og udsendt af han, var villige til at lede for sandhedens sag, og hvor vanskeligt det var for de store menneskemængder at fralægge deres vildfarelser og modtage og adlyde Skrifternes lære. I løbet af vinteraftenerne, hvor børnene var unge, læste vi fra denne historie, med dyb interesse. Vi indførte at læse belærende og interessante bøger i familiekredsen, foruden Bibelen, og vore børn var altid glade for denne form for underholdning. På denne måde hindrede vi dem i at nære et rastløst begær efter at være ude på gaden sammen med deres jævnaldrende, og samtidig indpodede vi dem smag for værdifuld læsning.    
Dem som har ansvar for vore forlag i Battle Creek, Mich., og Oakland, Cal., er blevet ledt af en pligtfølelse for at udvælge det bedste fra disse bøger, som de sælger til fornuftige priser. Dem som ønsker bøger gør godt i at købe disse frem for den masse litteratur der hverken styrker sind eller moral. Mange af vore folk har allerede "Kristi Liv." Bogen "Paulus' liv," der nu er sat salg på dette Forlag, er et andet nyttig og dybt interessant værk som burde udbredes vidt omkring. Bindene "Profetiens Ånd," burde være i enhver familie, og burde læses højt i familiekredsen. Mere end halvdelen af vore folk ved kun lidt eller intet om indholdet i disse bøger, og de mister meget i denne forsømmelse.    
Vidnesbyrdene rummer en belæring, som er nyttig for alle, både for forældre og børn. Hvis disse bøger blev læst højt for hele familien, ville såvel børnene som forældrene nyde godt af deres råd, advarsler og irettesættelser. Når disse kommer ud af syne og forsømmes til fordel for fiktion og sensationel litteratur, vil både I selv og jeres børn bevæge jer baglæns både mentalt og åndeligt.    
Mange sabbatsholdere abonnerer ikke på Review, og nogle har hverken Review eller <i>Signs</i>. De undskylder sig med at de ikke kan tillade sig at abonnere på disse blade, som det er så vigtigt for dem at få. Men I mange tilfælde findes der flere verdslige plade på deres borde som deres børn gennemgår. Indflydelsen fra de fleste tidsskrifter i dag er sådan at Guds ord bliver usmageligt, og ødelægger en smag for al nyttig og belærende læsning. Tankerne er optaget af det som det får næring af. Verdslige blade er fyldt med beretninger om mord, røverier, og andre oprørende forbrydelser, og læserens tanker dvæler ved disse fordærvelige sceneri der beskrives deri. Men giver man efter for sensationel læsning eller demoraliserende litteratur som en vane, er det som at bruge opium eller andre fordærvelige mediciner, og som resultat, svækkes, fornedres og endog krakeleres tusindes tankesind. Satan gør mere gennem pressens produkter for at svække de unges tankesind og fordærve moraler, end han gør på andre måder.    
Lad al læsestof af den karakter blive bandlyst fra vore huse, lad bøger som er nyttige, belærende, og ophøjende blive sat i jeres biblioteker og på jeres bord, sammen med Review and Herald, vore menighedsblade, og <i>Signs of the Times, </i> vore missionsblade, og det får god virkning på både forældre og børn. Lad forældre i de lange vinteraftener, have alle deres børn der hjemme, og tiden bør anvendes til læsning af skrifterne og andre interessante bøger, som kan skaffe viden og som kan indskærpe de rette grundsætninger. Vælg den, som er dygtigst til det, til at læse højt, mens familiens andre medlemmer er beskæftigede med nyttigt arbejde. På denne måde kan aftenerne i hjemmet blive både fornøjelige og lønnende. Ren sund læsning vil være det for sindet, som sund føde er for kroppen. Derved vil du blive stærkere til at modstå fristelse, forme de rette vaner, og handle efter de rette principper.    
Hos mange familier der bekender at tro sandheden, forsømmes ransagelse af Skrifterne på det skammeligste. De er uvidende, skønt det er deres privilegium at være klog. Alle burde tage til til at studere Guds ord dagligt, under alvorlig bøn så de kan lære livets og frelsens vej. Dette hellige ord er en sikker vejleder, og vi sætte alle i stand til som søger dens sider til at skelne mellem hellige sandheder og falsk lære der læres vidt og bredt i disse farlige tider. Jeg tilskynder jer, mine brødre og søstre, om nødvendigheden af at ransage Skrifterne. Jeres evige skæbne afhænger af jeres forståelse og adlyde dem for jer selv. Frelsens plan fremsættes klart, Guds krav anføres tydeligt, og hvis vi er hans lydige børn, skal vi ransage omhyggeligt og under bøn for at lære hans vilje, så vi kan gøre den.    
Vi behøver at tænke mere på Gud og mindre på os selv. Hvis vi blot tænker på ham lige så ofte som vi går beviser for hans omsort for os, vil vi have ham i vore tanker, og vil glæde os over at tale om ham og prise ham. Vi taler om timelige ting fordi vi interesserer os for de. Vi taler om vore venner fordi vi elsker dem; vore gælder og vore sorger er bundet til dem. Alligevel har vi en uendelig større grund til at elske Gud end at elske vore jordiske venner; vi modtager mere fra ham end fra nogen anden ven, og det bør være den mest naturlige ting i verden at gøre Gud til den første i alle vore tanker, og tale om hans godhed og fortælle om hans kraft, og reagere på hans kærlighed ved vore frivillige gaver og ofre for hans sag. Alle ting tilhører Gud, og de rige gaver han har givet os, himlenes herligheder, naturens skønheder, hans forsyns store gaver, er ikke noget vi skal tilbede; vi har ikke fået det til at optage vore tanker med og elske det sådan at vi intet har at give til Gud; de minder os hele tiden om ham, og binder os i kærligheds- og taknemmelighedsbånd til vor nådige Velgører. Oh! Jeg beder jer indstændigt som bekender at elske Gud at være mindre selvcenterede. Saml jeres hengivenhed om Jesus, jeres Genløser. Opgiv alt for hans skyld, vær villig til at ofre hvad som helst for at frelse sjæle som han døde for. Giv ham jeres elskede hyldes, jeres villige tjeneste, og han vil skænke jer det eviges livs uvurderlige gave.  

9 01 1883 Review and Herald Adskillelsens offer   
 Den anskuelse fremholdes vidt og bredt, at Hebræernes ofre ikke har betydning for kristne, og kan ikke interessere dem. Denne anskuelse er ubegrundet. Det er sandt at de mosaiske love ikke skal overholdes nu; men forstås det rigtigt, anses de som helt glødende for hellige og vigtige sandheder. Disse ritualer, som Jehova selv har udpeget, var så mange fyrtårne der oplyser stien for Guds gamle folk, og for at rette deres tanker til det store offer der blev givet for menneskenes synder, set i korsets lys, indeholder de, de dyrebareste lektier for Guds folk i dag.    
I gamle dage blev Israels børn pålagt at gøre et offer for hele menighedsforsamlingen, for at rense dem fra ceremoniel besmittelse. For ofret af den røde kvie der blev opsendt, repræsenterer mere fuldkomment som skal genløse fra syndsbesmittelse. Dette var et lejlighedsoffer der renser alle som nødvendigvis eller uheldigvis havde berørt den døde. Alle som kom i kontakt med døde på nogen måde, blev ceremonielt betragtet som urene. Således blev Hebræernes tvunget til at tænke på at døden kom ind som konsekvens af synd, og er således en repræsentant af synd. Den <i>ene</i> kvie, den <i>ene</i> ark, den <i>ene</i> kobberslange, pegede slående på det <i>eneste</i> store offer, Kristi offer.    
Kvien skulle være rød og uden plet, som var et symbol på blod. Den måtte være uden lyde, og en der aldrig havde båret et åg. Her er Kristus symboliseret igen. Guds søn kom frivilligt for at udføre forsoningsværket. Der var intet forpligtende åg på ham, for han var uafhængig og over alle love. Englene var som Guds forstandige budbringere under forpligtende åg; intet personligt offer fra dem kunne indløse den faldne slægt. Han havde magt til at nedlægge sit liv og tage det op igen. "Da han var i guddomsskikkelse, holdt han det ej for et røvet bytte at være Gud lig."    
Alligevel elskede dette herlige væsen den stakkels synder, og påtog sig en tjeners skikkelse, så han kan lide og dø for menneskets skyld. Jesu kunne være forblevet ved sin Faders højre hånd, bære sin kongelige krone og sin kongelige robe. Men han valgte at bytte al himlens rigdom, ære og herlighed med menneskenes armod, og hans høje rang skiftede han med Getsemanes rædsler og Golgatas ydmygelse og pinsel. Han blev en smerternes mand og kendt med sygdom, så han ved lidelsens og blodets dåb kan rense og indløse en skyldig verden. "Se, jeg kommer," var det glædelige samtygge, "for at gøre din vilje oh Gud!"    
Ofringen af kvien blev udført uden for lejren, og dræbt på den mest højtidelige måde. Derved led Kristus uden for Jerusalems porte, for Golgata var uden for bymurerne. Dette skal vise at Kristus ikke døde for hebræerne alene, men for alle menneskene. Han proklamerer for en falden slægt at han skal blive deres Genløser, og tilskynder dem til at acceptere den frelse som han tilbyder.    
Da kvien var blevet slået ihjel, iklædte præsten sig rene hvideklæder, tog blodet i sine hænder eftersom det kom ud af ofrets krop, og stænkede mod templet syv gange. Således gik Kristus, i sin egen pletfrie retfærdighed, efter at have udgydt sit dyrebare blod, ind i den himmelske helligdom for at tjene for synderens skyld. Og derved kom den dybrøde strøm i Guds forsoningstjeneste for menneskene. "Og da vi har en stor præst over Guds hus, så lad os træde frem med et oprigtigt hjerte, i troens fulde vished, bestænkede på hjerterne og derved rensede fra en ond samvittighed, og tvættede på legemet med rent vand."    
Kviens krop blev brændt til aske, som viste et helt og dueligt offer. Så blev asken samlet op af en person der ikke var blevet besmittet af berøring med den døde, og samlede det op på et rent sted uden for lejren. Når renselsesceremonien var udført, blev disse bragt i et kar med vand i, fra en vandstrøm. Denne rene og pure person tog da en cederstok med skarlagen og en yssopklase og stænkede karrets indhold på teltet og personerne derinde. Denne ceremoni blev gentaget flere gange fordi den skal være grundig, og blev udført som en renselse fra synd.    
Renselsesvandet der blev stænket på det urene, der symboliserede Kristi blod udgydt for at rense fra moralske urenheder. De gentagede påstænkninger illustrer det værks grundigheds som må udføres for den angrende synder. Alt det han må være sat til side til dette formål. Ikke kun hans egen sjæl skal vaskes ren og skær, men han bør kæmpe for at få sin familie, sit hjems indretning, sin ejendom og alt hvad han har helliget til Gud.    
Efter at teltet var bestænket med yssop, stod der skrevet over deres dør som var renset: Jeg tilhører ikke mig selv, Herre, jeg er din. Således bør det være med der bekender at blive renset af Kristi blod. Gud er ikke mindre nøjeregnende end han var i gamle tider. Salmisten referer i sin børn til denne symbolske ceremoni, når han siger: "Rens mig for synd med ysop, tvæt mig hvidere end sne". Kristi blod er effektivt, men det må hele tiden bruges. Gud ønsker at hans tjenere skal hellige sig <i>selv</i> for hans sag, og brug midlerne til hans ære, som han betroet dem. Hvis nogen er blevet selviske, og tilbageholder det fra Herren, som de gladelig burde give til hans tjeneste, så behøver de bestænkelsesblodet grundigt anvendt, hellige dem og alle deres ejendomme til Gud.    
Mange der bekender at være Kristi efterfølgere har ikke den alvorlige og uselviske helligelse til hans sag, som han forlanger af dem. De gør sig opmærksomme på timelige ting, og oplærer deres tankesind til forretninger, for at kunne hjælpe sig selv derved. Men Gud kalder dem til at komme tættere i union med ham, så de kan forme og oplære dem for hans sag. En højtidelig udtalelse blev givet det gamle Israel at mennesker som forbliver urene, og nægter at rense sig selv, burde afskæres fra forsamlingen. Dette har en særlig betydning for os. Hvis det var nødvendigt i gamle tider at den urene rense renses ved bestænkelsesblodet, hvor nødvendigt er det for dem der lever i de sidste dages farer, udsættes for Satans hårde fristelser, at få Kristi blod brugt dagligt på deres hjerter. "Thi hvis blod af bukke og tyre og aske af en kvie, når det stænkes på de besmittede, helliger og bringer kødelig renhed, hvor meget mere vil da ikke Kristi blod, fordi han i kraft af en evig Ånd frembar sig selv som et lydefrit offer for Gud, rense vor samvittighed fra døde, gerninger, så vi kan tjene den levende Gud."    
Kristus har planlagt at hans troende børn bør være lys for verden, jordens salt. Det hellige liv og kristne eksempel for et godt menneske i fællesskabet, spreder et lys der genspejles på andre. Hvor stor bør da en gruppe troendes indflydelse da ikke være som vandrer helt efter Guds bud. Forkyndelsen af ordet er forordnet af Gud, til at opvække og overbevise syndere. Og når den levende forkynder viser selvfornægtelse og Kristi offer som eksempel i sit eget liv, når hans omvendelse og handlinger er i harmoni med det Guddommelige mønster, så vil han udøve en kraftfuld indflydelse over dem, som lytter til hans røst. Men alle kan ikke være ordets lærere fra talerstolen. Den forskellige menneskers personlige pligter er varierende, men der er et arbejde til alle at udføre. Alle kan hjælpe til sagen, ved at give uselvisk af deres midler og hjælpe værkets forskellige grene, og tilvejebringe midler til publicering af traktater og tidsskrifter der spredes blandt folk, og udbrede sandheden. Dem som giver penge til at fremme sandheden, og bærer en del af værkets byrde; de er medarbejdere sammen med Kristus, for Gud har givet bemidlede mennesker, med betroelse, så de kan bruge dem til kloge og hellige mål. Dette er blandt de redskaber som Himlen har ordineret for at gøre godt, en af de talenter som mennesker lægger ud til vekselererne.    
Vi bør altid have i sinde at vi er Guds forvaltere, og at han drager os til ansvar for de timelige talenter som han har lånt os, og bruge klogt til hans ære. Skal vi ikke ransage vore hjerter nøje, og undersøge de motiver som tilskynder os til handling? Mange er i fare for at elske deres ejendomme. Deres ører lytter ikke til Mesterens kald, i form af hans hellige og i mangel for hans sag. De investerer ikke gladelig deres rigdomme for Kristendommens virksomhed. Hvis vi ønsker en skat i himlen, bør vi sikre den, så længe vi har mulighed for det. Dem som føler det sikrer at bruge deres midler på at få flere jordiske rigdomme, og investere sparsomt i Guds sag, bør være tilfreds med at modtage den himmelske skat efter deres investering i det himmelske forråd.    
Mange ønsker at se Guds sag vokse, men anstrenger sig kun lidt personligt i sidste ende. Hvis disse kan se deres sande position, og indse at deres ansvarlighed mod Gud, vil de blive mere alvorlige medarbejdere med Jesus. "Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte, og med hele din sjæl, og med al din styrke, og af hele dit sind." Der kan ikke være udelt interesse for dette, for hele hjerte, sin dog styrke er alt det som udgør mennesket.    
Apostlen siger: "I er ikke jeres egne, I er købt for en pris." Når den fattige og fordømte synder ligger under Faderens lovs forbandelse, elskede Jesus han sådan at han gav sig selv for overtræderen. Han genløste ham ved sit blod. Vi kan ikke beregne den dyrebare løsesum der blev betalt for at genløse faldne mennesker. Hjertets bedste og helligste hengivenhed bør gives til gengæld for en så forunderlig kærlighed. De timelige gaver som vi glæder os over er blot til låns, for at kunne fremme Guds rige.    
Jeg taler om tiende-systemet, hvor ringe det end ser ud for mine tanker. Hvor lille budget er det ikke! Hvor frugtesløst er det at sætte et mål, med matematiske regler, tid, penge og kærlighed imod en kærlighed og et offer som ikke kan måles og beregnes! Tiende for Kristus! Oh, en lille almisse, skammelig gengæld for det som har kostet så meget. Fra Golgataskors, Kristus kalder på en ubetinget overgvielse.    
Han lovede den unge hersker at hvis han solgte at han havde og gav til det fattige, og løftede sit kors og fulgte ham, kunne han få en skat i himlen. Alt vi har bør helliges til Gud. Himlens Majestat kom til verden for at dø en offerdød for menneskenes synder. Hvor koldt og selvisk er menneskehjertet dog, at man kan vende sig fra denne uforlignelige kærlighed, og sætte sig selv op til denne verdens tomme ting.    
Min broder, min søster, når selviskheden stræber for sejr over jer, så hav i sinde at Ham som forlod Himlens herlige sale, og lagde sine kongelig klæder til side for jeres skyld, blev fattig så I gennem hans fattigdom kan blive rige. Vi I så ignorere denne store kærlighed og bundsløse barmhjertig, og nægte at være til ulejlighed, og fornægte jer selv for hans kære sag? Vil I klynge jer til denne livs rigdomme, og ikke hjælpe med til at fremføre det store sandhedsarbejde? Jeg bønfalder jer at vække op fra jeres sløvhedstilstand, forlade verdslige tings tome afgudsdyrkelse, og være alvorlig for at sikre jer den evige arvs titel. Arbejd så længe det er dag. Bring ikke jeres sjæle i fare ved at forspilde nuværende anledninger. Sæt ikke jeres evige interesser i anden række. Sæt ikke verden før religion, og slide dag for dag for at få dens rigdomme, medens fare for evig konkurs truer jer. Hver dag bringer jer nærmere det endelige regnskab. Vær rede til at opgive de talenter I har fået lånt, sammen med det I har optjent ved klog anvendelse.    
I kan ikke tillade jer at ofre himlen, eller spille med jeres sikkerhed. Lad ikke rigdommens bedrag få jer til at forsømme de evige skatte. Satan er en listig fjende, og han er altid på sporet af jer, stræber efter at omsnære jer, og omfavne jeres fordærv. Vi er i ventetiden; lad der være bundet op om jeres lænder, og jeres lys skinne, der venter på Herren når han kommer tilbage fra brylluppet, så når han kommer og banker på, måtte I straks åbne op for ham.    
Hold øje med om jeres lys omtåges, den første forsømmelse af bøn, det første symptom på åndelig slummer. Han som holder ud til enden skal frelses. Når man hele tiden udviser den tro og kærlighed som får den troende til at skinne som lys i verden. I forbereder jer kun dårligt for Mesterens konge, hvis, når han viser sig, kan I kun give ham de talenter som I har gravet ned i jorden, forsømte talenter, misbrugt og delt kærlighed, der tjener mammon, skønt I bekender at tjene Gud.     
I bekender at være Kristi tjenere. Hvor nødvendigt er de så ikke at I adlyder jeres Mesters anvisninger, og er tro mod jeres pligter. "Se, hvor stor en kærlighed Faderen har vist os, at vi må kaldes Guds børn; og vi er det. Derfor kender verden ikke os, fordi den ikke har kendt ham." Denne kærlighed er uden sidstykke, og gav et sønners forhold til Gud. Derfor forventer Faderen lydighed af sine børn, derfor forlanger han en rigtig forvaltning af den ejendom han har lagt i deres hænder. De skal ikke bruge det til personlig tilfredsstillelse, men det er Herrens kapital, som de står til ansvar over for.    
Herrens børn, hvor dyrebart er løftet! Hvor fyldestgørende er Frelsens forsoning for vor skyld! Genløseren, med et hjerte af ublandet kærlighed, udgyder stadig sit hellige blod for synderens skyld. De sårede hænder, den gennemborede side, ødelagte fødder, beder udtryksfuldt for faldne mennesker, hvis genløsning er blevet indkøbt for stor en pris. Oh en uforlignelig nedladelse! Hverken tid eller begivenheder kan formindske sonofferets virkekraft. Som en velduftende røgelsessky rejser sig antageligt for himlen, og Aron stænkede blodet på det gamle Israels nådestål, og rensede folk fra skyld, ligeså antog Gud det slagtede lams fortjenester som renselsesmiddel fra syndens besmittelse.    
 "Våg og bed, at I ikke falder i fristelse." I har hårde kampe at kæmpe. I bør tage hele retfærdighedens rustning på, og vise jer selv som stærke og sande i jeres Genløsers tjeneste. Gud ønsker ingen lediggængere på hans mark, men samarbejde med Kristus, vagtposter der står tappert på deres poster, korsets tapre soldater, parat til at gøre og vove alt for den sag de er indkaldt til.    
Det er ikke velstand eller forstand som gør lykke; det er sand moralsk værdi, en fornemmelse af pligtens udførelse. I kan få sejrherrens løn, og stå foran Kristi trone og synge hans pris på den dag hvor han samler sine hellige; men jeres klæder må renses i Lammets blod, næstkærlighed må dække jer som en klædning, og I vil findes pletfrie og uden lyde.    
Johannes siger i Åbenbaringens bog: "Derefter så jeg, og se, en stor skare, som ingen kunne tælle, af alle folkeslag og stammer og folk og tungemål stod foran tronen og foran Lammet iførte lange, hvide klæder og med palmegrene i hænderne; og de råbte med høj røst og sagde: "Frelsen tilhører vor Gud, som sidder på tronen, og Lammet." "Det er dem, som kommer fra den store trængsel, og de har tvættet deres klæder og gjort dem hvide i Lammets blod. Derfor står de nu foran Guds trone og tjener ham dag og nat i hans tempel; og han, som sidder på tronen, skal opslå sit telt over dem. "De skal ikke sulte mere og ikke tørste mere, ikke heller skal sol eller nogen hede stikke dem." Thi Lammet, som står midt for tronen, skal være deres hyrde og lede dem til kilderne med livets vand; og "Gud skal tørre hver tåre af deres øjne."  

24 04 1883 Review and Herald Kristent arbejde   
  "Alt skal I gøre uden knurren og betænkeligheder, for at I må blive ulastelige og uden svig, Guds dadelfrie børn midt i en vanartet og forvildet slægt, hvor I skinner som himmellys i verden. "I er" siger Kritus til sine efterfølgere, "verdens lys." Medens arbejdet med at forkynde evangeliet er betroet prædikanten, skal alle menighedsmedlemmerne demonstrere evangeliets kraft, ved at repræsentere Kristus i deres liv. Apostlen siger: "I er vort brev skrevet I vore hjerter, kendt og læst af alle mennesker." Den kristnes medfølelsen udgør den standard som verdslige skal bedømme evangeliet ud fra.    
Gud vil have medarbejdere på jorden. Han giver alle kristne et arbejde at gøre. Enhver har sin særlige pligtpost at stå på, og enhver har en tæt forbindelse med Gud, så han vil kunne udføre sit arbejdet klogt og godt. Apostlen formener sine brødre at "gøre alt uden knurren eller beklagelser." Vi skal ikke blot afholde os fra knurren og beklagelser, men gøre "alt" som Gud og pligten forlanger.    
Herren har udstyret enhver person med talenter, store eller små, efter hans evner. Hver enkelt person har en mission at udfylde, som indbefatter med- og modgang for andre. Hvis han er tro mod sine evner, er han et lys der skinner til Guds ære; ved sit kristne eksempel, hans standhaftighed og troskab, repræsenterer Kristus mod verden. Hvis han er utro, bliver han et falsk lys, en Satans agent der lokker sjæle i ruin. Ligesom en skildvagt, der sover på sin post, bringer sine kammeraters frihed og liv i fare, ligeså bringer bekendende kristne, der er utro mod sit høje kald, sine medmenneskers evige velfærd i fare.    
Synderes frelse kræver alvorligt og personligt arbejde. Vi skal bære livets ord til dem, ikke vente på at de kommer til os. Med personlig medynk og pålidelig livsførelse vil vore alvorlige hjertefølte appeller være, igennem Gud, som den Almægtige skarpe pile der borer sig ind i det syndsforhærdede hjerte, som skarpe segl der høster en dyrebar høst til den himmelske lade. Hvis vi er medarbejdere sammen med Kristus, har vi alle neg at bringe til Mesteren, - sjæle der er frelste ved vor medvirken.    
Så I kan være uangribelige og uden svig, Guds lydefrie børn midt i en forkvaklet og forvildet slægt, hvor I stråler som himmellys i verden (Fil 2,15.) betyder ikke, at vi skal forblive passive. Hvis de kristne ikke sætter sig højere mål end negativ dyd, må vi bekymrede spørge, hvordan det skal gå dem, som ikke kender Kristus eller sandheden. Hvem vil række deres hænder ud og frelse dem?  Lydefrie betyder her uforfalsket, ægte; det udtrykker en aktiv fromhed. Vi skal lade vort lys skinne for andre, så dets klare stråler kan genspejle den store lyskildes herlighed. Vor himmelske Fader er ikke en hård herre; han kræver aldrig mere eller mindre af noget menneske, end han giver evner til. Enhver, som har fået meget, skal der kræves meget af. Alle har en alvorlig opgave at udføre for Gud. Enhver, som af Gud har fået evner til at tænke, øver en indflydelse på andre. Ved Guds hjælp kan denne indflydelse blive brugt til at frelse mennesket. Vi skal hver for sig stå til regnskab for hver eneste en lille bagatel, vi gør mindre end det Gud har givet os evner til at gøre. Han måler vor styrke; han giver os en gerning, vi kan udføre, og som skal udføres, hvis vi ønsker at høre fra hans læber den himmelske velsignelse: Vel gjort, du gode og tro tjener.    
Nogle personer forestiller sig en lang række kristne pligter som de skal udrette, og så skælver de og kvier sig over opgaven, og i mange tilfældes efterlades det ugjort. De har selv de selv må rette, forkerte vaner må fornyes, fristelser modstås. Som Kristi efterfølgere, må der udgå et stadigt og sikkert lys fra dem, hvis klare stråler skal fremstille Jesus, som han der ikke tror ledes til at respektere kristendommen og forherlige Gud. Den forberedelse der er nødvendigt for den kristnes arbejde, kræver en anstrengelse. Hjertet må ransages dagligt, i lydighed mod apostlens formaning, "Undersøg jer selv om I er i troen." Bønnen i det skjulte må fastholdes; fordømmes denne pligt vil våbnene lægges til side, som bruges i kampen. Man må deltage i bedemødet, og frembære et glædeligt vidnesbyrd. Måske bliver sjæle modløse, måske ledes de i en forkert retning, hvis vidnesbyrdene ikke udånder den rette ånd. Der er personer som behøver hjælp fra venlige ord og gerninger, og som har brug for at der sendes bønner for dem og med dem. Enhver Kristi efterfølger har faktisk et alvorligt arbejde. Men vi bør ikke blive modløse af arbejdets storhed. Vi bør tage tingene i deres orden, en ting ad gangen. Det villige sind, seriøsiteten, vil gå fremad. Gud har lovet nåde efter hvad vi behøver.    
Har du ladet arbejdet være indtil denne ellevete time? Jeg beder jer indstændigt at begynde nu. Føler du dig inkompetent til at gøre nogle store ting, og udretter derfor ikke noget? Gør hvad du kan, om det så er småt. Gå roligt til værks, stole på Gud for den styrke som han kan give. Se ikke ivrigt til morgendagen. Brug din tid i dag allerbedst muligt, lad dit lys skinne for Kristus, også når der udføres små pligter. Giv dig igen i morgen til Jesus, som en der er parat til at gøre hvad som helst, om det er beskedent. Udføres dagens pligter trofast, vil du beredes til at tage vare på morgendagens arbejde med nyt mod og nyt iver, og sige: "Hidindtil har Herren hjulpet mig." Stå altid helt parate over for Gud; lad dit hjertes bøn være: "Herre, hvad vil du have mig til at gøre nu? Besjæl mig med din Ånd, styrk mig til dit arbejde." Så kan du vokse op til mands modenhed i Kristus.    
Vi tillader at vi nærer for megen bekymring, trængsler og forviklinger i Herrens arbejde. Vi behøver at stole på ham, tro på ham, og gå fremad. Vi skal ikke lade vore liv overskygge for andres liv, med vor sorger og skuffelser, eller afskrække dem ved at overlade vort arbejde til dem. Alle imødekommer Satan og hans hær, og behøver at anstrenge os til det yderste for modstå mørkets kræfter. Alle har trængsler og sorger at bære, hårde fristelser at modstå. Fortæl ikke dine trængsler til dine medmennesker, men bring alt til Gud i bøn. Gør det til en regel at aldrig sige et tvivlende eller modløst ord. Du kan gøre meget for at opklare andres liv og styrke deres anstrengelser, ved håbefulde ord og hellig glæde, endog når dit eget hjerte er betynget af usigelig sorg.    
Der er mange brave sjæle der presses hårdt af fristelse, vansmægter i kampe mod selvet og mod mørkets kræfter, alligevel søger de samtidig at gøre godt for andre. Kritisere ikke og tage ikke modet fra disse, er et hårdt slag. Glæd ham med brave og håbefulde ord, som hjælper ham på vej. Således kan Kristi lys skinne fra dig. Derved bekender du Jesus og hans forvandlende nåde for verden: "Ingen lever for sig selv." Ved vor ubevidste indflydelse kan andre opmuntres og styrkes, ellers kan de miste modet og frastødes fra Kristus og sandheden.<br><i>Konkluderes næste uge</i>  

1 05 1883 Review and Herald Kristent arbejde (konkluderet)   
 Kristi bekendende efterfølgere, når I helliger jeres tid og midler til stolthedens udsvævelser, så spørg jer selv hvis gaver I ødsler af. Når I bruger dyrebare timer på moden, som blot er til for at behage fantasien, men ikke gavner nogen, så spørg hvordan denne dags regnskab vil stå I himlens bøger der oppe. Jeres gerninger vil komme frem for Dommen, hvad enten de er gode eller onde. Mener I at I skal aflægge regnskab for den måde som hver dag bruges på, hvor ofte vil I så lave rapporter som disse? "Tilbringes en eller to timer i sengen efter solopgang, fordi jeg ikke er tilbøjelig til at stå op og begynde dagens pligter. Bruges der flere timer på klæder. Bruges dagen på at lave flæser der besmykker mine børns klæder. De må se ud som andre folk, ellers har jeg ingen indflydelse. Går denne eftermiddag med at underholde gæster. Jesu navn blev ikke nævnt. Vi talte om vore brødre og søstres forkerte optræden, om verdslige anliggender, og vor forviklinger og trængsler." Ærer disse personer Gud i deres liv? Skinner deres lys? Frelses der sjæle ved deres hjælp?    
Mange ved ikke hvordan der vindes sjæle til Kristus, fordi de aldrig har prøvet at lære. Hvis de ville gå glad og hjerteligt til arbejdet, vove at den rigtige indflydelse i den position Gud har sat dem i, ville de få styrke og erfaringer med al deres møje. De ville lære hvordan de skal tilpasse sig andres mangler, og derved blive succesrige sjælevindere for Kristus og sandheden. En stor del af den kristne verden vover at tjene Gud med en fuldmagt. De uddanner sig selv til erhverv, forretninger men ikke til kristent arbejde, som er vigtigere end alt andet. I den same fabrik fordeles arbejdet på behørig vis. Der sættes mennesker til side til særlige forretningsgrene. Medens en kan gøre sit et arbejdet med succes, kan han ikke udrustes til at gøre sin næstes arbejde. Tømreren vil fejle ved ambolten, grovsmeden ved flyvevingen. Ved professionerne vil der komme større vanskeligheder. Advokaten kan ikke varetage sygdommens kritiske tilfælde, og lægen vil kun kunne gøre et dårligt forsvarsarbejde i retssalen. På samme måde har Kristi efterfølgere forskellige positioner og pligter, og enhver bør søge at udruste sig selv til det sted som Mesteren har sat ham til rette. "Han gav enhver sin gerning."    
Dem som undskylder sig selv fra at arbejde med andres sjæles frelse, vil ikke selv blive frelste. Der er et arbejde der skal gøres for Kristus i vore familier, i vort naboskab og overalt. Ved venlighed mod fattige, syge og efterladte, får vi en indflydelse over dem, så den guddommelige sandhed kan finde adgang til deres hjerter. Overalt er der anledninger til at gøre noget nyttigt. Alle som er besjæle med Kristi Ånd, vil vise sig selv som den levende vins frugtbærende grene.    
Det er et sørgeligt faktum, at mange der bekender en religion måler deres fromhed med den laveste standard, som de anser for sikker. De mener at kunne undfly Guds vrede, men søger ikke at gore alt det gode som Herren har givet os evner til at gøre. De bliver meget opmærksomme på visse former, som de kalder religion, og argumenter og indtrængende bønner er lige så kraftesløse for at få dem fra deres uforanderlige standpunkt. De er tilfredse med det som det er. De vil ikke vækkes op til at bede mere eller give mere. Mange lader månederne og årene gå uden en ægte erfaring i Guds kærlighed, eller en byrde for at frelse sjæle. De leder andre til skepsis eller foragt for sandheden ved deres manglende religiøse iver, deres verdslighed og selviskhed.    
Kunne himlens protokolbog åbnes op for os, ville vi forbavses over de forholdsvis mange bekendende kristne som egentlig ikke bidrager til noget i opbyggelsen af Kristi rige, som ikke anstrenger sig for sjæles frelse. Disse er dovne tjenere. Mange som er tilfredse med at ikke gøre noget godt, bilder sig selv ind at de ikke gør nogen skade, ved deres eksempel. For udøves der en sådan indflydelse, må de aflægge regnskab for Gud. Syndere som føres vild af disse falske lys, går ned i fordærv. Enhver person vil drages til ansvar fro det gode som han kunne have gjort, men gør han ikke noget, fordi han var for uforsigtig og doven til at lære Guds vilje at kende.     
Den dovne tjener blev ikke fordømt for det han havde gjort, men for det han ikke havde gjort. Der er ingen fjende der er farligere for Guds sag end en passiv kristen. Ham der bespotter åbenlyst, gør mindre skade; for han bedrager ingen, han viser sig som det han er et vildskud, en torn. Ham der ikke gør noget er den største forhindring. Dem som ikke vil bære byrder, som afskyer alle ubehagelige ansvar, er de første som fanges i Satans snare, den første der giver sin indflydelse til en forkert retning.    
Våg, bed og arbejde - dette er den kristnes slagord. Lad ingen undskylde sig fra at arbejde for sjæles frelse. Lad ingen bedrage sig til at tro at der ikke forlanges noget af dem. Der forlanges ikke mindre af ham, end han der fik et talent. Den upålidelige tjener skjulte sin talent i jorden, og forsøgte at retfærdiggøre sig, ved at knurre imod sin herre. På samme måde er dem, som gør det mindste i Kristi sag, hurtige til at betvivle og knurre. Knyttede de sig til den levende Vin, og bar frugt til Guds ære, vil de finde så meget at gøre, og føle så stor glæde i arbejdet, at de ikke har tid eller tilbøjelighed til at beklage sig.    
Det er op til os hvad der skal stå i den rapport, som vi skal møde senere. Vil vi have dens sider fyldt med beretninger om alvorligt arbejde for Gud og menneskeheden? Lad os følge i Hans fodspor som erklærede: "Jeg må udvirke Hans gerninger, som har sendt mig, så længe det er dag; for natten kommer hvor ingen kan arbejde."  

8 05 1883 Review and Herald Praktiske tanker om lejrmøder   
 [Ved vort lejrmøde i Hanford, Cal., for et år siden, følte jeg mig tilskyndet ved Herrens Ånd at tale til vore folk om det vigtige i at fastholde rigtige levevaner, for at kunne få noget ud af mødet. Da de hovedpunkter der blev fremholdt, i generel anvendelse, gives der her nogle opsummerende noter, til gavn for alle der deltog ved disse årlige samlinger.]    
Vore årlige missionsarbejdermøder afholdes med et særligt formål. Vi ønsker at blive åndeligt stærke ved at få føde af livets brød. Vi har adskilt os fra Gud når vi giver efter for verdens leveregler, skikke og praksis. Vi lader timelige ting tage vor opmærksomhed, og betragter Guds tjeneste som mindre betydeligt. Som konsekvens, kommer vi selv i en meget svag åndelig tilstand. Den tid vi bruger sammen bør være i hjertets ydmyghed og brydelse og i syndsbekendelse. Her ønsker vi at søge Herren, og finde at han er til glæde for vore sjæle. For at gøre dette må vi rense sjælstemplet fra dets besmittelse, vi må forvise selviske tanker og interesser. Jesus er iblandt os, for at høre vore bods-bekendelser og tilgive vore synder.    
Vi bør ikke bruge denne dyrebare tid på unødigt arbejde blot for at tilfredsstille appetitten. Vi er ikke kommet her for at svælge os i fester. Dem som har taget ansvar for vore restauranter ved tidligere lejrmøder, har kun fået mulighed for at deltage ved nogle få møder. Der er sørget meget for at tilberede mad, - koge kød, tærter, kager og forskellige andre retter for at føje appetitten. Var alt dette virkelig nødvendigt? Jeg tror det ikke. Nogle få enkle fødeartikler, tilberedt med omhu og dygtighed, vil dække alle vore virkelige behov, og samtidig ikke skade maven eller hjernen. Føden bør være rigelig i mængde, og af god kvalitet. Vi må ikke tvinges til at leve af kødspiser fordi der ikke er tilberedt noget andet i stedet. Pengene der bruges på at købe kød, kunne bruges på en god variation af frugter, grøntsager og kornprodukter. Kød er ikke nødvendigt for sundhed eller styrke, ellers begik Herren fejl da han forsynede Adam og Eva før deres fald. Alle næringselementerne indeholdes i frugter, grøntsager og kornprodukter.    
Hvis vi er omhyggelige med vor kost, og samtidig klæder os på en sund måde under de forandringer som kan ske, vi kan undgå de ubehagelige følger af at disse vigtige sager forsømmes. Forældre bør være særlig opmærksom på deres børns kost. Lad dem få en god sund kost, tilberedt på en enkel og velsmagende måde. Men mange hustruer ved ikke hvordan der skal laves mad. Lys skinner på dem, men de sørger ikke for at modtage det. De vender sig med foragt fra kogemetoder som kræver dygtighed og opfindsomhed, de gør sig afhængige af skadelige ingredienser for at dække det er mangler. Vi bekender at være reformere, og som sådan bør vi hele tiden søge at få alle vore skikke og vaner i en rigtig standard, i stedet for at tilpasse os verdens skadelige praksis.     
Varme kiks tillavet med soda eller bagepulver bør aldrig være på vore borde. Sådanne komponenter egner sig ikke i maven. Varmt tillavet brød af enhver slag er vanskeligt at fordøje. Grahamsboller som er både sunde og velsmagende kan tillaves af usigtet mel, blandet med ren kold vand og mælk. Men det er vanskeligt at lære vore folk forenkling. Når vi anbefaler grahamsboller siger vore venner: "Oh, ja vi ved hvordan de skal laves." Vi er meget mere skuffet når de er færdige, tillavet af bagepulver, eller med surmælk og soda. Disse bevidner ingen reform. Usigtet mel, blandet med ren blød vand og mælk, giver de bedste boller vi nogen sinde har smagt. Hvis vandet er hårdt, så brug blød mælk, eller kom æg i dejen. Bollerne bør være grundigt bagt i en velopvarmet oven, med sagde ild.     
Når der laves rundstykker, så brug blød vand og mælk eller lidt fløde; tillav en stiv dej og ælt den til kiks. Bag den forrest i ovnen. Dette er sødt og velsmagende. Dette kræver grundig tygning, som gavner både tænder og mave. Det giver godt blod, og kræfter. Med sådant brød og overdådige frugter, grøntsager og brød som vort land flyder af, kan der ikke ønskes større overdådighed.    
Vi bør undgå fejl; ikke kun i kvaliteten, men også i vor mads kvantitet. At spise for meget af den enkle kost vil skade fysisk, mental og moralsk sundhed. Nogle personer har dannet spisevaner, nårsomhelt mellem måltiderne. Fortsætter dette, bliver de af en anden slags. Maven kan oplæres til at ønske mad otte gange om dagen, og mærker sult hvis den ikke får noget. Men dette er ikke argumentet for at spise så ofte. Tre gange om dagen, og intet mellem måltiderne - endog ikke et æble - bør være den højeste grænse for udsvævelserne. Dem som går længere overtræder naturens love, og vil lide straffen. To måltider om dagen er bedre end tre.    
Den mad vore brødre os søstre bringer til lejrgrunden er helt upassende til disse anledninger, - berigede kager, paier og forskellige retter der er tilberedt så et sundt menneske bliver sygt. Naturligvis betragtes den bedste føde ikke for god til en prædikant. De indbyder ham til deres borde, og sender disse fødeartikler til hans bord. Mange prædikanter er dyspetiere; de har fået skadet deres helbred, ved at tage mad I for store mængder og af en skadelig kvalitet. De lider af varme og kolde fødder og læber; og blodet kaldes ned til maven for at afhjælpe den byrde den har fået. Mennesker kan ikke blive åndelige arbejdsfolk, før de overholder nøje mådehold med deres fordøjelsesvaner Gud kan ikke lade sin Helligånd hvile over dem, som svækker sig selv ved grovæderi.    
Dyrebare talenter er gået tabt I Guds sag på grund af umådeholden spise. Mange er, så længe de lever, berøvet det halve af deres livskraft og styrke af det de har. Hjernen er undertrykt fordi maven er bebyrdet. Frem for alle andre, bør hjernen økonomisere på deres hjernes og nervers styrke. De bør undgå føde eller drikke som har tendens til at irritere eller opildne nerverne. Ophidselse efterfølges af depression. Overdrives udsvævelser vil sindet omtåges, og give et andet lys og forvirres. Vore folk begår fejl når de frister deres prædikanter til usund mad.    
Og lad os ikke komme til lejrmødet og bryde sabbaten med at lave mad på den dag. De instrukser Gud gav Israel bør ikke ignoreres: "Bag, hvad I vil bage, og kog, hvad I vil koge," for "I morgen er det hviledag, en hellig sabbat for Herren." Gud mener hvad han har sagt; og skal vi som overbringer den guddommelige lovs krav til folk, selv bryde loven, blot for at behage appetitten? Gud forbyde det! Jeg ved at Herren ofte har tilbageholdt sin velsignelse fordi vi ikke har æret ham og holdt sabbaten efter buddet. Nogle gange var der næsen ligeså meget madlavning at gøre på sabbaten som på andre dage. Jeg vil foretrække at blot spise brød og vand, frem for at løbe risikoen at bryde det fjerde buds sabbat. Alle nødvendige forberedelser for sabbaten bør gøres om fredagen. Lader tilberedes en varm vælling sabbatsmorgen hvis vejret er kolt. Ud over dette bør al madlavning undgås som en overtrædelse af sabbaten.    
Hvis der nogen sinde skal overholdes gode klædevaner, så lad det være ved vore hellige samlinger. Her ønsker vi, af alle andre steder, at vore tankesind skal være klare og aktive. Vi bør ære Gud til alle tider og på alle steder, men det er dobbelt så vigtigt ved sådanne møder, hvor vi er samlet for at drage os nær til Gud, og få bedre kendskab til hans vilje. En grund til at vi ikke har mere glæde af Herrens velsignelse, er at vi ikke agter på det lys han har fundet rigtigt at give os, når det angår livets og sundhedens love. Hvis vi alle lever mere enkelt, og sædvaneligvis bruger tiden på at føje appetitten og stille klædestolthed, hvis vi bruger den tid på at ransage skrifterne og i ydmyg bøn for livets brød, bør vi modtage større åndelig styrke. Vi behøver at være mindre opmærksomme på vore timelige mangler, og mere på vore evige interesser.    
Vil dem som driver vore lejrmøder sørge for at Gud ikke vanæres eller hans instrukser ignoreres? Vil de give agt på det lys som gives dem over sundhedsreformen, og derved hjælpe folk med at sikre både fysisk og moralsk sundhed? Lad os søge at vende tilbage til Herren ved vore årlige samlinger, samle de lysstråler op som vi har forsømt, og gå med på de betingelser som står i Guds ord, og kræve hans velsignelse i tro.  

10 07 1883 Review and Herald Den sande missionsånd   
 Den sande missionsånd er i Kristi ånd. Verdens genløser var det store forbillede for mission. Mange af hans efterfølgere har arbejdet alvorligt og uselvisk i menneskenes frelses sag; men intet menneske kan klare at blive sammenlignet med vort store Eksempels selvfornægtelse, opofrelse og godgørenhed.    
Den kærlighed som Kristus beviste for os er uden sidestykke. Hvor han dog arbejdede seriøst! Hvor ofte var han ikke alene i inderlig bøn, på bjergsiden eller tilbagetrukket i haven, udgød sine anmodninger under stærke råb og tårer. Hvor udholdende var han ikke i sine bønner for syndige menneskers skyld! Endog på korset, glemte han ikke sine egne lidelser i sin dybe kærlighed for dem som han kom for at frelse. Hvor kold er vor kærlighed ikke, hvor ivrige for vore interesser, når det sammenlignes med den kærlighed og interesse som vor Frelser udviste! Jesus gav sig selv for at genløse vor slægt; og hvor hurtige er vi ikke til at undskylde os selv fra at give alt det vi har til Jesus. Vor Frelser underlagde sig tungt arbejde, vanære og lidelse. Han blev afvist, hånet foragtet medens han var i gang med det store arbejde han kom for at udføre.    
Spørger I, mine brødre og søstre: Hvilket forbillede skal vi efterligne? Jeg viser jer ikke hen til store og gode mænd, men til verdens Genløser. Hvis vi ville have den sande missionsånd, må vi besjæles med Kristi kærlighed; vi må se til vor tros Ophavsmand og Fuldender, studere hans karakter, opelske hans sagtmodighed og ydmyghed, og vandre i hans fodspor.    
Mange tror at missionsånden, og kvalificering til missionsarbejde, er en særlig gave eller evne der er givet prædikanter og nogle få menighedsmedlemmer, og at alle andre blot skal se til. Der har aldrig været en større misforståelse. Enhver sand kristen vil besidde en missionsånd; for at kunne være en kristen skal man være som Kristus. "Ingen af os lever for sig selv," og "om nogen ikke har Kristi Ånd, så hører han ikke ham til." Enhver som har smagt af den kommende verdens kræfter, hvad enten han er ung eller gammel, lært eller ulært, vil oprøres af en ånd som tiskyndede Kristus. Det fornyede hjertes allerførste impuls er at også bringe andre til Frelseren. Dem som ikke har dette ønske, beviser at de har mistet deres første kærlighed; som de nøje må ransage i deres hjerter i lyset af Guds ord, og alvorligt søge Kristi ånds friske dåb; bør de bede for en dybere forståelse af den forunderlige kærlighed som Jesus udviste for os, da han forlod herlighedens verdener, og kom til en falden verden for at frelse fortabte.    
Enhver af os har en opgave i Herrens vingård. Vi skal ikke søge det standpunkt som får os til at give efter for store nydelser og størst vinding. Sand religion er fri for selviskhed. Den sande missionsånd er en personlig opofrelsesånd. Vi skal arbejde for som helst og overalt, af bedste evner, for vor Mesters sag.    
Lige så snart at en person er virkelig omvendt ti sandheden, springer der et alvorligt ønske op i hans hjerte for at gå ud og fortælle nogle venner eller naboer om det dyrebare lys der skinner ud af de hellige sider. Ved hans uselviske arbejde for at tjene andre, er han et levende brev, kendt og læst af alle mennesker. Hans liv viser at han er blevet omvendt til Kristus, og er blevet en medarbejder sammen med ham.    
Som klasse er syvendedags adventister et gavmildt og varmhjertet folk. I forkyndelsen af denne tids sandhed, kan vi stole på deres stærke og parate sympati. Når man giver et godt motiv for deres gavmildhed, appellerer til deres dømmekraft og samvittighed, fremkalder det hjertelig reaktion. Deres gaver for at støtte sagen bevidner at de tror at det er sandhedens sag. Der er faktisk forventninger til os. Ikke alle, der bekender at acceptere troen er alvorlige og oprigtige troende. Men sådan var det også på Kristi tid. Endog blandt apostlene var der en Judas; men det betyder ikke at alle er af samme karakter. Vi har ikke grund til at miste modet, når vi ved at der er så mange som er helliget til sandhedens sag, og er parate til at ofre noget stort for at fremme den. Men der er stadig en stor mangel, en stort behov blandt os. Der er for lidt af den sande missionsånd. Alle missionsarbejdere bør have en dyb interesse for deres medmenneskers sjæle, som vil lede hjerte til hjerte, i sympati, og i Jesu kærlighed. De bør bede alvorligt efter guddommelig hjælp, og bør arbejde klogt for at vinde sjæle til Kristus. En kold, og åndsløs anstrengelse vil ikke udrette noget. Der er behov for at Kristi ånd falder på profeternes sønner. Så vil de udvise en sådan kærlighed for menneskesjæle som Jesus eksemplificerede i sit liv.    
Grunden til at der ikke er dybere religiøs iver, og ikke større kærlighed for hinanden i menigheden er, at missionsånden er ved at dø bort. Nu siges der lidt om Kristi komme, som tidligere var tema for eftertanke og samtale. Der er en uforklarlig modvilje, et voksende ubehag mod religiøs samtale; og i stedet for dette hensvæver endog bekendende Kristi efterfølgere sig i intetsigende småsnak.    
Mine brødre og søstre, ønsker I at bryde den fortryllelse som holder jer? Vil I vågne op af denne sløvhed som ligner dødens dvaskhed? Gå ti arbejdet, hvad enten du synes det eller ej. Anstreng dig personligt for at bringe sjæle til Jesus og sandhedskendskab. Ved dette arbejde vil I både stimuleres og styrkes; det vil både vække op og få kraft. Når jeres åndelige kræfter bruges vil de blive mere livskraftige, så at I kan arbejde for jeres egn frelse med succes. Dødens sløvhed er over mange der bekender Kristus. Gør alt for at vække dem op. Advar, forman og gør indsigelse. Bed for at Guds blødende kærlighed kan varme og smelte deres isnede natur. Selvom de måske nægter at høre, så vil jeres anstrengelser ikke gå tabt. I arbejde på at velsigne andre, vil jeres egne sjæle blive velsignede.    
Ordets tjenere er Guds udvalgte agenter der spreder kundskaben om hans vilje; men der er for lidt missionsånd, endog blandt vore prædikanter. Efter at have forkyndt ordet, begrænser nogle sig til blot at læse eller studere, og forsømmer andre og vitalt vigtige opgaver. Selvom det er rigtigt at bruge tid på at studere, bør enhver prædikant nære en dyb interesse for at gøre alt som er muligt for ham for de sjæles frelse, som Kristus døde for. Vi bør besøge folk, og søge omhyggeligt og visdomlig efter deres interesse for åndelige ting.    
Kristi prædikanttjenere bør være forenede, - af ét hjerte og ét sind. De bør rådføre sig med hinanden. Ingen må afkræve arbejde af deres brødre, som er helt efter deres plan, men prøve at bevare deres individualitet, og alle arbejder for andres bedste, påskønne deres brødre højere end sig selv. Det er Satans arbejde at opildne til misundelse og jalousi, og frastøde hengivenhed, svække tillid og fremkalde mistillid, og fortænksomhed. Alt dette forhindrer troens enhed i mellemkomsten med Gud for den svage og fortvivlede, for Kristi nåde, for at omvende syndere, og derved udelukke den velsignelse som kunne være vor.    
Vi har sandhedens teori, og nu må vi søge dens helliggørende kraft mere alvorligt. Jeg tør ikke holde dette tilbage i denne farefulde tid. Det er en fristelsens og modløshedens tid. Enhver fanges af Satans snarer, og vi bør stå sammen for at modstå hans kraft. Vi bør være af ét sind, tale om de samme ting, og forherlige Gud med én mund. Så kan vi få succes med at udvide vore planer, og udnytte alle talenter med tappert missionsarbejde, som vi kan bruge i værkets forskellige afdelinger. Når folk ser enheden, visdommen og Kristi nåde som deres viser ved deres eksempel, vi de få større tillid til værket.    
Sandhedens lys spreder sine klare stråler over verden gennem missionens anstrengelser. Trykkeriet er et redskab hvorved mange nås, som det vil være umuligt at nå ved præstearbejde. Et stort arbejde kan gøres ved at præsentere bibelen for folk, præcis sådan som den læses. Bring Guds ord til ethvert menneskes dør, fremhæv dens klare udtalelser for ethvert menneskes samvittighed, gentag Frelserens befaling for alle: "Ransag skriften." Forman dem til at tage bibelen sådan som den er, for at anråbe guddommelig oplysning, og så, når lyset skinner, modtage enhver dyrebar stråle med glæde, og underkaste dig frygtløst konsekvenserne.    
Guds nedtrådte lov skal ophøjes over for folk; lige så hurtigt som de vender sig alvorligt og ærbødigt til de hellige skrifter, og Himlens lys vil åbenbare forunderlige ting for dem, ud fra Guds lov. Store sandheder som længe har været skjult af overtro og falsk lære, vil blusse op fra det hellige ords oplyste sider. De levende orakler udgyder deres nye og gamle rigdomme, bringer lys og glæde til alle der vil tage imod dem. Mange vækkes op af deres slummer. De rejser sig som om det var fra døde, og modtager det lys og liv som Kristus alene kan give. Sandheder som har vist sig som gigantisk forstandighed, forstår Kristi småbørn. Dette er tydeligt åbenbaret for disse, som har været omtågede åndelige begreber for ordets mest lærte fortolkere, fordi de , ligesom de gamle saddukærere, ikke kendte til skrifterne og Guds kraft.    
Den som studerer bibelen med oprigtigt ønske for at kende og gøre Guds vilje, vil blive kloge på frelsen. Sabbatsskolen er en vigtig gren i missionsarbejdet, ikke kun for at give unge og gamle kendskab til Guds ord, men for at vække dem til en kærlighed til hellige sandheder, og en ønske om at studere skriften for sig selv; frem for alt, for at lære dem at tilpasse deres liv efter dens hellige lære.    
Alle der tager Guds ord som deres livsregel, kommer i tæt forhold med hinanden. Bibelen er deres unions-bånd. Men dem som ikke bøjer sig for det hellige ord, som en ufejlbarlig vejleder, søger ikke deres kammeratskab. De vil være i modstrid, bade i tro og i praksis. De kan ikke være i harmoni med dem; de er uforenelige. Som syvendedags Adventister appellerer vi skikke og traditioner til det tydelige "Så siger Herren," og af denne grund er vi ikke, og kan vi ikke, være i harmoni med skarer som lærer og følger menneskenes læresætninger og påbud.    
Alle som er født af Gud vil blive medarbejdere sammen med Kristus. Disse er jordens salt. "Men hvis saltet har mistet sin kraft, hvorved skal det så saltes med?" Hvis den religion vi bekender ikke fornyer vore hjerter og helliggører vore liv, hvordan skal den så have smag for ikke-troende? "Så dur det kun til at kastes ud og trædes ned af mennesker." Den religion som ikke har en genskabende kraft på verden, er ikke af værdi. Vi kan ikke stole på den for vor egen frelses skyld. Jo hurtigere vi lægger den bort, des bedre; for den er kraftesløs og falsk.    
Vi skal tjene under vor store Leder, og presse al modsatrettet indflydelse væk, for at være medarbejdere sammen med Gud. Det arbejde vi har fået tildelt, er at så evangeliets frø ved alle vande. Alle må gøre en del til dette arbejde. Kristi mangfoldige nåde som vi får tildelt, gør os til talentforvaltere som vi må gøre til flere, og lægge dem ud til vekselererne, så når Mesteren spørger efter dem, kan han få sit eget tilbage med renter.  

17 07 1883 Review and Herald Unge mænd som missionsarbejdere   
 Unge mænd der ønsker at gå ud på markerne som prædikanter, kolportørere eller lægfolk, bør først få en mental oplæring i passende grad, såvel så særlig forberedelse til deres kald. Dem som ikke er uddannet, utrænet og ikke forædlede til at gå ind på en arbejdsmark, hvor de uddannede og talentfulde bekæmper sandhederne i Guds ord. De kan heller ikke modstå de vildfarne fremmede former, det religiøse og filosofiske i kombination, for at udsætte det som kræver videnskabskundskaber såvel som bibelsk sandhed.    
Især dem som har forkyndertjenesten for øje, bør mærke vigtigheden af bibelske metoder i oplæring af prædikanter. De bør gå hjerteligt til arbejdet, og så længe de studerer på skolerne, skal de lære Kristi sagtmodighed og ydmyghed af den Store Lærer. En Gud der holder pagterne har lovet som bønnesvar at Han Ånd vil udgydes over disse elever i Kristi skole, at de må blive retfærdighedens forkyndertjenere.    
Der skal gøres et hårdt arbejde med at fordrive vildfarelser og læresætninger fra overhovedet, så at bibelsandhed og bibelreligion måtte finde sted i hjertet. Det var som de midler Gud havde forordnet til at uddanne unge mænd og kvinder til missionsarbejdet forskellige afdelinger, at skoler er oprettet iblandt os. Det var Guds vilje at de ikke kun udsender nogle få, men mange medarbejdere. Men Satan har besluttet sig for at forpurre dette mål, har ofte sikret sig dem, som Gud vil kvalificere til nyttige steder i hans værk. Der er mange som vil arbejde hvis de blev tilskyndet til det, og som vil redde deres sjæle ved at arbejde på den måde. Menigheden bør nære sit store ansvar for at føre sandhedens lys ud og Guds betvingende nåden inde for sine egne grænser, så længe penge og indflydelse bruges på at bringe kompetente personer ud på missionsmarken.    
Hundredvis af unge mænd burde være forbered til at gøre deres del med at sprede sandhedens frø ved alle vande. Vi ønsker mænd som vil fremstøde korsets sejre; mænd som vil holde und under modløshed og afsavn; som vil være ivrige, beslutsomme og have en uundværlig tro på missionsmarken.    
Menigheden kaldes til at gribe fat i dette arbejde med langt større alvor og iver end udvist hidtil. Enhver menighed bør gøre særlige tiltag for at oplære dens missionærere, og derved hjælpe til opfyldelse af det store bud: "Gå ud i verden og forkynd evangeliet for al skabningen." Mine brødre, vi har fejlet og synet ved at prøve for lidt. Der bør være flere medarbejdere på missionsarbejdet i de fremmede lande. Blandt os er der dem som, uden besvær og tøven kan lære fremmede sprog, og udruste sig selv til at forkynde sandheden til andre folk. I den første menighed blev missionærere mirakuløst begavet med en sprogkundsab som de blev kaldet til at forkynde for Kristi uransagelige riger. Og hvis Gud var villig til at hjælpe sine tjenere, kan vi så betvivle at hans velsignelse vil hvile over vor møje for at udruste dem, der af naturen har kundskaber til fremmede tunger, og som med god opmuntring, vil frembære sandhedsbudskabet til deres egne landsmænd? Vi kunne have fået flere medarbejdere på udenlandske marker, hvis dem som havde indtaget disse marker brugte alle talenter som de har inden for rækkevidde. Men nogle var tilbøjelige til at afvise hjælp hvis den ikke kom efter deres idéer og planer. Og hvad blev resultatet? Hvis missionærere blev fjernet ved sygdom eller død, fra deres arbejdsmarker, hvor er der så mænd som er uddannet til at udfylde deres pladser?    
Ingen af vore missionærere har sikret sig alle tilgængelige talenters samarbejde. Således er megen tid gået tabt. Vi glæder os over det gode arbejde som er blevet gjort i fremmede lande; men var der brug forskellige arbejdsplaner, kunne der være udrettet ti gange ja tyve gange mere; et antageligt offer kunne være bragt til Jesus, og mange sjæle kunne være reddet fra vildfarelsens trældom.    
Enhver som modtager sandhedens lys, burde lære at bære lyset til andre. Vore missionærere i fremmede lande bør tage taknemmeligt imod enhver hjælp, alle evner som de får. De må være villig til at løbe en risiko, og vove noget. Det er ikke Gud til behag, at vi udsætter nuværende muligheder for at gøre godt, i håb om at udføre et større arbejde i fremtiden. Enhver bør følge Forsynets ledelse, ikke rådføre sig med egne interesse, og ikke stole helt på deres egen dømmekraft. Nogle kan være så fastlåste for at se fejl, hvor Gud ønsker fremgang; De ser kun giganter og forskansede byer, hvor andre, med klarere syn, også ser Gud og engle, parate til at sejre for hans sandhed.    
Det kan i nogle tilfælde være nødvendigt at unge mænd lærer fremmede sprog. Dette kan de få succes med ved at omgås folk, og samtidig bruge en del af dagen hver dag, på at studere sproget. Dette bør dog kun gøres som et nødvendigt skridt for at få en uddannelse sådan som de finder det i missionsmarkerne selv, og som kan blive medarbejdere, ved hjælp af god oplæring. Det er absolut nødvendigt at dem som til skyndes til tjenestearbejdet kan tale i deres modersmål til folk af forskellige nationer. Det er et stort forlangende for en midaldrende mand at lære fremmede sprog; og med hans bestræbelser vil det næsten være umuligt for ham at tale det så hurtigt og korrekt, at han kan blive en god medarbejder.    
Vi kan ikke tillade os at berøve vore hjemmemissioner midaldrende mænd og ældre prædikanters indflydelse, ved at sende dem ud til fjerne marker, og gå ind i et arbejde, som de ikke er kvalificerede til, og hvor ingen lærdom ville kunne være til gavn for dem selv. Således sendes mennesker ud og efterlader tomrum, som uerfarne medarbejdere ikke kan dække.    
Men menigheden kan spørge om unge mænd kan betros alvorlige ansvar med at oprette og tilse en udenlandsmission. Jeg svarer, Gud ønsker at de skal modtage oplæring på vore skoler og når man går sammen med erfarne mænd i arbejdet, så vil de forberedes til nyttige afdelinger i denne sag. Vi må vise tillid til de unge mænd. De bør være pionerer i alle virksomheder der indebærer slid og opofrelse, medens der bør værnes om Kristi overbebyrde tjenere som rådgivere, der opmuntrer og velsigner dem, som slår høstslagene for Gud. Forsynet tvinger disse erfarne fædre ud i prøvende og ansvarsfulde stillinger i en tidlig alder, hvor hverken fysisk eller forstandsmæssige kræfter er fuldt udviklede. Størrelsen af den tillid de har fået betroet har vækket deres kræfter, og deres aktive arbejde i arbejdet har hjulpet både mental og fysisk udvikling.    
Der er brug for unge mænd. Gud kalder dem ud på missionsmarkerne. Når de er forholdsmæssigt fri for ansvar, er de bedre placeret til at gå ind i det arbejde, end dem som sørger for oplæring og støtte til en stor familie. Derudover kan unge mænd hurtigere tilpasse sig selv til et nyt klima og nyt samfund, og bedre klare ubehageligheder og vanskeligheder. Ved taktfølelse og udholdenhed, kan de nå folk hvor de er.    
Styrke kommer ved at kræfterne bruges. Alle som bruger de evner Gud har givet dem, vil få flere evner til at bruge til hans tjeneste. Dem som ikke gør noget for Guds sag, vil ikke vokse i nåde og sandhedskundskab. En mand som ligger ned og nægter at bruge sine ben, vil hurtigt miste al kraft for at bruge dem. Således vil den kristne som ikke bruger sine Gudsgivne kræfter, ikke kun undgå at vokse op til Kristus, men han mister den styrke han allerede havde; han bliver en åndelig lam mand. Det er dem som af kærlighed til Gud og deres medmennesker, der kæmper for at hjælpe andre, som bliver befæstede, styrkede og grundfæstet i sandheden. De sande kristne gerninger for Gud, ikke af impulser, men ud fra principper; ikke for en dag eller en måned, men i løbet af hele livsperioden.    
Hvordan skal vort lys skinne ud i verden med mindre det stemmer overens med det kristne liv? Hvordan kan verden vide at vi tilhører Kristus, hvis vi ikke gør noget for ham? Vor Frelser sagde: "På deres frugter skal I kende dem." Og også: "Han der ikke er for mig, er imod mig." Der ingen neutral grund mellem dem der arbejder for Kristus af alle deres evner og formåen, og dem som arbejder for sjælefjenden. Enhver som står ledige i Herrens vingård gør ikke blot ingen ting for sig selv, men han er forhindring for dem som prøver at arbejde. Satan finder arbejde til alle som ikke alvorligt kæmper for deres egen frelse og for andres frelse.    
Kristi kirke kan udmærket sammenlignes med en hær. Den enkelte soldats liv er slidsomt, hårdt og farligt. Overalt er der vågne fjender, der ledes af mørkets magters fyrste, som aldrig sover og aldrig forlader sin post. Nårsomhelst en kristen har forladt sin vagt, gør denne kraftfulde fjende et pludseligt og voldsomt angreb. Hvis menighedsmedlemmerne er aktive og tapre, vil de overvindes af hans list.    
Hvad hvis det halve af en sodaterhær var uopmærksomme[?] eller sover, skønt de har fået besked på at være på vagt; resultatet vil være nederlag, tilfangetagelse eller død. Skulle nogen undfly fra fjendens hænder, ville de så være en løn værdig? Nej; de ville hurtig modtage en dødsdom. Og er Kristi kirke ligeglad eller upålidelig, indebærer det langt vigtigere konsekvenser. En sovende hær af Kristi soldater - hvad kan være frygteligere! Hvilken fordel kunne dette have over for verden, som er under mørkets fyrstes kontrol? Dem som står ligeglade tilbage på kampens dag, som om de ikke var itneresserede og næret noget ansvar over for stridsspørgsmålet, skulle hellere ændre deres kurs eller straks forlade rækkerne.    
Mesteren kalder på evangeliske medarbejdere. Hvem vil reagere? Alle som kommer ind i hæren skal ikke blot være generaler, kaptajner, serganter, eller endog korporaler. Alle har ikke lederes omsorg og ansvar. Der er et hårdt arbejde af en anden slag, som skal gøres. Nogle må grave grøfter og bygge fæstninger, nogle skal stå som skildvagter, nogle overbringe budskaber. Selvom der kun er få officerer, kræver det mange soldater for at danne rækker og hær-enheder; alligevel beror dens succes på hvor flittig den enkelte soldat er. Er en mand fej eller forræder kan det bringe ulykke over hele hæren.    
Vi har hver i sær et alvorligt arbejde at gøre, hvis vi vil kæmpe troens gode strid. Evige interesser står på spil. Vi må tage hele retfærdighedens rustning på, vi må modstå djævelen, og vi får det sikre løfte at han vil jaget på flugt. Kirken skal føre en aggressiv krig, for at sejre for Kristus, for at redde sjæle fra fjendens magt. Gud og hellige engle er engageret i denne krig. Lad os behage Ham som har kaldt os til at være soldater.    
Alle kan gøre noget til arbejdet. Ingen vil erklæres for skyldfri over for Gud, medmindre de har arbejdet alvorligt og uselvisk for sjæles frelse. Kirken burde lære de unge, både ved forskrift og eksempel, at være Kristi medarbejdere. Der er mange som beklager sig i deres tvivl, som begræder at de ikke har forsikring om deres forbindelse med Gud. Det kan ofte være fordi at de ikke gør noget i Guds sag. Lad dem søge alvorligt efter hjælp og velsigne andre, og deres tvivl og fortvivlelse vil forsvinde.    
Mange som bekender at være Kristi efterfølgere, taler og handler som om deres navne var til stor ære for Guds sag, medens de ikke bærer byrder og vinder sjæle til sandheden. Sådanne personer lever som om Gud ikke stille krav til dem. Hvis de fortsætter ad denne vej, vil de til sidst finde at de ikke har krav på Gud.    
Han som har udpeget "enhver mand sit arbejde," efter hans evner, vil aldrig lade pålidelige pligtsførelse gå ulønnet hen. Enhver handling i loyalitet og tro vil krones med særlige tegn på Guds gunst og anerkendelse. Enhver har fået overdraget løftet: "De går deres gang med gråd, når de udstrør sæden, med frydesang kommer de hjem, bærende deres neg."  

24 07 1883 Review and Herald Samarbejde med prædikanter   
 For at udføre det store arbejde der er med at give verden den sidste advarsel, er der brug for alvorlige og målrettede bestræbelser. Som et folk har vi ikke altid bevæget os med den visdom og det forsyn der kræves for vor missions vigtighed. Vore ledende prædikanter arbejder for hårdt, og som resultat er de næsten altid udmattede. Nogle af vore ledende mænd dør før tiden, bogstaveligt udslidt, medens der er nogle dygtige mænd blandt os som faktisk ikke gør noget for sagen. Vore prædikanter bliver selv trætte af at gøre det som er overladt til andre, medens dem som kunne hjælpe dem, og som, hvis de blev instrueret rigtigt, ville være villig til at hjælpe dem, ruster op af passivitet.    
Guds sag har ikke få den fremgang som du burde have fået, af den grund at prædikanter og ledende mænd føler at de må gøre alt for sig selv. De har slidt og slæbt for at holde hjulet i gang, og nedtynget af ansvar og byrder i menighedsarbejdets forskellige afdelinger, i sabbatsskolen og i alle andre grene af værket. De tror at de må gøre alt dette, ellers gøres det ikke; og sandelig bliver det ikke gjort, fordi de ikke har taget andre med på råd og oplært dem i værket.    
Når jeg skriver om dette tema, henledes min opmærksomhed til de afsnit der rører ved dette punkt: -     
 "Det er som om at nogle prædikanter tror at de skal tage ledelsen, styre og manipulere med alle afdelinger i kirkens arbejde. De må ordne detaljerne for alle virksomheder. Nu kan der være menigheder hvor pastoren må gøre alt dette ellers vil den slet ikke blive tilset; men i rigtig mange menigheder er der masser af lægtalenter til disse formål, og hvis præsten vil interessere sig for at skubbe elementet frem til fronten, vil han spare sig selv for megen ærgrelse og hårdt arbejde, og samtidig yde tjeneste til dem han motiverer for menighedens generelle arbejde.    
 "I nogle henseender besidder pastoren en stilling der ligner formanden for et arbejdssjak eller kaptajn for skibsbesætning. De forventer at de mennesker de er sat over, gør det arbejde de har fået tiltænkt og gør det korrekt og straks, og hvis situationen påkræver det, skal de kun i nødstilfælde udføre det i detaljer.    
 "Ejeren af en stor mølle finder sin tilsynsførende i et hjulhul, og gør nogle enkel repartioner, medens et halvt dusin arbejdsfolk står ved siden af, og bare ser på. Efter at ejeren har erfaret at der ikke er gjort noget forkert, kalder han formanden til kontoret, og rækker ham sin fyreseddel og fuld betaling. I overraskelse udbeder formanden om en forklaring. Den kom med disse ord: 'Jeg ansatte dig seks folk til at kunne arbejde. Jeg fandt de seks ledige og du gjorde kun ens arbejde, men dit arbejde kunne være gjort lige så godt af en af de seks. Jeg kan ikke betale løn for syv til dig for at lære de seks hvordan de skal stå stille.'    
 "Denne episode kan bruges i mange situationer, men ikke i alle. Men mange præster kender ikke til hvordan, eller prøver ikke at få alle medlemmerne i kirken helt engageret i kirkearbejdets forskellige afdelinger. Hvis præster vil være mere opmærksom på at oprette og passe deres hjord aktivt i arbejdet, ville de kunne udrette meget mere godt, og få mere tid til at studere og til religiøse besøg, og også undgå mange gnidninger."    
For vore ledende prædikanter, har vore lejrmøder været meget hårdt og udtrættende at gennemføre, udruster dem ikke til det vigtige arbejde som er nødvendigt at de kan være med til mødets afslutning. Idet de mødes og rådfører sig med hinanden, lægger de deres arbejdsplaner; at de kan gennemføres godt, behøver de en klar hjerne, sindsro og et herte fyldt med mod; men de mangler alle tre af disse for at være udrustede. De har begået alvorlige fejltagelser i det arbejde der påhviler dem, og har gjort meget som andre burde have gjort, og det kunne have været en velsignelse for dem, og givet dem en dyrebar erfaring i arbejdet for Jesus. Selvom alle ikke kan være prædikantforkyndere, kan alle og burde alle gøre en del af arbejdet.    
Der har været en fejl at aktivere det talent som kunne bruges til arbejde, men som mangler udvikling og blive dyrket. Vi har kun haft få prædikanter og nogle få mænd til at bære ansvar, kun fordi vi havde nogle få lærere. Vi har mistet meget fordi vi ikke havde de lærenemme, og som kan styre en oplæringsskole for uerfarne, og presse dem ud i tjenesten.     
Der er få virkelige medarbejdere i denne sag, alligevel dækker arbejdet meget af det; og det er ofte umuligt for medarbejderne at se efter det man er opmærksomme på, og de vil ikke kunne se at de må inddrage menighedens lægmedlemmer, og lære dem at arbejde, så de må holde på alt som er vundet, og fortsætte med at vokse. Arbejdsplanen har været sådan at folk føler at de kun kunne gore meget lidt selv; hvis noget skulle udrettes, må de have en prædikant.    
Ved vore lejrmøder, kunne der gøres ti gange mere end der normalt kan udrettes. Helt fra start af burde prædikanterne organiserer korps af medarbejdere, som de kan stole på udfører forskellige væsentlige pligter for mødets succes. Der kan være flere tils tede som har arbejdet på mindre steder, prøver deres egne evner, og lærer dem sandheden. Hvis disse mennesker virkelig ønsker at lære i Kristi skole, så de kan undervise andre i frelsens vej, er lejrmødet det sted hvor de kan lære meget, ikke ved at se på når andre arbejder, med ved at selv fordele arbejdet. Enhver bør have noget at gøre, nogle byrder at bære. Hvis der noget sted skulle være noget at gore, så er det ved disse store samlinger. Først bør de selv passe på, om deres egne hjerter er blødgjorte og underlagte af Kristi nåde, og så er de parate til at hjælpe andre. De bør sagtmodigt og kærligt arbejde for de modløse og frafaldne, indbyde dem til et tilbagetrukket sted, og bede sammen med og for dem. Der burde være mange små grupper der beder til Gud i intervaller mellem prædikener. Sådan gjorde man i 1844. Ved vore almindelige møder, vil små grupper spredes i enhver retning for at drage sig nær til Gud og søge hans velsignelse. De søger ikke forgæves. Herrens rige velsignelse kom over dem som svar på deres bønner. Det samme som gøres nu vil lede til samme resultater.    
Nogle af vore prædikanter har så lidt at gøre ved disse almindelig møder, at de selv er faldet bort fra Gud. Hvor anderledes ville deres erfaring ikke være, om de havde arbejdet alvorligt for andre! Der er et arbejde at udføre i familieteltene. Passende personer bør udpeges til at på beskeden og klog måde gå ind i religiøs samtale med de forskellige teltes beboere. Der hvor der er brug for hjælp bør det bringes frem for prædikanter, som beder forstår hvordan der skal rådes. Der er nok for alle at gore. Mange er blevet omvendte ved personlige anstrengelser, og en salig vækkelse vil kunne forventes, efter sådant arbejde.    
De ældre prædikanter bør være omhyggelige med at de ikke, ved forskrift eller eksempel, får de unge mennesker til at tro at medarbejdernes arbejde i marken består i at forkynde. Det store behov for at uddanne unge forkyndere, vil sætte dem i stand til arbejde i sagens forskellige grene, og lette dem som bliver trætte af overarbejde. Der er også lægmænd i menigheden, som har evner der kan bruges, og som bliver ansvarlig for en del af værket. Lad dem føle at der ikke skal så nogen ledige i Herrens vingård.    
De, der elsker Herren og hans sandhed, burde slutte sig sammen, to eller tre ad gangen, og søge ensomhed for at nedbede Guds velsignelse over prædikanten, der næppe selv kan få tid til at bede, fordi han bestandig er beskæftiget med at høre på så mange forespørgsler, sidde til bestyrelsesmøde, besvare,spørgsmål, give råd og skrive vigtige breve. De retfærdiges inderlige, stærke bønner bør stige op til Gud om, at det talte ord må blive et sandhedens budskab og nå ind til tilhørernes hjerter, og at sjæle derved må vindes for Kristus.     
Noget andet som bør have opmærksomhed, bade ved vore lejrmøder og andre steder, er sang. En prædikant bør ikke lade salmer blive sunget før han først har forvisset sig om at dem, som synger, kender den. Den rette person bør udpeges til at tage vare på disse øvelser, og det bør være hans opgave at tilse om sådanne hymner er udvalgt til at synges i en ånd og også med en forståelse. Sang er en del af Gudstilbedelsen, men på den forkludrende måde som det ofte fremføres på, er ikke til fordel for sandheden, og ikke til Guds ære. Der bør være system og orden i dette, såvel som i alle andre dele af Herrens værk. Organiser en gruppe af de bedste sangere, hvis stemmer kan lede forsamlingen, og lad da alle som vil, stemme i sammen med dem. Dem som synger bør anstrenge sig for at synge i harmoni; de bør sætte tid af til at øve sig, så de kan bruge dette talent til Guds ære.     
Men sang bør ikke bortlede tankerne fra andagtstimerne. Hvis en time forsømmes, så lad det være timen til sang. Det er en af denne tidsalders største fristelser at fore musik til ekstremer, og gore musikken til en større del end bøn. Her er mange sjæle blevet ruineret. Når Guds Ånd vækker samvittitheden og overbeviser om synd, antyder Satan en sangudøvelse eller en sangskole, som, om den føres på en let og spøgefuld måde, resulterer i bandlysning af alvoren, og udslukker al ønske om Guds Ånd. Således lukkes hjertedøren, som var ved at åbnes for Jesus, og baikaderes af stolthed og hårdnakkethed, og kan i mange tilfælde ikke åbnes igen.    
Ved de fristelser der følger med de mange sangudøvelser, vil mange som tidligere var virkelig omvendt til sandheden, forledes til at adskille sig selv fra Gud. De har valgt sang frem for bøn, gået i sangskoler frem for religiøse møder, indtil sandheden ikke længere udøver sin helliggørende kraft på deres sjæle. Sådan sang er en forhånelse imod Gud.     
Vi kan ikke gøre noget uden Kristi nåde. Vi må have hjælp ovenfra hvis vi skal modstå Satans mangfoldige fristelser, og undgå hans bedrag. Midt i det fremherskende mørke, må vi have lys fra Gud til at åbenbare vildfarelsens snare og tømme, ellers vil vi blive omsnæret. Vi bør udnytte anledningen til bøn, både i det skjulte og omkring familiealteret. Mange behøver at lære hvordan de beder, såvel som at synge. Når vi i ydmyghed fortæller Herren om vore mangler, gør Ånden selv mellemkomst for os; idet vor fornemmelse for behov får os til at blotlægge vore sjæle for den Almægtiges altseende øjne, i inderlige bønner går inden for forhænget, afkræver vor tro Guds løfter, og hjælper os til at svare på bøn.    
Bøn er både en pligt og et privilegium. Vi må have hjælp som Gud alene kan give, og den hjælp vil ikke komme uindbudt. Hvis vi er for selvretfærdige til at føle vort behov for hjælp fra Gud, skal vi ikke have hans hjælp, når vi behøver det mest. Hvis vi er for uafhængige og selvtilstrækkelige til at selv kaste vore dagligt ud i alvorlig bøn efter den korsfæstede og opstandne Frelsers fortjenester, så skal vi overlades til Satans fristelser.    
Vi har mistet med ved vore møder, på grund af vor egen ligegyldighed. Der er megen ørkesløs snak, men lidt alvorlig og oprigtig bøn. Sådanne bønner vil give styrke og nåde til at modstå mørkets kræfter. Gud ønsker at velsigne. Han er mere end villig til at give Helligånden til dem der beder ham, end forældre er til at give deres børn gode gaver. Men mange føler ikke deres behov. De erkender ikke at de ikke kan gøre noget uden Jesu hjælp. Derfor arbejder de hårdt, men ser kun lidt udrettet. Satan arbejder med al sin magt for at blokere vejen, og uden særlig hjælp fra Gud, vil sandhedens sag ikke komme fremad.    
Jeg er blevet vist at Guds engle står parat til at tildele nåde og kraft til dem som føler deres behov for guddommelig styrke. Men disse himmelske budbringere vil ikke give velsignelser medmindre de beder om det. De har ventet på at sjæle råber efter sult og tørst efter Guds velsignelser; ofte har de ventet på at Guds Ånd og kraft skal manifestere sig. Folk lader til være tilfredse med at ikke række højere ud; det er som om de ikke forventer Guds arbejdes fornyelse; men med sorg og skuffelse vender englene sig fra det forvirrede sceneri hvor telte fjernes, og folk er på vej hjemad til deres hjem, uden den velsignelse som Himlen er mere end villig til at give dem.     
Dem som vil modtage Herrens velsignelse, må selv berede vejen, ved syndsbekendelse, ved ydmygelse for Gud, med sand anger og tro på Kristi blods fortjenester. Lejrmødet bør være et sted hvor alle kristne kan komme i arbejdsrækkerne. Hvis de aldrig har arbejdet for at bringe sjæle til Jesus og sandheden, er det på tide at de begynder nu. Det forlanger Gud af dem, og hvis de ikke til sidst vil erklæres som upålidelige tjenere, må de involvere sig hjerteligt i dette arbejde.  

11 09 1883 Review and Herald Den levende vin   
 Under vort første besøg i Californien, først på foråret, bemærkede vi at husmændene på alle bakkeskråninger havde travlt med at nogle vigtige planer. Da vi så nærmere efter hvad de havde gang i, fandt vi kun en lille stub, næsten ikke til at se og tilsyneladende livløs. Til vor overraskelse erfarede vi at den mark vi stod foran os var en vingård, og at disse ubetydelige planter vi vindruestokke. Man kan knapt forestille sig noget så ikke lovende, som blev vist her.    
I september besøgte vi vingården igen, og hvilken forandring! Vinterstubbene havde korte udsprungne grene, smukke i deres friskhed, og ladet med rige klaser af lilla frugter. Da vi sammenlignede med de tidligere golde og tilsyneladende livløse grene for os, kunne vi kun tænke på profetens ord om Kristus: "Han skød op som en kvist for hans åsyn, som et rodskud af udtørret jord, uden skønhed og pragt til at drage vort blik, uden ydre, så vi syntes om ham, ringeagtet, skyet af folk, en smerternes mand og kendt med sygdom, en, man skjuler sit ansigt for, agtet ringe, vi regned ham ikke." Det var sådan at det jødiske folk så på Jesus.    
Den guddommelige vingårdsejer plantede en prægtig vin på Palæstinas bakker. Men Israels mænd foragtede denne rod af himmelsk oprindelse. I raseri kastede den over deres vingårdsmur; de knuste den, trampede den under deres harmfulde fødder, og håbede at de havde ødelagt den for altid. Vingårdsejeren fjernede den afbrudte vin, og skjulte den for deres øjne. Han plantede den igen, men på en sådan måde at stammen ikke længere kunne ses. Grenene hang over muren, og podningen kunne forenes med den, men stilken i sig selv blev sat uden for menneskers magt at de kunne nå den eller gøre den skade.    
Guds Søn kom til denne verden, mørk med syndens, sorgens og dødens skygger, med tilgivelsens, fredens og evige livs lys. "Thi ligesom Faderen har liv i sig selv, således har han også givet Sønnen at have liv i sig selv." Men verden hadede Kristus fordi hans fuldkomne renhed var i så stor modsætning til deres egen ondskab. De forkastede og korsfæstede livets Herre. Gud oprejste ham fra fra døde, og skjulte ham fra dødelige menneskers øjne; men han er stadig menneskehedens Frelser. Han er stadig vinstokken, det åndelige livs kilde og opretholder. Måtte nåde, styrke og frelse stadig udgå fra hans fylde. Selvom Vinen i sig selv er usynlig, er dens grene synlige. Så længe Kristus er fjerne for menneskers øjne, manifesteres hans liv og magt i hans efterfølgere.    
Måtte podningerne stadig være forenet med Vinen. Som den fortrængte gren, uden blade og tilsyneladende livløs, indpodes i den levende grundstamme, viber for fiber, og vene for vene, drikker vinens liv og styrke til sig indtil den bryder, blomstrer og bærer frugt, måtte endog syndere forbinde sig, i anger og tro, til Kristus, og få del i guddommelig natur, og frembringe det hellige livs frugt i ord og handlinger.    
Jesus "har livet i sig selv," og dette liv giver han for at give det frit til sjæle som er døde i lovovertrædelse og synder. Ja, han deler sin renhed, ære og ophøjelse med dem. "Se, hvor stor en kærlighed Faderen har vist os, at vi må kaldes Guds børn; og vi er det." Den slappe gren, bliver indpodet i den levende vin, bliver en del af vinen. Den lever så længe den er forenet med vinen. Sådan lever den kristne af sin forening med Kristus. Det syndige og menneskelige er kædet sammen med det hellige og guddommelige.    
Den troende sjæl forbliver i Kristus, og bliver ét med ham. Når personer er tæt forbundet i dette livs forhold, bliver deres smag det samme, de kommer til at elske de samme ting. Dem som forbliver Kristus vil elske de ting som han elsker. De vil knapt nok værne om og adlyde hans bud, for han har selv gjort dette til et vilkår for at kunne dele hans kærlighed: "Hvis I elsker mine bud, skal I forblive i min kærlighed."    
Sjælens union med Kristus er et spørgsmål om afhængighed. Den der er dårligere stillet stoler på visdom og styrke fra den almægtige. "Uden mig," siger Jesus, "Kan I intet gøre." Kristus er vor visdom, retfærdighed og helliggørelse. "Ligesom grenen ikke kan bære frugt af sig selv, men kun hvis den bliver på vintræet, således kan I heller ikke, uden I bliver i mig."    
 "Den, som bliver i mig, og jeg i ham, han bærer megen frugt." Vingrenen der får næring for moderstammen, blomstrer og sætter mange frugter. Dens rige og velduftende klaser bevidner sin forening med den levende vin. Således vil den kristne som bliver i Jesus, frembringe megen frugt. Ångens dyrebare nådegaver vil manifesteres i karakter og liv, som vinens myldrende klaser: kærlighed, glæde, fred, langmodighed, mildhed, godhed, trofasthed, sagtmodighed, afholdenhed. Ingen af disse frugter vil mangle i deres liv, hvis sjæl Kristi Ånd bor i.    
Hvor der er en enhed med Kristus, er der kærlighed. Uanset hvilke frugter vi måtte bære, hvis kærligheden mangler, så gavner de intet. Kærlighed til Gud og vor næste er essensen i religion. Ingen kan elske Kristus og ikke elske hans børn. Når vi er forenet med Kristus, er hans tankesind overført til os. Renhed og kærlighed skinner frem i karakteren; sagtmodighed og sandhed kontrollerer livet. Ansigtsudtrykket vil ændres. Med Kristus blivende i sjælen udøves en forvandlende kraft, og de ydre aspekter bærer vidne om fred og glæde, som regerer inden i.    
Enhver frugtbar gren beskæres. "Hver, som bærer frugt, den renser ham, for at den skal bære mere frugt." Der er stadig tendens til at sætte mere løv end frugter. Den styrke og næring som går til det overordentlige løv, tages fra druerne. Derfor beskærer vingårdsmanden den unødige vækst, så frugten kan blive rigere og mere overdådig. Sådan behandler den Himmelske Vingårdsmand sin vingård. Under fremgang vender Jesu efterfølgere ofte deres tanker og energi til at tilfredsstille sig selv, og sikre sig jordiske rigdomme, nyde verdens magelighed, fornøjelse og luksus, medens de kun frembærer små frugter til Guds ære. Så kommer Vingårdsmanden, for at fremhjælpe grenenes frugtbarhed, kommer med skuffelsernes, tabes eller tabenes beskærekniv, og afskærer den forhindrende vækst.    
En pæn herre som var meget nedtrykt over nogle dårlige afgrøder, gik en aften i en have, da han så et granatæble-træ næsten skåret helt til stammen. Da han undrede sig meget, spurgte han gartneren om årsagen til det, og fik et svar der forklarede tilfredsstillende sårene i hans eget blødende hjerte: - "Sire, dette træ plejer at skyde så stærkt at det ikke bar andet end blade. Jeg var derfor nød til at skære det på denne måde, og når det næsten blev skåret helt til ende, så begyndte det at bære masser af frugter."    
Vore sorger kommer ikke uden grund. I alle vore pinsler, har Gud et formål, der er til vort bedste. Ethvert slag som ødelægger en afgud, ethvert tiltag der svækker vort greb på jordiske ting, og fæstner vor hengivenhed mere fast til Gud, er en velsignelse. Beskæringen kan være smertefuld for en tid, men efterpå vil det yde retfærdighedens fredfyldte frugter. Vi bør tage imod alt der opildner samvittigheden, med tak, tage imod alt der ophøjer tankerne og forædler livet. Der er grene som skal afskæres for at brændes; lad os takke Gud at vi, gennem en smertelig beskæring, kan bibeholde en forbindelse med den levende Vin; for hvis vi lider sammen med Kristus, skal vi også regere sammen med ham.    
Dyrebare er de privilegier der stemmer med ham, der forbliver i Kristus. Vor Frelser sagde: "Hvis I bliver i mig, og mine ord bliver i jer, så bed om, hvad som helst I vil, og I skal få det." Kristi sindelag bor i sine trofaste efterfølgere; deres ønsker er i samklang med hans vilje; deres bønner forfattes af hans Ånd. De opnår svar på deres bønner; for de beder om disse velsignelser, som han glæder sig over at give.    
Der er tusinder af bønner, der dagligt sendes op til Gud, som ikke bliver besvaret. Der er bønner uden tro. "Den, der kommer til Gud, må tro, at han er til og lønner dem, der søger ham." Heb. 11, 6. Der er egenkærlige bønner, der kommer fra et hjerte, der holder fast på afguder. "Hvis nogen tænker på ondt i sit hjerte, vil Herren ikke høre ham." Der er pirrelige og irritable bønner, som er fyldt af knurren over livets byrder og bekymringer, i stedet for ydmygt at søge nåde til at gøre dem lettere. De, som beder sådanne bønner, er ikke i Kristus. De har ikke overgivet deres vilje til Guds vilje. De retter sig ikke efter løftets betingelse, og det bliver ikke opfyldt for dem.    
De som forbliver i Jesus har den forvisning at Gud vil høre dem, fordi de elsker at gore hans vilje. De sender ingen formel, ordrig bøn, men kommer til Gud I alvorlig ydmyg tillid, som et barn kommer til en øm fader, og udgyder beretningen om deres sorg, frygt og synd og bringer deres ønsker i Jesu navn. Forlader de hans nærvær i glad forvisning om tilgivende kærlighed og understøttende nåde.    
Den podning som forener vinstokken og tager del i dets liv, bliver blomstrende og frugtbar; men hvad hvis den ikke danner en sådan forening? Det er en visnet gren; selvom den er forenet med vinen i det ydre, deler den ikke dens liv; den kan ikke bringe frugter. Denne livløse podekvist er et alt for rigtigt billede på en stor klasse bekendende kristne. Selvom de er forenet med Kristus i det ydre, har de ingen levende forbindelse med ham; de deler ikke hans liv, eller frembringer frugter til hans ære. De er visnede grene, der får nænsom næring for en tid, men forbliver uforandret, vil de tages bort til sidst.    
Mine brødre og søstre, jeg beder jer indstændigt at tage jer i agt for denne højtidelige og alvorlige lektie om vinen og dets grene. Beslut jer for om I vil være frugtbærende medlemmer på den levende Vin. Podekvisten kan kun blomstrer når den modtager liv og styrke fra moderstammen. Benyt jer af enhver mulighed for at forbinde jer selv tættere til Kristus. Det er ved at tro på ham, elske ham, efterligne ham og være helt afhængige af ham, at I bliver ét med ham; og hans liv og karakter vil åbenbares for verden, gennem jer.    
Det er ved at åbne jeres hjerte for Kristi ord, at I får del i guddommelig natur. Når du kaster din hjælpeløse sjæl på ham, tror på hans ord: "Han der kommer til mig, vil jeg ikke udstøde," så begynder foreningen. Jeres tro kan være svag, men klyng jer til Frelserens løfte. I ham er lys, håb og liv. Når hans ord er modtaget i sjælen, vil det få livsvigtig kraft til at arbejde Kristi gerninger; og alt der gøres i kærlighed, vil binde jeres styrkes kilde fastere. "Hvem er den, som fordømmer? Kristus er den, som er død, ja meget mere: som er opstanden, sommer ved Guds højre hånd, som også går i forbøn for os."    
Lad Kristi ord blive i jer, og til sidst vil I kunne sige, sammen med ham der erklærede sig som den største synder af alle: "Thi jeg er vis på, at hverken død eller liv eller engle eller åndemagter eller noget nuværende eller noget tilkommende eller kræfter eller det høje eller det dybe eller nogen anden skabning vil kunne skille os fra Guds kærlighed i Kristus Jesus, vor Herre."  

25 09 1883 Review and Herald Bibelen er middel til både mental og moralsk styrke.   
 Tydes dine ord, så bringer de lys, de giver enfoldige indsigt. Guds ord frembyder de allerbedste muligheder for uddannelse og den mest værdifulde kundskabskilde, som er inden for menneskets rækkevidde. Forstanden tilpasser sig de emners omfang, som man kræver, at den skal beskæftige sig med. Hvis den kun beskæftiger sig med ubetydelige, dagligdags emner, og man aldrig kræver, at den skal anstrenge sig alvorligt for at forstå store og evige sandheder, vil den blive uudviklet og svag. Derfor er skrifterne et værdifuldt middel til at udvikle evnerne, gennemlæses de, i en ærbødig og lærvillig ånd, vil de udvide og styrke sindet, ligesom ingen andre kan. De leder direkte til studiet af de mest ophøjede, de mest forædlede og mest storslåede sandheder, som det er givet menneskets forstand at beskæftige sig med. De henleder vore tanker på det guddommelige ophav til alle ting. Vi ser den Eviges karakter åbenbaret og lytter til hans stemme, når han samtaler med patriarker og profeter. Vi ser hans forsyns hemmeligheder forklaret, de store problemer, som har beskæftiget ethvert dybttænkende menneske, men som menneskeforstanden forgæves søger at løse uden åbenbaringens hjælp. De åbner et enkelt og dog ophøjet teologisk system for vor forståelse idet de fremstiller sandheder, som et barn kan fatte, men som alligevel er så vidtrækkende, at de forbløffer de mest skarpsindige tænkere.     
Jo nøjere man gransker Guds ord, og jo bedre man forstår det, desto klarere vil man indse, at der vil vedblive at være uendelig visdom, kundskab og kraft. Dem som søger at finde ud ad Gud som han er åbenbaret i de inspirerede sider, vil den hårde men nyttige lektie, at den menneskelige forstand ikke er almægtig; der uden guddommelig hjælp, med menneskelig styrke og visdom kun er svag og tåbelig.     
Den forstandsmæssige oplæring er en velsignelse, når den er kontrolleret af Guds kærlighed og frygt for Gud, og helliget til hans tjeneste. Denne verdens lærde lader sig ikke let nå af Guds ords praktiske sandheder. Grunden er den, at de stoler på menneskelig visdom og er stolte af deres overlegne intelligens, og at de derfor ikke er villige til at blive ydmyge disciple i Kristi skole. Vor frelser hverken ringeagtede lærdom eller foragtede dannelse, men alligevel valgte han ulærde fiskere til evangeliets gerning, fordi de ikke var blevet oplært til verdens falske skikke og overleveringer. De var mennesker med gode, naturlige evner og med et ydmygt, lærvilligt sind, mennesker, som han kunne opdrage til sin store gerning. På det daglige livs vej findes der mange, som tålmodigt udretter dagens slidsomme gerning uden at ane, at de er i besiddelse af evner, som, hvis de blev udnyttet, ville ligestille dem med verdens højest ærede mænd, men hvis disse slumrende evner skal vækkes og udvikles, må de bringes i berøring med en øvet hånd, Det var den slags mennesker, Jesus knyttede til sig, og han gav dem den store forrettighed i tre år at blive oplært under hans vejledning. Intet studium i rabbinernes skoler og filosoffernes kollegier kunne ligestilles hermed. Guds Søn var den største lærer, verden har set.     
De lærde lovkyndige, præster og skriftkloge afviste med foragt at lade sig belære af Kristus. De ville tværtimod belære ham, og ofte forsøgte de det, men kun for at lide nederlag ved den visdom, som afslørede deres uvidenhed og dadlede deres dårskab. ..... De vidste, at han ikke var oplært i profeternes skoler, og de opdagede ikke hans guddommelige naturs herlighed i manden fra Nazarets ringe skikkelse. Men denne uanselige lærers ord og meninger, som er blevet berettet af de ulærde ledsagere, han omgav sig med, har virket som en levende kraft i menneskers sind fra den dag og indtil nu. Ikke blot de ringe og uvidende, men mænd med uddannelse, intelligens og ånd siger ærbødigt ligesom fortidens undrende og glade tilhørere: "Aldrig har noget menneske talt, som dette menneske taler." Joh 7,46.     
Det lys og den forståelse, som Guds ord skænker, er ikke udelukkende eller hovedsagelig beregnet på at udvikle åndsevnerne. Med et formål, der var højere end noget jordisk eller timeligt gode, blev Guds hellige ord betroet mennesker. I dem ser vi den store plan til menneskers frelse åbenbaret, de muligheder, der blev fundet til at befri menneskeslægten fra Satans magt. Vi ser Kristus, vor frelses banebryder, møde mørkets fyrste i åben kamp og ganske alene vinde sejren på vore vegne. Vi får også at vide, at der ved denne sejr blev åbnet en håbets dør, en kraftens kilde, og at vi som tro stridsmænd må kæmpe vore egne kampe med den listige fjende og vinde sejr i Jesu navn. Hver eneste sjæl må møde mørkets magter. Unge såvel som gamle vil blive angrebet, og alle burde forstå beskaffenheden af den store strid mellem Kristus og Satan og gøre sig klart, at den angår dem selv. Alle er aktører på scenen, har del i kampen. For at være rustet til kamp, behøver alle "Åndens sværd, som er Guds sværd."    
I skriften vises sandheder som særlig gælder vor egen tid. Skriftens profetier peger mod tidsperioden lige før Menneskesønnens tilsynekomst, og her gælder deres advarsler og trusler i høj grad. Daniels profetiske perioder, breder sig til aftenen for den store fuldbyrdelse, kaster en masse lys over begivenhederne der vil udspille sig. Åbenbaringens bog er også fyldt med advarsler og undervisning om den sidste slægt. Den elskede Johannes skildrer, under Helligåndens inspiration, de frygtelige og gyselige scener der er i forbindelse med afslutningen af jordens historie, og bringer Guds folks opgaver og farer. Ingen forbliver i uvidenhed, ingen behøver at være uforberedt når Guds dag kommer.    
Det er ikke nok, at have en forstandsmæssig viden om sandheden. En sådan viden kan ikke give det lys og den forståelse der er nødvendig for frelse. Ordet må finde vej ind til hjertet. Det må finde frem ved Helligåndens kraft. Viljen må bringes i samklang med de krav, der stilles til den. Ikke blot forstanden, men hjertet og samvittigheden må samvirke for at tage imod sandheden.     
Når Guds ord får adgang, giver det de enfoldige indsigt, dem, der ikke er oplært i verdens visdom. Helligånden gør skriftens frelsende sandheder forståelige for alle dem, der ønsker at kende og gøre Guds vilje. Mennesker uden boglig dannelse er i stand til at fatte de højeste og mest gribende emner, der kan fange menneskers opmærksomhed emner, som gennem alle evigheder vil blive genstand for de frelstes gransken og lovsang.     
Det er den visdom, Guds ord giver os, som ikke kan findes noget andet sted, men som vi behøver mere end noget andet. Vi trænger til i denne vor tid at vide, hvad vi skal gøre for at undfly Satans snarer og vinde herlighedens krone. Hvis vi på noget tidspunkt ikke klart forstår Skriftens vidnesbyrd om en opgave, så er vi pålagt at gå til den store Lærer. Når som helst vi mangler visdom, er det vort privilegium og pligt at spørge Gud. Hvis vi kommer i ydmyghed og tro, skal vi ikke sendes tomhændet bort.     
Men når en klart ser hvad opgaven kræver, så lad ham ikke gå til Gud med bøn om at han kan fritages fra lydighed, fordi det involverer et kors. Lad ham gå, frem for med en ydmyg ånd, spørge efter guddommelig styrke og visdom, og acceptere og praktisere sandheden. "Hav ham i tanke på alle dine veje, så jævner han dine stier." "Således kan den "simple" person effektuere dens opgaver med sand visdom, gøre Guds ord til regelsæt i livet, være et levende eksempel på salmistens ord: "Tydes dine ord, så bringer de lys, de giver enfoldige indsigt."    
Hvis de unge blot ville lære af den himmelske lærer, som Daniel gjorde, ville de forstå, at Herrens frygt er visdoms grundlag ..... De, der helliger sig til Gud, og som har hans nådes beskyttelse og hans ånds levendegørende indflydelse, vil lægge skarpere åndsevner for dagen end verdensmennesket. De vil være i stand til at nå den højeste og ædleste udvikling af alle deres evner. Dem som helliger sig selv til Gud, og som har hans nådes beskyttelse og hans Ånds opildnende indflydelse, vil visere en skarpere forstandsmæssig kraft, end den verdslige. De vil være i stand til at nå de højeste, og ædleste brug af alle evner.     
Studiet af skrifterne vil give verdens mennesker en stærkere og mere aktiv forstand, end den højeste brug af de emner som menneskelig visdom indbefatter. Dem som især har prædikantgerningen for øje bør flittigt studere Guds ord. Derved, kan de sikre mental disciplin, og samtidig få kendskab til dens righoldige forråd, som de kan trække fra som de kan drage nye og gamle ting fra.    
Der er stor forskel på, hvad Gud har givet menneskene evne til at blive, og den grad af fuldkommenhed, de i virkeligheden opnår. Hvis det blev anset for at være en pligt at opelske alle vore kræfter til fuld styrke, vil de være en stadig vækst. Bibelen lærer mennesker at handle fra princip, og hvor meget held vi har med at modstå en ond påvirkning, styrker vi dette princip som er blevet angrebet. Er vi i besiddelse af flere talenter er det ingen garanti for deres anvendelighed og lykke i livet. De rette principper er den eneste basis for sand fremgang.     
Det er nødvendigt at tænke rigtigt, for at handle med visdom. For at forme en velafbalanceret karakter, må vi være opmærksom på forbedre de fysiske, mentale og moralske evner; og bibelen indeholder den mest værdifulde undervisning for hver af disse.  

9 10 1883 Review and Herald Ransag skrifterne 
 Det er enhver kristens pligt at prøve på at få et grundigt kendskab til skrifterne. Betydningen af dette kan næppe overvurderes. Bøgernes Bog har det højeste krav på vor ærbødige opmærksomhed, da den er "givet os ved inspiration fra Gud", "er i stand til at gøre os vise til en frelse, som gør mennesket fuldkomment og grundigt udrustet til al god gerning". Vi må ikke være tilfredse med en overfladisk viden, men må søge at lære ordenes og sandhedens fulde betydning at kende og drikke dybt af Ånden hos de hellige mænd.    
At læse et bestemt antal kapitler dagligt, at lære et bestemt antal vers udenad uden omhyggelig omtanke angående meningen med den hellige tekst er et arbejde, der kun gavner lidet. Vi kan ikke opnå visdom uden alvorlig opmærksomhed og studium under bøn. Nogle dele af skrifterne er ligetil og for tydelig til at kunne misforstås. Men der er andre, hvis betydning ikke er ligetil, som ikke opfattes ved et enkelt, kort blik. Skrift skal sammenlignes med skrift. Der må være omhyggelig undersøgelse og tålmodig eftertanke. Det vil helt sikkert betale sig rigeligt. Som minearbejderen opdager årer af kostbart metal begravet dybt under jordens overflade, således vil den, der udholdende undersøger Guds ord som for skjulte skatte, finde sandheder af den største værdi, som er skjulte for den skødesløses søgende blik.    
Ingen anstrengelser skulle spares for at danne rette studievaner. Hvis tankerne flakker omkring, så bring dem tilbage. Hvis den forstandsmæssige og moralske smag er blevet fordærvet af skønlitteraturens overspændte og ophidsende historier, så at du ikke har lyst til at arbejde flittigt med studiet af Guds ord, så har du en kamp at kæmpe med dig selv for at sejre over denne fordærvede vane. Kærligheden til at læse skønlitteratur bør slippes med det samme. Strenge principper burde sættes igennem for at holde sindet i de rette baner. Romanlæsningens ødelæggende vane er et af de midler, der bliver brugt af Satan til at ødelægge sjæle. Der sind, der er beskæftiget med ophidsende romaner, mister al smag for læsning af ægte værdi, som ville forbedre hukommelsen og styrke forstanden.    
Jeg kender til mange sørgelige eksempler på de onde virkninger af denne skadelige vane. De personer, jeg taler om, havde i deres ungdom vel afbalancerede sind. Gud havde givet deres sind styrke af en mere end almindelig karakter. Men så gav de sig til at læse romaner, og jo mere de tilfredsstillede lysten til denne slags føde, des større blev kravet om mere. Fantasien krævede hele tiden den stimulans, den havde vænnet sig til, som drankeren længes efter sin vin eller tobak. Deres mentale og moralske kræfter blev svækkede og fordærvede. De mistede interessen for skrifterne og deres lyst til bøn. De blev i sandhed lige så ødelagte, hvad sind og ånd angår, som de, der er forfaldne til alkohol og tobak. Romanlæsere er åndeligt fordrukne, og de behøver at underskrive et afholdsløfte om total afholdenhed lige såvel som ofrene for en hvilken som helst anden form for umådeholdenhed.    
En anden kilde til fare som vi hele tiden må være på vagt overfor, er læsningen af vantro forfattere. Sådanne arbejder er inspirerede af Satan, og ingen kan læse dem uden at miste deres sjæl. Det er sandt, at nogle som er besmittet af dem, til sidst kan komme sig igen. Men alle, som rører det mindste ved deres besudlende indflydelse, stiller sig selv på Satans grund, og han gør det mest mulige ud af sin forførelse. Når de inviterer ham til at friste dem, har de ikke visdom til at afsløre ham eller styrke til at modstå ham. Vantro og mangel på tro fæster sig i sindet med den forførende, forheksende kraft. At huse deres formodninger er det samme som dumdristigt at tage en slange til det hjerte, hvis bid altid er giftigt og som ofte er skæbnesvangert.    
Vi er omgivet af vantro. Selve atmosfæren synes belæsset med den. Kun ved konstant anstrengelse kan vi modstå dens magt. De, der sætter pris på deres sjæls frelse, skulle sky vantro skrifter, som de ville sky spedalskhed.    
Kære unge mennesker, vær omhyggelige med, hvad I læser. Mens sindet er dirigeret ind i faretruende kanaler gennem en fejlagtig kurs angående læsning, er det umuligt for jer at gøre Guds sandhed til genstand for konstant, dyb eftertanke. Hvis der nogen sinde var en tid, hvor kendskab til Skrifterne var vigtigere end i nogen anden periode, så er det for tiden. Jeg opfordrer unge og gamle til at gøre Guds ord til jeres lærebog. Her vil I finde sand norm for karakteren. Her kan I lære, hvad det vil sige at være en kristen i ordets sande betydning.    
Sabbatsskolen giver forældre og børn en dyrebar anledning til at læse Guds ord. Men for at høste det rette udbytte af sabbatskolen må både forældre og børn anvende nogen tid til betragtning af lektierne og søge at få et grundigt kendskab til de punkter, de indeholder, og også til de åndelige sandheder, som disse punkter skulle lære dem. Navnlig bør de vise de unge nødvendigheden af at søge at få den fulde forståelse af de foreliggende skriftsteder.    
I nogle sabbatskoler har man desværre den skik at læse lektien i lektiehæftet. Sådan burde det ikke være; og det behøves heller ikke, dersom den tid, der ofte anvendes på unyttig eller endog en syndig måde, blev brugt til at studere skriften. Der er ingen grund til, at lærere og elever skulle lære sabbatsskolelektien mindre fuldkomment, end når de lærer lektierne i en almindelig skole. De bør tværtimod læres bedre, efter som de omhandler emner af uendeligt større betydning. Forsømmelighed i denne sag mishager Gud.    
I Forældre, tag lidt tid hver dag til at betragte sabbatskolelektien sammen med jeres børn. Udelad besøg, om så skal være, hellere end at ofre den stund der er helliget ordets dyrebare undervisning. Både forældre og børn vil høste gavn af sådant studium. Lad de mere vigtige skriftsteder i lektien blive lært udenad, ikke som en pligt, men som en forret. Selv om hukommelsen kan være mangelfuld i begyndelsen, så vil den styrkes ved øvelse, således at I efter nogen tid vil finde glæde ved således at fylde sindet med sandhedens dyrebare ord. Og en sådan sædvane vil vise sig at være en overmåde værdifuld hjælp til åndelig vækst.    
Hvis den tid, der er værre end spildt og ødslet på sladder, og hvad der tjener stoltheden eller tilfredsstillelse af appetitten blev viet til lige så megen interesse i at studere Bibelen, hvilken opmuntring ville der ikke blive givet derved til vore sabbatsskoler. Men når forældre er mere ivrige efter at have deres børn moderne klædt end efter at fylde deres sind med sandheder fra Guds Ord, vil børnene selv snart lære at betragte tøj og stilen til skue som værende af større betydning end de ting, der vedrører deres frelse.    
Forældre I har en alvorlig og vigtig opgave. Gør det til jeres livsgerning at forme jeres børns karakter efter det guddommelige forbillede. Hvis de nogen sinde kommer i besiddelse af den indre prydelse, en sagtmodig og stille ånd, vil det være, fordi I med udholdenhed oplærte dem til at elske Guds ords lære og søge Jesu velbehag frem for verdens bifald.     
Følg en plan i skriftens læsning i jeres hjem. Forsøm hvad som helst af timelig art; undgå al upåkrævet syning og unødvendigt arbejde med madlavning, men sørg endelig for, at sjælen bliver bespist med livets brød. Det er umuligt at beregne de gode følger af en time eller endog blot en halv time dagligt, anvendt ved hyggelig fælles læsning af Guds ord. Lad Bibelen være sin egen tolk, idet I samler alt hvad der til forskellige tider og under forskellige omstændigheder er sagt om et givet emne. Afbryd ikke denne hjemmets undervisningstime af hensyn til besøgende. Kommer de til stede under læsningen, så indbyd dem til at tage del. Lad det ses, at I anser det for mere vigtigt at få mere kundskab om Guds ord end at opnå verdslig vinding eller glæde.     
I hele åbenbaringens område er der spredt glade kilder, der flyder med himmelsk sandhed, fred og glæde. De er indenfor enhver søgers rækkevidde. Inspirationens ord overvejet i hjertet vil blive som strømme, der flyder fra floden med livets vand. Vor Frelser bad om, at disciplenes sind måtte blive åbnet til at forstå Skrifterne. Og når som helst vi studerer Bibelen med et hjerte opløftet i bøn, er Helligånden nærværende for at åbne betydningen for os af de ord, vi læser.    
Lad ungdommen blive oplært til at elske studiet af Bibelen. Lad vore følelsers og kærligheds første plads blive givet til Bøgernes Bog. Den indeholder den kundskab, vi behøver mere end noget andet. "Herrens frygt er visdoms begyndelse." Lad os søge at blive grundigt udrustet til ethvert godt arbejde. Lad os lægge alvorlige anstrengelser for dagen for at nærme os Gud, så at hans engle kan være os nær for at beskytte og velsigne os. Således kan vi vinde sejr over Satans magt og til sidst få herlighedens og ærens og udødelighedens krone.  

16 10 1883 Review and Herald Rejsenoter. Ved Satatoriet og kontoret   
 Søndag aften, d. 19. august, talte jeg på en invitation fra sanatoriet. Det blev vurderet at omkring fire hundrede personer var samlet i den store stue og tilstødende lokaler, i den brede hal, og på verandaer. Omkring mig var sanatoriets patienter samlet, de svageste lænet tilbage på sofaer og rullestole. Det var et rørende sceneri.    
Fader Stone åbnede mødet med bøn. Med et hjerte dybt oprørt, henvendte jeg mig til en tætpakket forsamling ud fra ordene: Thi "den, som vil elske livet og se lykkelige dage, skal holde sin tunge fra ondt og sine læber fra at tale svig; skal vende sig fra ondt og gøre godt; skal søge fred og jage efter den! Thi Herrens øjne hviler på retfærdige, og hans øren hører deres bøn; men Herrens åsyn er mod dem, der gør ondt." 1.Pet.3,10-12.    
Mange personer beklager sig om Forsynet på grund af det ubehag og ulempe som de lider, skønt dette er det sikre resultat af deres egen handlemåde. De lader til at føle at de bliver dårligt behandlet af Gud, skønt de selv alene er ansvarlig for de onder som de må udholde Vor venlige og nådige himmelske Fader har oprette love, som vil fremme fysiske, mental og moralsk sundhed hvis de adlydes. En overtrædelse af disse love er en overtrædelse af Guds uforanderlige lov, og straffen vil visselig blive derefter.    
Gud forlanger at vi skal opgive vor egen vilje til hans, men han beder os ikke om at opgive alt andet som vil være godt for os at komme os. Ingen kan være lykkelig, når han bruger sit liv på selvtilfredsstillelse. En lydighedsvej mod Gud er den klogeste vej vi kan gå, for den bringer fred, tilfredshed og lykke som det sikre resultat.    
Hvis der hele tiden blev passet på læberne, at ingen svig ville fordærve dem, hvilken slags lidelse, fornedrede og ulykke kunne der så ikke forhindres. Hvis vi ikke ville sige noget der sårer, undtaget nødvendig irettesættelse for synd, så Gud ikke vanæres, hvor megen misforståelse, bitterhed og sjælspine vil så ikke forhindres. Hvis vi siger muntre ord, håbefulde ord og tro på Gud, hvor meget lys kan der så spredes på andres sti vej, og genspejles i endnu større stråler til vore egne sjæle. Lydighedens sti til Gud er dydens sti, for sundhed og lykke. Frelses planen, som den er åbenbaret i de hellige skrifter, åbner en vej hvorved mennesker kan sikre sig lykke og forlænge sine dage på jorden, såvel som nyde himlens gunst, og sikre sig det fremtidige liv som måler sig med Guds liv. Inspirationens ord vil aldrig svigter. Uanset hvornår vi gå ind på betingelserne, vil Herren visselig opfylde sine løfter.     
Vi kan ikke kun undre os over at mennesker, som er blevet begavet med fornuft, med deres bevidste ligegyldighed over for Guds ord, gøre deres sag så meget være end det var nødvendigt. Hvis mennesker vil sætte sig selv i et nært forhold til Gud, og give agt på rådene i hans ord, vil de undgå utallige farer, og erfare en fred og tilfredshed som vil give livet en glæde, frem for en byrde. Hvis de vil modstå tillokkelserne fra forbudt fornøjelse, og fristelsen med overmådelig spise, klæder og tale, kan de i mange tilfælde forlænge deres liv her, såvel som sikre sig evigt liv herefter.    
Forsikringen om Guds billigelse vil fremme fysisk sundhed. Den befæster sjælen imod tvivl, rådvildhed, og overmådelig sorg som så ofte tapper de vitale kræfter for energi og fremkalder nervesygdomme af den mest svækkende og pinefulde karakter. Herren har givet sit ufejlbarlige ord for at hans øjne skal være over de retfærdige og Hans øre åben for deres bønner, medens Han er imod alle dem som gør ondt. Vi gør et meget hårdt arbejde for os selv i denne verden, når vi tager en sådan kurs, at Herren er imod os.    
Mange falder i den sørgelig vildfarelse, at de må overtræde naturens lov for at tilfredsstille stolthed i klæder, for at føje en fordærvet appetit, eller finde nydelse i sensuelle fornøjelser, i deres ungdoms og fremgangsdage, og så stoppe som de behager dem. De vil ikke finde det som nem sag at ændre deres tankestrømme til at skille sig selv fra deres intetsigende forfølgelser, og blive fornuftige, oprigtige og betænksomme. De har spildt dyrebar tid, og mistet en værdifuld erfaring. Deres karakter er blevet forkvaklet og deformeret af år med kroget vækst. I deres egen styrke er det umuligt for dem at ændre dette resultat.    
Det er netop her at alle bør føle deres behov for en mægtig Helbreder. Når de har gjort alt i deres kraft, for at sætte sig selv i rette forhold med liv og sundhed, så kan de komme i anger og tro til den helt ømhjertede, medfølende og elskende Frelser, og bede ham om fysisk, mental og moralsk styrke til at gøre deres del, for at velsigne deres medmennesker. Men Herren vil ikke høre og besvare deres bønner som bevidst gør ondt med usunde praksis af enhver slags. Gud har, i sin visdom oprettet naturlige love for den ordentlige kontrol af vore klæder, vor appetit og vor lidenskaber, og han forlanger lydighed af os i enhver enkelthed. Det er ved vanrøgt af disse love at så manges liv bliver så byrdefulde.     
Hvis vi sætter lid til Gud, og bringer vore trængsler til den store byrdebærer, skal vi finde hvile for vor sjæle. Da den fattige lamme mand blev bragt til det hus hvor Jesus underviste, omgav en tæt skare døren, og spærrede adgangsvejen for Frelseren. Men tro og håb er blevet optændt i den fattige lidendes hjerte, og han forslog at hans venner vil tage ham hen bag om huset, bryde taget op, og lade ham komme ned til Kristi nærhed. Forslaget blev efterkommet, da den syge lå for fødderne af den mægtige Helbreder, var alt som menneskene kunne gøre for hans helbredelse blevet gjort. Jesus vidste at den lidende var blevet forpint med en fornemmelse af hans synder, og at han først finder lindring for denne byrde. Med et blik af den ømmeste medfølelse, talte Frelseren til ham, ikke som en fremmed, eller endog som en ven, men som en som var blevet taget imod i Guds familie: "Søn, vær ved godt mod; dine synder forlades dig"    
Det var den forsikring som han ønskede mest. Hans svage sjæl havde givet efter for fristelse. Han havde hengivet sig i syndige tilbøjeligheder på bekostning af hellige ansvar og hellig betroelse, indtil han blev tortureret med tanken at han i virkeligheden var djævelens egen, forrådt i hans hænder, og under hans kontrol. Men en som kunne bryde Satans stærke hænder havde talt, og synderen blev tilgivet, fangen sat fri; og idet håb og fred sprang op i hans sjæl, kom der et alvorligt inderligt ønske om at fortælle enhver beretningen om hans udfrielse. Oh, for sundhedens skyld kunne han også pege andre til syndernes ven! De omkringstående farisæere var fyldt med større bitterhed på grund af Frelserens ord, og de tænkte ved sig selv: "Hvor kan denne mand sige sådan noget? Han taler gudsbespotteligt. Hvem kan forlade synder uden én, nemlig Gud?" Da gav Jesus dem det mest slående bevis på hans guddommelige karakter ved at vise, at han læste deres hjerters tanker som en åben bog. "Hvorfor tænker I ondt i jeres hjerter?" sagde han. "Thi hvad er lettest at sige: 'Dine synder forlades dig,' eller at sige: 'Stå op og gå?' Men for at I skal vide, at Menneskesønnen har magt på jorden til at forlade synder (så siger han til den lamme:) Stå op, tag din båre og gå hjem!" Den syge rejste sig og gik hjem. "Da nu folkeskaren så det, blev de grebet af frygt og priste Gud, som havde givet mennesker en sådan magt."    
Den same medfølende og elskelige frelser er altid parat til at lytte til vore bønner og ynkedes over vor svaghed. Den mægtige Hjælper vil give styrke til os. Han beder stadig for enhver overbevist, angrende, synds slået sjæls skyld. Vore hjerter bør fyldes med glæde og taknemmelighed og pris på grund af hans elskelige venlighed, og mangfoldige nåde for menneskebørnene.    
Alt skønt og nyttigt i vor verden takker vi Kristi barmhjertighed for. Hvad er da deres position som accepterer enhver gunst fra dem for deres godgørende Frelser, men er for stolte, for utaknemmelige, for hjerteløse, til at anerkende deres forpligtelse, og give Giveren ros. En sådan optræden imod deres medmennesker vil ikke blot erklæres for uhøflig men barbarisk; alligevel fremkalder det ikke nogen irettesættelse da den blev udvist imod Gud; den fordømmes ikke ved verdens standard, og mange er tilfreds med dette.     
I deres ufølsomhed samler utaknemmelige sjæle markens dyr, og spiser og drikker og sender ikke tak tilbage til alle gavers Giver.    
Se på den skønhed som stadig besmykker jorden, de knejsende træer, dens dække af levende grene, dens endeløse variation af blomster af enhver farvenuance og skær, farvet af den store Mesterkunsters dygtighed. Er det rationelt, er det mandigt, er det ærværdigt at tage imod gaver, og ikke erkende og takke Giveren? Den smukhed som glæder vor jordiske sti bør tale til vore hjerter om Guds kærlighed til sine skabninger. Det er kun en uklar gen spejlning af klarheden i det bedre land, dog ikke afsløret. Ved at beskue dette, kan vore tanker gribe herlighederne inden for, som "øjne ikke har set, eller intet øre hørt, heller har gået ind i menneskenes hjerte," men som "Gud har forberedt for dem som elsker ham."    
Mandag aften, d. 20. august, talte jeg igen til dem der var ansat på Review-kontoret. Jeg mærkede et dybt behov for reformation, en karakterforvandling, med alle der er knyttet til forlags huset. Medmindre de ville kæmpe Herrens slag, og vinde sejr over selvet og synd, kunne de ikke vinde livets krone. De kunne handle ud fra princippet, være fast og beslutsom, og helt på det rigtiges side. Skulle de ikke gøre dette, vil deres forsvar blive fjernet, og de vil findes på fjendens side, spredt fra Kristus. Vantro vokser ligeså naturligt som tidsel frø, som blæses her og der, slår rod, vegeteres, og giver en større høst for hvert år.     
Jeg beder alle indstændigt, for Kristi skyld, at selv være fæstnede på profetiens sikre ord. Alle bør være i stand til at give grundene for det håb, der er inden for dem. En vagtsom fjende arbejder alvorligt og utrætteligt på at svække deres tillid til Gud og sandheden. De mest overdrevne og ulogiske efterretninger om min position, mit arbejde og mine skrifter, vil komme i omløb. Men dem som har fået en erfaring med dette budskab, og er blevet kendt med karakteren af mit arbejde vil ikke berøres af disse ting, medmindre de selv svigter Gud, og bliver fordærvet af verdens ånd. Nogle vil bedrages på grund af deres egen upålidelighed. De ønsker at tro en løgn. Nogle har forrådt hellige og vigtige sandheder, og dette er derfor de strejfer rundt i tvivlens labyrint. Ligesom delvis blinde mænd, ser de mænd som træer der går rundt. Det er usikkert at stole på menneskenes dømmekraft, også om de skul havde ansvarsbetyngede stillinger. Enhver person må selv have en tæt forbindelse med Gud. Vor eneste sikkerhed er at våge og bede, og forlade al syndighed. Hvis vi vil stå på Herrens dag, må vi ransage vore egne hjerter omhyggeligt, og vide om vi er i Guds kærlighed. Apostlen siger: "Jer selv skal I ransage, om I er i troen; jer selv skal I prøve! Mærker I ikke på jer selv, at Jesus Kristus er i jer? ellers står I ikke prøven. Men jeg håber, I skal kende, at vi er i stand til at stå prøven." Denne nøje selvransagelse må være fremadgående, dag for dag og time for time.    
Der har været indflydelse i gang for at rokke ved troen, og svække tilliden til den naturlige tvivl og skepsis. Der er nogle, endog knyttet til vore institutioner, som er i stor fare for at gøre troens skibbrud. Satan vil virke i forklædning, på sin mest bedrageriske måde, i disse grene af Guds værk. Han gør disse vigtige redskaber til hans særlige angrebspunkter, og han vil ikke afsky nogen midler for at forkrøble deres gavnlighed. Den samme fjende som altid er på mit spor, vil også være på dit. Han vil antyde, gætte, finde på alle slags efterretninger, og dem som ønsker dem sande, vil tro dem. Men vær sikker på at Satans angreb ikke vil vende mig fra pligtens sti. Det arbejde som er blevet betroet mig for fyrre år siden, må føres frem så længe at livet skal vare. Jeg vil ikke vægre mig for at vedstå hele Guds råd. Så ubehageligt det end er, må jeg advare, irettesætte, som Gud har pålagt mig, uanset om det kødelige hjerte vil acceptere eller forkaste advarsels ordene. I fyrre år har satan gjort de største anstrengelser for at afskære dette vidnesbyrd fra menigheden; men det har fra år til år advare den fejlende, og afsløre bedrageren, opmuntre den modløse. Min tillid er til Gud. Jeg har lært at ikke være overrasket over modstand i nogen form, eller fra næsten al kilde. Jeg forventer at blive bedraget, ligesom min Mester blev, af bekendende venner.     
Det er min bøn at jeg må få styrke og nåde til at gå en lige udrettet vej, og gøre mit arbejde i troskab. Enhver sjæl vil blive forsøgt og prøvet, Lad alle passe på hvordan de behandler advarsler, irettesættelser og formaninger fra Guds Ånd. Dem som forkaster lys, fordi det ikke harmoniserer med deres tilbøjeligheder, vil efterlades i mørke, og vælge de ting de elsker, - ting der adskiller dem fra Guds gunst.     
I disse farlige dage bør vi være overmådelig forsigtige med at ikke afvise de lysstråler som himlen sender os i nåde; for det er ved dem at vi kan skelne fjendens bedrag. Hver time behøver vi lys fra himlen, så vi kan skelne mellem det hellige og det almindelige, de evige og det timelige. Hvis vi overlades til os selv, vil vi forkludre ethvert skridt, vi vil bøje os til verden, vi vil afsky selvfornægtelse, og ikke se nødvendigheden af stadig årvågenhed og bøn, og vi vil tages til fange af Satan efter hans vilje. Nogle er i dag i dette standpunkt. De har nægtet det lys som Gud har sendt dem, de ved ikke hvad de snubler.    
Alle hvis navne til sidst skal findes skrevet i livets Lammets bog, vil mandigt kæmpe Herrens slag. De vil arbejde alvorligst på at se og bortlægge fristelser og enhver ond tænkning. De vil føle at Guds øjne er på dem, og at den strengeste ihærdighed er nødvendig. En trofast vagtmand vil holde den passage lukket, så Satan ikke kan komme igennem dem og blive forklædt som en lysets engel for at gøre sit dødens arbejde i deres midte. Gud ønsker at enhver af sine tjenere skal have et klart, skarpt og åndeligt øjesyn. I stedet for at tillade deres tillid, som ikke har været prøvet, er det deres pligt at udfordre dem, og prøve deres troskab, så tvivl og vantro til den nærværende sandhed ikke værker som surdej i vores midte.    
Det er langt lettere at lade sager på vore vigtigste institutioner ske på en slap og løs måde, end at udluge det som er anstødeligt, som vil fordærve og ødelægge tillid og tro. Men det vil være langt bedre at få et mindre antal medarbejdere, til at udrette mindre, og så vidt muligt, at få disse som er engageret i det oprigtig hjertelige arbejde, klippefast i principper, elsker hele sandheden, lydig mod alle Guds bud. De hvidklædte som omgiver Guds trone, er ikke sammensat af den gruppe som var mere fornøjelses elskere end Guds elskere, og som vælger at drive med strømmen frem for at modstå modstandens bølger. Alle som forbliver rene og ufordærvede fra den ånd og indflydelse der er fremherskende nu, vil have hårde kampe. De vil gennemgå store trængsler; de vil vaske deres karakterklædninger, og gøre dem hvide i Lammets blod. Disse vil synge sejrssangen i herlighedens rige. Dem som lider med Kristus vil få del i Hans herlighed.  

6 11 1883 Review and Herald Rejsenoter   
  Søndag, 12. aug., forlod jeg i selskab med Sr. Sarah McEnterfer, Stillehavskysten, på min vej mod Øststaterne. Selvom vi led meget under hede og af støv, havde vi en behagelig rejse over sletterne. Vi konstaterede at konduktøren og portørerne gjorde alt i deres magt, for vor komfort og velbefindende.    
Lige fra vi steg på toget, følte jeg mig helt klar over at jeg var på pligtens vej. Jeg havde et lifligt samfund med vor Frelser, og jeg mærkede at han var min tilflugt og min fæstning, og at ingen skade kunne komme over mig, når jeg var i gang med det arbejde, som han har givet mig at gøre. Jeg får en vedvarende tillid til Guds løfter, og nyder den fred som kun kommer fra Jesus.    
På sædet over for os i vognen var en skuspillerinde, tydeligvis en dygtig kvinde, og besad mange gode kvaliteter, som, hvis hun brugte det til Guds tjeneste, kunne vinde Frelserens domsafsigelse: "Vel du gode og tro tjener." Både denne kvinde og jeg selv er aktører på livets rejsetrin, men oh, hvor forskelligt er vort arbejde dog! Jeg nærer ikke den mindste fristelse til at ønske ære. Jeg tørster ikke efter ørkesløse og fornøjelses-elskende skarers bifald, som søger dramaets unaturlige spænding.    
Teateret er et fattigt tilflugtssted hvor livsvigtige principper kan få styrke. Dens indflydelse er mere skadelig for både sundhed og moral. Damens ledsager bemærkede at det var noget prøvende at blive berøvet søvn nat efter nat indtil klokken to og nogle gange klokken tre om morgnen, så tilbringe en stor del af dagen i sengen. Dagens og nattens guddommeligt udpegede ordning vanrøgtes, på bekostning af sundhed, til for at kunne fornøje dem der elsker mere er fornøjelseselskere end Gudselskere. Det har en demoraliserende virkning på alle det angår. De to eller tre aftener om ugen der tilbringes i balaftener eller med teater- eller operaunderholdning, vil både udmarve sind og legeme, og forhindrer karakterstyrken i at blive udviklet, som er så væsentlig for brugen i samfundet. De eneste sikre fornøjelser er de som ikke forbander alvorlige og religiøse tanker; de eneste sikre tilflugtssteder er de hvor vi kan tage Jesus med.    
Vi nåede Battle Creek fredag d. 17. august. Efterfølgende nat var det umuligt for mig at sove. Jeg havde ikke besøgt dette sted siden jeg forlod stedet meget svækket, efter min mands begravelse. Nu kom det store tab frem som sagen fik ved hans død, det store tab som jeg led, ved at være berøvet hans selskab og hjælp i mit arbejde, nu kom det livagtigt frem for mig, og jeg kunne ikke få mig selv til at sove. Jeg genkaldte den pagt som jeg havde med Gud, ved min mands dødsleje, - at jeg ikke ville miste modet under byrden, men ville arbejde mere alvorligt og helliget end nogen sinde før, for at bringe sandheden bade ved pen og stemme; at jeg ville bringe Jehovas fremragende forordninger og forskrifter frem for folk, og vil pege dem hen til den rensende kilde, hvorved de kan vaske alle syndspletter bort.    
Hele natten kæmpede jeg med Gud i bøn, om han vil give mig styrke til mit arbejde, og besjæle mig med hans Ånd, så jeg kan holde min højtidelige overenskomst. Jeg ønskede ikke noget bedre end at bruge min tid og kræfter på at tilskynde dem der bekender sandheden, at komme i tættere forhold med Gud, så de kan glæde sig over fuldkomment fællesskab med ham, end det gamle Israels gjorde i deres store dage.     
Sabbats formiddag talte jeg til en stor forsamling, der var samlet i Tabernaklet. Herren gav mig styrke go frihed, idet jeg bragte ordene i Åb. 7,9-17.    
Sidste gang jeg talte der, var om sabbaten ved min mands begravelse. På det tidspunkt så mange det som næsten formasteligt for mig, i min svage tilstand, at anstrenge mig; men mit store ønske om at sige formanende og advarende ord til menigheden, fik mig til det. Var der givet agt på disse ord, ville de vanskeligheder der siden kom, ikke være sket. Mit budskabs byrde var en formaning til menigheden om at være medynkende, belevende, venlig og medfølende, og elske hinanden ligesom Kristus havde elsket dem. Jeg tilskyndte dem til at bortlægge deres uvenlige tanker imod deres brødre, og ikke tale om Andres fejl og vildfarelser, og ransage deres egne hjerter nøje, og rette op deres egne karaktermangler, og rense deres egne sjæle i lydighed mod sandheden. Jeg bad indstændigt alle om at værne om Kristuslignende ømhed for hinanden, og vogte om deres brødres renommé, huske at tungen er et uregerligt medlem, som kan gøre stor skade mod dem som Gud elsker, og som han bruger til at, bruge i hans værk, hvis tungen ikke helliggøres tøjles.    
Uanset hvilken kurs vi har haft over for den døde, så kender de ikke til vor sorg og anger. Det vi fortryder vi har gjort over for dem kan kun bevises ved en reformation i vor ånd og handling imod dem der lever. Lad ingen fortryde fortidens fejl. Kristi ånd vil lede os til at tænke venligt om vore brødre. Det er Satrans arbejde at opsøge nogle pletter på Kristi efterfølgeres karakter, og tale om deres fejl og forstørre deres vildfarelser. Satan er brødrenes anklager, og alle som går ind i dette arbejde, viser at de er ansporet af samme ånd. Alle vore bønner vil være forgæves så længe vi gemmer på følelser af misundelse, jalousi, onde tanker og fjendskab. Vi tilgives kun når vi tilgiver. Det er ikke bedre end at forhåne Gud for at gå i religiøs tilbedelse, med hjerter der tænker ondt, og fuld af bitterhed mod vore brødre eller vore medmennesker.    
Jesus, som vort eksempel, ser med væmmelse på alle der gemmer på uvenlighed. Den elskede Johannes siger: "Enhver der hader sin broder er en morder." Hvordan er det muligt at disse bønner skal være andet end til forhånelse i Guds øjne?    
Var vore hjerter og liv fri for mangler, vil det stadig være vor pligt at ynkes over og hjælpe den fejlende. Meget mere end det, siden vi selv er genstand for vildfarelser og skavanker, påhviler det os at udvise stor ærbarhed og omsorg for at dømme og fordømme vore medsyndere. Alle bør tage sig i agt for apostlens ord: "Jer selv skal I ransage, om I er i troen; jer selv skal I prøve!" Forhør jer om den natur jeres tanker, hensigter, temperement, ord og handlinger har. Sammenlign dem med den krakter der åbenbares i Kristi liv. Se om I har hans ånd, hvadenten om det er retfærdighedens synlige frugter der bevidner at I har troen.    
Dette og mange tanker af lignende art blev vist for folket. Jeg forvisser dem om at al uvenlighed mod døden og levende, har jeg gravet ned i min mands grav. Alt blev tilgivet frit. Mit sidste vidnesbyrd før jeg forlod kirken var en advarsel og indtrængende anmodning om at søge enighed og kærlighed.    
Efter at jeg nu har været væk i to år, stod jeg for dem igen. Jeg var meget træt, og næsten syg efter fem dages og fem nætters rejse; men Kristi kærlighed og min interesse for deres sjæle tvang mig til at tale til dem.    
Søndag morgen talte til jeg til omkring femoghalvfjerds medarbejdere knyttet til Review and Herald- kontoret. En uge før, den 12. august, havde jeg stået foran et lignende selskab i Pacific Press, og lagt dem alvorligt på sinde at handle ud fra princippet. Nu kommer jeg med det samme emne, og formaner alle til at ikke lade noget rigtigt gå forbi sig. Jeg advarede dem at de ville møde modstand, og presses af fristelser, og enhver som ikke er rodfæstet og funderet i sandheden ville flyttes fra den sikre grundvold.    
Alle doktrinernes vinde vil blæse. Alt som kan rystes vil blive rystet og kun de ting som ikke kan rystes vil forblive. Satan anstrenger sig på desperate måde for at få sjæle til at sætte sig under hans banner, og alle som giver efter for hans bedrag vil føre krig imod Fyrsten Immanuels tjenere. Årvågenhed og bøn må være vor sikre grund i disse farefulde dage.    
Alle som er upålidelige i deres arbejde på Embedskontoret må møde et stort tab. Dem som ikke er helt på Herrens side, vil ikke se vigtigheden af disciplin og orden. Således er det nødvendigt at alle, som har Gudsfrygt for sig, forener sig og fastholder en standard, som han anerkende. Hvis dem i ansvarlige stillinger undskylder en på gal vej, opmuntrer de ikke kun den ene, men også andre til at gøre forkert. Dette giver et meget vanskeligt arbejde for dem der fastholder sådanne regler og handler på en sådan måde som Gud forlanger.    
Der er altid nogle som, om de har nydt store fordele i åndelig vækst, ikke er fast befæstede i Bibelsandhed. De lader til at være uden anker, slås hud og did af tvivlens og vantroens bølger. De er uden den glæde og befæstelse som kommer fra en fast og beslutsom tro, og de lader til at ikke være beskyttet mod Satans pile. Jeg føler dyb bekymring for disse; for jeg ved hvor stærk Satans kraft er over dem.    
Vor frelser erklærede ved en lejlighed: "Verdens fyrste kommer, og i mig er der intet, som hører ham til." Der var absolut intet i Kristus som Satan kunne udnytte. Jesus havde ikke besmittet sin sjæl af en forkert handling, tvivl eller endog en knurrende tanke. Vi kan åbne sindets dør og byde Satans antydninger ind, eller resse os tæt til Jesu side, kan vi få styrke til at modstå al ond indflydelse. Satan har sine agenter, endog på vore forlagskontorer, og han arbejder gennem dem for at rokke ved troen og forvirre alle de mennesker som giver dem mulighed for det. Vor eneste sikre vej er at våge i bøn. De spørgsmål som de halvhjertede og ikke-troende vil stille kan sikkert besvares ved upartisk bedømmelse og alvorlig bøn. Vi må passe på at vore tanker ikke påvirkes af antydning, udtalelser eller efterretninger; for alt dette kan resultere i misundelse, hævngerrig, lidenskab, fordom, eller åndelig blindhed. Gud ønsker at trofaste mænd, på Kontoret eller I menigheden, som har øjne til at skelsne det onde fra det gode, som ikke vil kalde synd for retfærdighed eller retfærdighed for synd, - mennesker som kalder tingene ved deres rette navn, hvad enten de får kritik eller bifald for det.    
Den største ulykke som kom over folk er at de bliver forblindet af Satan, så at de ikke kan se hans list. Han arbejder ofte i forklædning, lukker sig selv inde i retfærdighedens klæder, så at dem som ikke har åndelig skarpsyn, ikke ved at det er ham; og ofte får Satan fodfæste, og tvivl og vantro over for dem i de ansvarsbetyngede stillinger, og vantro gensyrer lejren. Ingen behøver at opdyrke vantro, eller frygt for at de har for megen tro. Vantro vokser, ligesom iøjnefaldende og giftigt ukrudt, op uden at blive passet, medens der ikke værnes nøje om troen, ellers vil den dø ud i sjælen.    
Jeg værdsatte denne anledning til at sige nogle advarende og formanende ord, i bevidstheden om at dem jeg talte til må vækkes op, og vogte deres sjæle mod Satans list.    
På Mrs. Robinson indtrængende opfordring, som er et aktivt medlem i Kvinders kristne afholdsunion, har jeg indvilget at tale om afholdenhed til et møde der holdes i public par søndag eftermiddag. Omkring fem hundrede personer var forsamlet kl fire om eftermiddagen. Pastor Mather, som først talte til forsamlingen, gav nogle tanker af største værdi. Hans ord vandt tilslutning i vore hjerter. Han fortalte ikke underholdende anekdoter, eller prøve at skabe sensation, men bragte sunde og stærke argumenter, som folk kunne huske på og tænke over når de var hjemme igen. Han sagde at mange bilder sig selv ind at det onde bliver mindre, at reformerne kommer frem, at afholdenheden snart vil sejre, retfærdighed vil få overhånd over synd, og at tusindsårsriget står for døren. Disse indbildte håb deler taleren ikke. Umådeholdenheden fortsætter stadig sin hærgen. Syndighed står i alle former som en mægtig barriere der forhindrer sandhedens og retfærdighedens fremgang. Sociale og samfundsmæssige fejl, affødt af uvidenhed og ondskab, er stadig årsag til usigelig elendighed, og kaster deres ødelæggende skygge over både kirken og verden. Unges fordærv vokser i stedet for at blive mindre. Intet andet en alvorlige, og stadige anstrengelser vil kunne fjerne denne ødelæggende forbandelse. Konflikten med det interessant og appetitten, med onde vaner og uhellige lidenskaber, vil være hård og dødelig; kun dem som rykker på princippet kan vinde sejr i denne krig.    
Taleren fremsætter så det onde ved tilstå alkoholdsbeviling; men på grund af pladsmangel kan jeg ikke give hans ord fuldt ud.    
Efter pastor Mather, talte jeg i omkring tredive minutter om det store reformarbejde, og nødvendigheden af at uddanne unge til at handle ud fra princip, så de får moralsk styrke til at modstå fristelse. (den hebræiske fange Daniel, blive udsat for fristelserne i kongens hof i sin ungdom; alligevel var han principfast over for det hans fædre havde lært ham. I sit hjerte var det hans hensigt at ikke spise af kongens bords lækkerier, eller drikke af hans vine. Dette fortsat kunne dannes uden passende refleksion og alvorlig bøn, og når han engang havde taget stilling, kunne han ikke bevæges fra denne. Selvom han var omgivet af udsvævelsernes og udskejelsernes fristelser, ville han ikke gå med til at overtræde sin samvittighed. Han gjorde Gud til sin styrke, hans sind skal ikke svækkes af eftergivenhedens vane som knuser den sande og gudfrygtige manddom, og han blev forberedt på at opnå både moralsk og intellektuel storhed.    
Også Daniels venner fornægtede selviske ønsker, og bortlagde skadelige tilfredsstillelser. Som resultat, blev deres tankegange stærke og livskraftige. De valgte det virkelige, sande og nyttige, frem for appetittens og stolthedens udsvævelser der kun varede et øjeblik. De gjorde alt i deres magt for at sætte sig selv i rigtigt forhold til Gud, og Herren var ikke ligeglad med deres faste, udholdende og alvorlige bestræbelse. Bibelen erklærer om Daniel og hans følgesvenne: "Disse fire unge mænd gav Gud kundskab og indsigt i al skrift og visdom; Daniel forstod sig også på alle hånde syner og drømme." Disse unge mennesker havde sat sig i forbindelse med al visdoms Kildeudspring. For de havde lært af Kristus, verdens største lærer. Når vi udnytter deres mulighed for at få kendskab til videnskab; fik de også den højeste mulige uddannelse, som nogen mennesker kunne få. De modtog lys direkte fra Himlens trone, og læste Guds mysterier for kommende tider.    
 "Og når som helst kongen spurgte dem om noget, der krævede visdom og indsigt, fandt han dem ti gange dygtigere end alle drømmetydere og manere i hele sit rige." Diss unge havde besluttet sig for at de talenter Gud havde betroet, ikke skulle forvanskes eller svækkes ved selviske udsvæveser. De viste deres egen manddom ære. De holdt deres øjne stadig fæstnet på det gode som de ønskede skulle udrettes. De ærede Gud, og Gud ærede dem.    
Daniels og hans venners historie har en lektie til os. Inspirationen erklærer at "Herrens frygt er visdoms begyndelse." Religiøse principper ligger fundamentet for den højeste uddannelse. Hvis vore unger blot er afbalancerede i deres principper, kan de udnytte de mentale kræfter til allerhøjeste grad, og kan tage alle deres evner med sig, til det fremtidige liv. Men fristelser overøser den unge over alt. Fædre og mødre burde tænke og studere og anstrenge sig vedholdende på at oplære deres børn, så de kan stå uplettet mod det fremherskende onde, ligesom de hebræiske unge gjorde på Babylons hof. For at skærme jeres børn fra forlokkende verdslige fornøjelser, og fristelse mod at føje appetitten, og lære dem standhaftighed mod reformens store principper, vil det kræve møje der indebærer ofre. Det vil udsætte jer mod deres skam som er mere fornøjelseselskere end Gudselskere. Jeres motiver vil misforstås, jeres anstrengelser forfalskes, jeres arbejde og mål forklejnes. Men uanset alle modsat indflydelse, må vi i Gudsfrygt, rykke frem, ikke imødekomme verdens standard, men det som præsenteres i sandhedens Skrifter. Vi må handle ud fra principper, gøre det rigtige fordi det er rigtigt, hvad enten venner eller fjender anerkender eller fordømmer.    
Børn bør uddannes til afholdenhedens vaner, endog i deres moders arme. Vore borde bør kun være dækket med den sundeste mad, fri for alle opirrende ingredienser. Mad som tilberedes med krydderi giver appetit til brændevin. Dette skaber en feberagtig tilstand i systemet, og drikken dulmer irritationen. På mine hyppige rejser over kontinentet, opsøger jeg ikke restaurenter, spisevogne, eller hoteller, af den enkle grund at jeg ikke kan spise den mad, der er tilberedt der. Retterne er stærkt krydret med alt og peber, skaber en næsten utålelig tørst. Under min sidste rejse, bragte sovevognskonduktøren mig en platte med rig grøntsagssuppe. Jeg smagte den tilsyneladende indbydende ret, men fandt at den var stærkt krydret, så jeg knapt kunne spise den. Salt og peber sveg i min mund, og jeg vidste at de ville irritere og ophidsede mavens fintfølende hinde. Jeg forbigik den ene fristende ret til den anden; for jeg turde ikke udsætte mine fordøjelsesorganer for en sådan mishandling.    
Sådan er den mad der sædvanligvis serveres på nutidens moderne borde, og gives til børn. Det bevirker nervøsitet, og skaber tørst efter vand som ikke slukkes. Der er en længsel efter noget stærkere, og derved ledes til at drikke øl og vin. På den måde formes appetitten til stærke drikke. Enhver mor burde nøje våge over sit bord og ikke lade noget blive sat frem, som har den ringeste tendens til at grundlægge vaner, der fører til uafholdenhed. Maden bør tilberedes så enkel som muligt og uden krydderier af nogen slags, og heller ikke for meget salt.     
Børnenes vel ligger dig på hjerte og du vil gerne se dem vokse op med en ren smag og en ufordærvet appetit, men så må du standhaftigt gå imod den almindelige mening og praksis. Hvis du ønsker at opdrage dem til at blive nyttige borgere og få den evige løn i herlighedens rige, så må du lære dem at lyde Guds love som de findes i naturen og i ordet, fremfor at følge verdens skik og brug.    
Samvittighedsfulde bestræbelser, bøn og tro vil ikke være uden resultat, når de ledsages af et godt eksempel. Læg dine børn frem for Gud i tro og prøv at give deres følsomme sind et indtryk af deres pligt over for deres himmelske Fader. Det vil blive nødvendigt med gentagne påmindelser, regel på regel, bud på bud, lidt her og lidt der. Men Jesus gik for vor skyld ind den farligste kamp med mørkets magter. Selvfornægtelse, faste, ydmygelse, han udholdt det frivilligt, så han kunne ophøje, forædle og rense menneskeslægten, og således berede dem til et sæde ved hans højre hånd. Med alt dette for øje som udstod Kristus for vor skyld, skal vi så kvie os ved at anstrenge eller ofre os for de sjæles frelse som han døde for?    
Forældre bør oplære deres børn til moralsk selvstændighed og ikke til at følge tilskyndelser og tilbøjeligheder, men bruge deres fornuft og handle efter principper. Mødrene skal ikke spørge efter den sidste mode, men efter pligt og brugbarhed, og så lede deres børn i den retning. En enkel levevis, en god moral og en ædel selvstændighed vil være af større værdi for de unge end den genialitet, lærdom og ydre glans, som verden kan give dem. Lær jeres børn at vandre på retfærds veje, så vil de også lede andre ind på dem. Og så vil I til sidst få at se, at I ikke har levet forgæves, fordi I har været medvirkende til at bringe dyrebare neg ind i Guds lade.   

13 11 1883 Review and Herald Rejsenoter. Ved Massachusetts Lejrmødet   
 Lejrmødet i Worcester, Mass., 22-28. aug., havde stor interesse for alle vore folk som var der. Det var en særlig stund for mig. Der mødte jeg mange troende, nogle af dem er blevet knyttet til arbejdet helt fra den tredje engels budskabs opkomst. Siden vort sidste lejrmøde er bror Hastings, en af vore trofaste standard-holdere, faldet på sin post. Jeg blev bedrøvet da jeg så andre betynget af alderens svagheder, alligevel var jeg glad for at se dem lytte ivrigt til livets ord. Kærlighed til Gud og hans sandhed synes at vokse i deres hjerter og oplyse deres ansigter. Deres øje blev ofte fyldt med tårer, ikke af sorg men af glæde, da de hørte budskabet fra Gud, fra hans tjeneres mund. Disse aldrende pilgrimme var tilstede ved næsten alle møder; som om de, ligesom Thomas, var bange for at ikke være der når Jesus kommer ind, og siger: "Fred med dig."    
Ligesom modnet korn er disse dyrebare prøvede og trofaste mennesker egnet til høst. Deres arbejde er næsten udført. De får lov til at blive her, indtil Kristus åbenbares i himlens skyer med kraft og megen herlighed. De kan falde ud af rækkerne nårsomhelt, og sove i Jesus. Men når mørket dækker jorden og tykt mørke folk, kan disse lysets børn opløfte deres hoveder og glæde sig, og vide at deres genløsning drager nær.    
Vi var glade for at se mange af borgerne fra Worcester deltage ved vore møder den uge, ikke kun om aftnen, men i løbet af dagen. Herren gav sine tjenere stor frihed da de proklamerede sandheden. Mødet brød igennem da interessen var dybest. Vi ville ønske at alle kunne være blevet der nogle få dage mere.    
Da jeg så over forsamlingen af troende, og bemærkede de seriøse, alvorlige udtryk i deres ansigter, spurgte jeg mig selv: Hvordan vil det ske med disse dyrebare sjæle når de komme tilbage til deres hjem og til deres små menigheder? Vil de bringe den liflige himmelske atmosfære med sig, som har hersket ved vort lejrmøde? Vil dem der tvivler bortlægge deres skepsis, og opelske tro og kærlighed? Vil den verdslige ærgerrighed, stolthed og lunkenhed, som har fået fæste blandt vore folk, blive lagt bort? Vil alle føle et personligt ansvar for at lade deres lys skinne? og leve og arbejde gennem Kristus for fremgangen i de menigheder som de tilhører? Vil deres gerninger svare til deres tro?    
De er påbegyndt et godt arbejde, og vi håber at det ikke vil slutte med mødet, men at der vil ske en reformation i alle menigheder. Forældre og børn bør søge en ny omvendelse, så lyset fra dem kan brede sig til deres naboer. "Søg Herren, medens han findes, kald på ham, den stund han er nær! Den gudløse forlade sin vej, urettens mand sine tanker og vende sig til Herren, at han må forbarme sig, til vor Gud, thi han er rund til at forlade."    
Jeg gentager: Vil vore brødre høste alt det gode fra mødet som de kan og bør opnå? De står til ansvar for alle disse privilegier. Så vil ordene siges til dem der hører en smag af liv til liv eller af død til død. Herren kommer; alarmen må lyde. Folk der bekender sandheden er ikke parate. Skulle deres prøvetid afslutte nu, vil de vejes på vægten og findes for lette. Nogle har ikke anstrengt sig alvorligt for at vinde sejr; de erkender ikke det farlige ved at fortsætte i synd, og er blevet næsten tilfreds med hvor de er. Idet jeg mærker deres fare, læges jeg efter at se dem komme ud af vantroens mørke kælder, til det øvre værelse, hvor der er lys og lykke. Jeg beklager meget at vi må afslutte mødet uden et dybere og mere grundigt arbejde at udføre i deres hjerter.    
Mange som norminelt bifalder sandheden vil ikke komme ind i Guds rige, fordi de ikke praktiserer det som de bekender i deres daglige liv. Når jeg ser ud over forsamlingen, hviler mine øjne på ikke så få som kender til sandheden, og som kunne udrette et arbejde for Gud, hvis denne kendskab blot blev helliggjort. Jeg tænkte at hvis alle disse indrømme deres ansvar over for Gud og deres pligt over for deres medmennesker, og ville arbejde eftersom Herren har givet dem evner til, hvilket lys ville der så ikke skinne fra dem i Massachusetts, og endog brede sig til andre stater! Hvis alle, der bekendte at tro på den tredje engels budskab ville gøre Guds ord til sin handlingsregel, og udføre sit arbejde som Kristi tjener meget flittigt, ville dette folk være en kraft i verden.    
Det er ikke alene dem som arbejder i ord og lære, som står til ansvar for sjæle. Enhver mand og enhver kvinde som kender til sandheden bør være en medarbejder sammen med Kristus. Vi har kun en prædikant der arbejder i Massachusetts. Hvis det er Guds vilje at Staten ikke får nogen præstelig hjælp mere, så forlanger han at lægmedlemmer skal arbejde som missionærere. Brødre, gå ud med jeres Bibler, besøg folk ved deres ildsteder, læs Guds ord for familien, og så mange flere som vil komme ind. Gå med et brødebetynget hjerte og en blivende tillid til Guds nåde og barmhjertighed, og gør hvad I kan.    
Tingene er ikke hvad de burde være i Massachusetts. Der er mænd som aldrig gav en prædiken i deres liv, som burde arbejde på at frelse sjæle. Hverken store talenter eller høje stillinger er nødvendige. Men der er et bydende behov for mænd og kvinder som kender til Jesus, og fortrolig med historien om hans liv og død.    
Talenter forgudes for meget, og higes for meget efter en standplads, endog blandt syvendedags adventister. Der er for store ønsker om at hvile på jordens høje pladser, og for lidt villighed til at følge Frelseren på den korsbærende og ydmyge sti. Der er for mange som ikke vil gøre noget, medmindre de kan være ledere; for mange som skal roses og forkæles, ellers har de ingen interesse i at arbejde. At arbejde på en ydmyg måde for Jesus, og selvom arbejdet fortsætter ubemærket, og sår sandhedens frø, så ser det utiltrækkende og uvelkomment ud for dem. Alt dette udspringer fra misforstået opfattelse af nyttighed og ære. Alle de vide dybe floder beundres og værdsættes, medens hundredvis af små bække der hjælper til at forme disse brede og ædle strømme, ikke bemærkes. Alligevel er det de ydmyge bæk som baner sin lydløse vej gennem lunden og engen, der bringer sundhed, formeringsevne og skønhed, som er lige så nyttig på sin vej som den brede flod.    
Vi har ikke så meget brug for fremstående, eminente mænd som de gode, sande og ydmyge mænd. Gud kalder dem fra alle klasser og erhverv til at arbejde for hans sag. Der er brug for dem som vil begynde de lavere trin på stien, som vil, om nødvendigt, spise deres eget brød og udføre deres pligt i stilhed; mennesker som ikke kvier sig ved flidsarbejde for at få midler, eller ved en streng økonomi når det gælder udgifter, og dem som vil både hellige tid og midler til Mesterens arbejde i deres egne familier og deres eget nabolag. Hvis reformarbejdet påbegyndes og fremføres i hver familie, vil der være en levende og fremgangsrig kirke. Tingene må først bringes i orden der hjemme. Sagen behøver dem som kan arbejde der hjemme, som vil studere Bibelen, og praktisere dens lære, og som vil oplære deres børn i Gudsfrygt. Så kan der arbejdes flittigt og udholdende for andre, med alvorlig bøn for den guddommelige nåde og krafts hjælp, og store resultater vil følge med missionsarbejdet.    
Uanset hvem du er, så må det være på sinde, og hjerte, og oprigtig formål, og det daglige liv, som markerer menneskets værdi. Der er ikke brug for rastløse, snaksalige og diktatoriske mænd i dette arbejde. Der er for mange af dem som springer op over alt. Mange unge som kun har lidt erfaring, skubber sig selv fremad, og viser ikke ærbødighed for aldrene eller embedsværket, og bliver fornærmet hvis de rådgives eller irettesættes. Vi har allerede flere af disse indbildte mennesker end vi ønsker, Gud kalder beskedne, stille og ædelsindede unge, og mænd af moden alder, med velafbalancerede principper, som kan bede såvel som tale, som vil rejse sig op for de ældre, og behandle gråhårede med respekt.    
Guds sag lider af mangel på medarbejdere med forstandig og metal styrke. Mine brødre og søstre, Herren har velsignet jer med forstandsevner som kan udnyttes i stor grad. Vær stadig seriøse for at opdyrke jeres talenter. Oplær og disciplinere sindet ved studium, ved iagttagelse ved refleksion. I kan ikke møde Guds sind, medmindre I bruger alle kræfter. De mentale evner vil styrke og udvikle hvis I vil gå i Gudsfrygt, i ydmyghed og med alvorlig bøn. En resolut målsætning vil udføre underværker. Vær åben, faste og besluttede Kristne. Ophøj Jesus, tal om hans kærlighed, fortæl om hans kraft, og lad således jeres lys skinne ud i verden.  

20 11 1883 Review and Herald Rejsenoter. Sagen i Vermont   
 Jeg var glad for at kunne deltage i Vermont-lejrmødet, som blev holdt i Montpelier, d. 30. august til 4. september. Der kom flere tilhørere end jeg forventede at se, og det var en fornøjelse at møde de mange som kom for at søge Herren. Mit sind blev ført tredive år tilbage, til det tidspunkt hvor jeg besøgte Fairhaven, Mass. sammen med min søster, for at frembære mit budskab til den lille gruppe på dette sted. Den gang boede ældre Bates der, og gav udtryk for at det var hans pligt at besøge Vermont, og forkynde sandheden i den stat. Men han tilføjede: 'Jeg har ingen midler, og kan ikke fortælle hvor pengene skal komme fra, for at tage mig dertil. Jeg tænkte at jeg vil tage af sted i tro, og begynde til fods, og gå så langt som Gud vil give mig styrke til." Min søster sagde til mig: "Jeg tror at Herren vil hjælpe mig til at åbne vejen for ældre Bates at tage til Vermont. Søster F. leder efter en pige der kan holde hendes hus, og hvis du vil rejse uden mig i nogle få uger, vil jeg kunne tjene de nødvendige penge." Dette gjorde hun, og bad om penge på forskud, gav pengene i ældre Bates hånd. Hun begyndte den næste morgen, og min søster fortsatte med at arbejde for en doller og en fjerdedel for en uge. Ganske mange blev bragt til sandheden i Vermont, og ældre Bates vendte tilbage med stor glæde, fordi Herren faktisk havde velsignet hans arbejde.    
I 1850 besøgte min mand og jeg Vermont, Canada, New Hampshire og Maine. Møderne blev holdt i private hjem. På den tid var det næsten umuligt at komme i kontakt med ikke troende. Skuffelsen i 1844 havde forvirret manges sind, og de ville ikke lytte til nogen som helst forklaring om sagen. De var utålmodige og vantro, og mange syntes at være fulde af oprør, og angreb deres tidligere erfaring på den mest bestemte måde. Andre vovede ikke at gå så langt som til at fornægte den vej Herren havde ledt dem på. Disse var glade for at høre argumenterne fra Guds ord som formidlede den stilling vi var i, med den profetiske historie. Idet de lyttede til forklaringen om skuffelsen som havde været så bitter for dem, så de at Gud i sandhed havde ledet dem, og de frydede sig i sandheden. De som fornægtede vor tidligere erfaring, blev dermed opflammet til den bitreste modstand.    
Vi mødte imidlertid endnu værre problemer blandt en gruppe som påstod at de var helliggjorte, at de ikke kunne synde, at de var beseglede og hellige og at alle deres indtryk og forestillinger var fra Gud. Samvittighedsfulde mennesker som blev bedraget af disse fanatikeres foregivne fromhed. Satan havde virket på sin kløgtige måde for at få disse bedragne mennesker til at tage imod sabbatten. Medens de bekendte sig til at tro en del af sandheden, kunne han gennem deres indflydelse pådutte folk mange fejlagtige ting. Med stor fordel kunne han også benytte dem til at vække afsky hos vantro mennesker som peger på disse inkonsekvente, urimelige repræsentanter for syvendedags-adventisterne. Denne gruppe pålagde folk menneskelige tests og selvgjorte kors som Kristus ikke havde bedt dem om at bære. De påstod at de kunne helbrede syge og udføre mirakler. De havde en satanisk, forhekset magt. De var overmodige, diktatoriske og ubarmhjertige i deres undertrykkelse. Herren brugte os som redskaber til at irettesætte disse fanatikere og til at åbne hans trofaste folks øjne, sådan at de kunne se den sande karakter af deres arbejde. De som brød ud af dette Satans bedrag, fik fred og glæde i deres hjerter, og de ophøjede Gud da de så hans fejlfrie visdom, idet han foran dem satte sandhedens lys og de dyrebare frugter som er en følge af det, i modsætning til sataniske tiggerier og bedrag. Som kontrast til disse forførelser skinnede sandheden som det klare guld midt iblandt jordens grus.    
Da min man dog jeg besøgte Vermont, mødte vi flere gange disse mørke ånder og måtte kæmpe mod dem. Vi har i årevis arbejdet med at slå fordommene tilbage og underlægge den modstand som flere gange truede at overmande sandhedens trofaste normbærere, - troens helte og heltinder. Men vi fandt at dem som søgte Gud I ydmyg og sjælsbrydelse, kunne skelne mellem sandt og falsk. "Han vejleder ydmyge i det, som er ret, og lærer de ydmyge sin vej."    
Gud gav os en dyrebar erfaring i disse dage. Når vi kommer i tæt kamp med mørkets magter; som vi ofte er, lægger vi hele sagen frem for den mægtige Hjælper. Vi bad igen og igen for styrke og visdom. Vi må ikke give efter for punktet; følte at hjælpe måtte komme. Og gennem tro på Gud, blev fjendens artelleri vendt imod ham selv, herlige sejre blev vundet for sandhedens sag, og vi indså at Gud ikke gav sin Ånd og mål. Var det ikke for disse særlige beviser på Guds kærlighed, havde han ikke sat sit segl for sandheden vid sin Ånds manifestation, kunne vi have mistet modet; men disse beviser på Guddommelig vejledning, disse levende erfaringer med Guds sager, styrkede os til at kæmpe Herrens kampe mandigt. De troende kunne klarere se hvordan Gud havde tegnet deres egen kurs ud, leder dem iblandt prøvelser, skuffelser og hæftige konflikter, og vandt en rig erfaring for hvert skridt fremad.    
Mange af pionerne, som delte disse prøvelser og sejre med os, forblev oprigtige indtil livets afslutning, og var faldet i søvn i Jesus. Blandt disse er en trofast kriger som seksogtredive år stod ved min side i kampen for sandhed. Gud brugte ham som lærer og leder til at stå i forreste række under disse budskabets første dages kampe; men han er faldt på sin post, og døde i troen sammen med andre, venter på Livgiverens komme, som vil kalde ham frem af hans mørke fængselshus til et herligt evigt liv.    
Det er ikke så vanskeligt at forsvare sandheden nu, som det var for år tilbage. Så koster det alt at være en troende; men nu i 1883, så jeg en stor gruppe i teltet, og blandt dem var der sagens ældre og prøvede venner. Selvom nogle er faldet, er der stadig mange der lever og frembærer sandhedens vidnesbyrd; og når de genkalder den vej Herren har ledt sit folk ud på siden første gang de acceptere sandheden, udbryder de: "Hvad har Gud dog har udrettet!" Deres interesser er blevet fuldt identificeret med det folk som Gud har ledt og undervist i de sidste femogtredive år. De har kæmpet Herrens kampe i heltemod, tapperhed, tålmodigt og med bøn; og nu er der mange stærke hænder og villige hjerter at forene sig med når de arbejder for Kristi kors' sejre. Disse trofaste er blevet stærke fordi de ikke kvier sig ved ansvar. De vandrer i tro, ikke hvad der kan ses. De studerede Guds åbenbarede vilje, og underlagde sig at blev vejledt af Guddommelig kraft. De blev styrket ved nåde idet de går frem på helligheden smalle sti der er banet for Herrens forløste at vandre på.    
På denne lejrgrund, lyttede vi til mange hjertefølte vidnesbyrd. Nogle har accepteret Sabbaten, og for første gang tog deres stilling helt med os på alle sandhedspunkter. Nogle har opgivet sandheden, og faldt bort fra Gud; men deres samvittighed har ikke haft ro. De har ikke fundet fred, ikke lys eller lykke, i deres ulydighed, og kommer tilbage til folden med anger og sjælsbrøde, og Herren velsignede dem. Men vi længes efter at se vore brødre og søstre generelt komme ud i det klare lys. Vi længes efter at høre flere vidnesbyrd komme fra de hjerter, der er fuld af kærlighed til Jesus - vidnesbyrd om tro, om rig erfaring på den vej Herren har ledt os. Jeg følte at disse dyrebare sjæle må have et tættere samfund med Gud, og så vil de kende bedre til Jesus. De vil ikke have et betvivlende og frygtsomt vidnesbyrd, men vil være glade og lykkelige i troen. "Jesus døde for mig; Jesus elsker mig, endog også mig," vil være det tillidsfulde hjertes sprog.    
Da jeg så ind i de prøvedes ansigter, som er dyrebare i Herrens øjne, og så at nogle af dem var næsten ved at tage deres rustning af sig, mente jeg at jeg aldrig kunne se deres ansigter igen i denne verden. De og jeg kunne falde i søvn før andre årsmøders tidspunkt. Men jeg så frem til opstandelsens morgen, hvor de retfærdige døde skal vågne op til evigt liv. Jeg så dem omkring Guds trone, iklædt hvide klæder, med herlighedens kroner på deres hoveder og guldharper i deres hænder, synge nye en lovsang til Gud og Lammet. Kom spørgsmålet op i mit sind: Hvem kommer for at tage disse ældre og trætte korsets soldaters sted? Hvem vil hellige sig selv til Guds værk?    
Jeg så unge mænd og kvinder for mig som bekendte at være Kristi efterfølgere, men som ikke nærede en byrde for sjæle. Disse siger ikke, når Herrens arbejde skal udføres: "Her er jeg, send mig." Hvis de virkelig hade Jesu kærlighed i deres hjerter, hvordan kan de så være tavse, hvordan kan de hvile, nå deres medmennesker ikke er advarede? Kan de erkende indrømme de store offer som gjort for menneskenes skyld? De kan tro de fatter det, men de gør det ikke. Forstod de det ville de, med troens øjne se Jesus forlade sit lysets trone, og den herlighed som de fik med sin Fader før verden var, og for at slutte sig til rebellerne. Oh! de har et fattigt begreb om ydmygelsens dybder som verdens Genløser gik med til, da han blev et menneske. Det var en ydmygelse som ikke kan finde noget sidestykke. Men formes i lignelse af et mnneske, ydmygede Kristus sig selv, og blev lydig til døden. Var det blevet en helt almindelig død, ville det have været en af de største ydmygelser. Men oh, hvilken død led Guds søn dog! - - den grusommeste, den mest skændige. Han blev lydig til døden, døden på koret. Og lad ingen tro at Jesus var ligeglad med vanæren. Han opgav sit liv for at frelse den faldne slægt; men han mærkede tydeligt og bittert, den døendes ydmygelse som en forbryder. Hans hellige og ubesmittede menneskenatur var dybt følsom over for vanæren at "regnes blandt overtrædere." Han sagde: "Er I kommet med sværd og stave for at tage mig, som om jeg var en tyv?" Han mærkede hobens uretfærdige, grove og forsmædelige behandling, som blev ført af en Judas; men jeg blev dybere såret i sjælen over at være skjult for sin Faders ansigt.    
Alt dette var for at frelse faldne mennesker, og døde Kristus forgæves for sjæle? Når jeg ser på forsamlingen i teltet, og ved hvor mange der var, som bekendte at være Guds sønner og døtre, som kan være lys i verden, og ikke lade deres lys skinne, følte jeg mig bedrøvet i hjertet. Jeg spurgte mig selv: Hvem af disse vil erklæres som dovne tjenere fordi de har forsømt deres pligt? Når Kristus har gjort alt hvad som skal gøres for at frelse syndere, hvem er parat til, med en uforbeholden helligelse af sig selv, at blive medarbejder sammen med ham? Sjæles blod vil være på nogles klæder, som har talenter som Gud har betroet dem, men som elsker selvet og deres magelighed højere end de elsker de menneskesjæle som Kristus har gjort så umådeligt et offer for. Hvor er dem som elsker hinanden ligesom Kristus har elsket dem? Vil de tage deres Gudsgivne pligter op, og arbejde for Mesteren? Her Herren undskyldt de mange, der bekender hans navn, som har erfaret hans kærlighed, fra at bære nogen af hans værks byrder som er på hans grund? Er de frie til at selv spise af brødet, og tage del i hans store frelse, og alligevel ikke anstrenge sig for at frembære nådesbudskabet til sine brødre, som er ude af sandheden, - som ikke er frelste?    
Denne mangel for medarbejdere er ikke i overensstemmelse med Guds vilje; den er fordi Kristi kærlighed ikke er et levende princip i deres hjerter der bekender hans navn. Der er mænd som har talenter; men de har gravet dem ned i deres landbrugsgårde og i andre selviske interesser, så at de ikke hjælper med opbyggelsen af Kristi sag. Hvis mange som nu dør åndeligt på grund af deres selviskhed, vågner op til deres Gudsgivne ansvar, vil de se det arbejde der skal gøres i Herrens vingård; og dette arbejde vil udvide deres hjerter, så at de vil elske Jesus en del mere end de gør nu, og deres medmennesker som Jesus har elsket dem. Hvilken forandring vil der ske i Vermont, hvis unge mænd og også dem i moden alder, skal tage til arbejdet med følelsen "Jeg er min broders vogter"! Hvordan kan dem som ikke gør noget for at vinde sjæle til Kristus, forvente at høre et "vel gjort" fra Mesterens læber?    
Vi ved at der er en stor fejl et eller andet sted, ellers vil mænd være i gang med alvorligt arbejde i Vermont, Massachusetts, Maine, Connecticut, New Hampshire, Rhode Island, New Jersey, og overalt de Forenede Stater. Hvor er dem som vil have kundskab til sandheden, og som elsker Jesus og de sjæle som Han døde for, så meget at de fornægter sig selv, og vælger religionens lidende del, og går uden for lejren, og bærer Kristi skam? Jesus har sat dem et eksempel; han led uden for lejren, bar skammen. Hvem vil gøre brug af de talenter Gud har lånt dem, om de er store eller små, og arbejder i ydmyghed, lærer dagligt i Kristi skole, og bibringer andre den dyrebare kundskab? Hvem vil se på hvad der burdes gøres, og gør det? Og hvor mange vil undskylde sig, lade sig binde op af verdslige anliggender? Skær de bånd over der binder jer, og gå ud i vingården for at arbejde for Mesteren. I alle afdelinger af Guds sag er der brug for helligede og gudfrygtige hjælpere; mennesker med hjerner, med forstand, som vil gå frem som prædikanter og kolportører. Brødre og søstre, lad troens alvorlige bønner stige op til Gud så Han vil oprejse medarbejdere, og sende dem ud på høstmarken; for høsten er stor, og arbejderne er få.    
Vi ved at troende i Vermont ikke gør deres pligt. Vi ved at der er et alvorligt arbejde at udføre, der kræver tålmodighed, udholdende og utrættelige anstrengelser. Lad arbejdet blive udført af uselviske og ydmyge mænd; lad dem arbejde og bede, og bede og arbejde. Arbejd ved ildstedet, brødre. Kom tæt til hjerterne. Lad ikke troende se at I sørger for deres sjæle; ransag Skriften med dem; græd og bed med dem. Frem Kristi kærlighed med jeres alvorligste anstrengelser. Oh! denne kærlighed, om vi matte have den, er for meget lukket inde i jeres hjerter, og viser sig ikke i ord eller handlinger som det burde. Hvordan vil I kunne møde jeres slægtninge, jeres venner og naboer på Dommens dag, hvis I ikke har arbejde på alle mulige måder for at få dem til sandheden? Min bøn er at Herren måtte indprente mænds og kvinders sind i Vermont så de ikke kan hvile før de begynder at arbejde seriøst for sjæle. Når de gør dette, vil det ikke længere kunne siges: Vermont er en vanskelig mark.   

27 11 1883 Review and Herald Rejsenoter: Lejrmødet i Maine.   
 Jeg deltog i lejrmødet i Waterville, Me., 6-11. sept. Her, i min egen hjemstat mødte jeg kære brødre og søstre som i årevis har haft interesse for den nærværende sandheds sag og arbejde; men nogle dyrebare som altid mødte os glædeligt, og hvis omsorg vi ofte erfarede på lejrgrunden, skal vi ikke længere møde i denne verden. Bror Barker, som sov ind til Jesus, er en af disse. Hans aktive, travle liv er til ende. Han påtog sig ansvar og bar byrder. Han sparede ikke sig selv; han unddrog sig ikke ansvar. Vi savner ham på stedet. Jeg viser min dybeste medfølelse med str. Barker. Siden vi mødtes sidst, havde vi begge lagt en ledsager i graven. Vi vil ikke sørge som dem, der ikke har noget håb. Hvis vi er trofaste, vil vi møde vore kære igen, når Livgiveren kommer, for aldrig mere at skilles. En lysere morgen vil gry for alle, der søger efter herlighed, ære og udødelighed ved tålmodigt at vedblive at gøre det gode. Hvis vi er trofaste i prøvelsens time, vil vi til sidst vinde en krone af herlighed, som aldrig vil forgå. Denne udsigt burde være en solstråle for Guds folk, der skinner konstant midt i disse sidste dages mørke og farer.    
Søster. Umberhind, en trofast moder i Israel er faldet. I en forstand er hendes arbejde til ende; alligevel fortsætter hendes dyrebare eksempel, hendes interesse for sandheden, hendes håbefulde, tillidsfulde og troende ord, med at leve. Hendes gerninger efterfølger hende. Tre søstre, børn af str. Umberhind er faldet under for den grusomme ud sletters magt; døden har sit grusomme arbejde i disse familier.    
Her mødte vi vor kære søster Temple, som er blevet berøvet fire af hendes børn. Vi kunne knapt nok forstå at hjerte blev revet itu, da gren efter gren blev brækket af familietræet, eller at såret virker helt uhelbredeligt; men da vi erfarede at hendes skatte var lagt bort i håbet, - at disse kære døde elskede sandheden og stolede på Jesus, - mærkede vi klare stråler af håb og glæde i moderens hjerte, skulle lyse den mørke sorgens nat op.    
Forsynets veje kan ikke altid læses eller spores; de forekommer uforklarlige for det sårede hjerte. Jesu ord, "Hvad jeg gør, fatter du ikke nu, men du skal forstå det siden efter," er anvendelige på disse bedrøvede personer. Hvis vore kære har givet deres hjerter til Jesus, så er der grund til glæde. Det er umuligt at sige, hvad deres fremtid ville være. Mange familier erfarer en sorg, som er værre end sorg over venners død. Når deres børn følger en kurs, som vil bringe skam over deres forældre, når de ikke ville finde sig i at blive holdt tilbage og bryder de bånd, som binder dem til far og mor, og fornægter de løfter, som bandt dem i et helligt, lykkeligt troskab til deres Skaber, så er der virkelig sorg. "Skriv: 'Salige er de døde, som dør i Herren.'" Lad de bedrøvede Rakel'er blive trøstet; for deres børn "skal vende hjem fra fjendeland."    
Jeg var meget glad for at møde flere af vore brødre og søstre fra Aroostook-landet. De bad mig at besøge dem, og var det ikke for andre lejrmøder jeg følte jeg måtte deltage i, ville jeg være glad for at tage imod deres invitation. Jeg håber at kunne besøge dem på et senere tidspunkt.    
Vi havde nogle meget dyrebare stunder ved dette lejrmøde. Mange opmuntrende vidnesbyrd blev frembåret; men der blev ikke gjort et grundigt arbejde som vi ønskede der skulle gøres. Mit hjerte ynkedes over at se nogle frafaldne, komme til Kristi kors. Disse var ikke uvidne om vejen. De er blevet bearbejdet af Kristi Ånd; de er blevet bekendt med den uforlignelige elskværdighed som min Frelser bor i; og nu er de stemmer der en gang kunne høres i pris og taknemmelighed til Gud, blevet tavse. Vil disse personer forlade Kristi blodbestænkte banner, og tage stilling under Satans banner, og vælge hans tjeneste? I den kamp som kommer snart, vil de risikere at dele ærkebedragerens skæbne. " Søg Herren, medens han findes, kald på ham, den stund han er nær! Den gudløse forlade sin vej, urettens mand sine tanker og vende sig til Herren, at han må forbarme sig, til vor Gud, thi han er rund til at forlade."    
Der er børn af sabbatsholdende forældre som virker helt ligeglade. Jeg kunne ikke se at de blev bevægede, hverken ved præsentation af sandheden eller de appeller som Guds budbringere kom med. Mange steder er der en stor mangel, eller disse ting er der ikke. Hvis alle lod deres lys skinne, sådan som Kristus har pålagt sine efterfølgere at gøre, ville det være anderledes. Det er ikke altid en nem opgave at holde skansen når der er store odds imod os.    
Vi kan blive bedre til at lede lejrmøderne, så at alle som deltager kan få et mere direkte arbejde. Der er nogle sociale møder som holdes i det store telt, hvor alle samles for tilbedelse; men disse er så store at kun nogle få kan tage del, og mange taler så lavt at kun nogle få kan høre dem. Opdeles lejrområdet, så at flere møder, med hver sin ansvarlige leder, vil kunne holdes i udvalgte telte, så vil de få gavn. På Maine lejrpladsen var nogle møder sådan at de var meget interessante og udbytterige; ved andre brugte lederen megen kostbar tid på at tale om sig selv, medens folk kun havde få anledninger. I et telt brugte lederen al tid, på nær ti minutter, og dette møde var en fiasko. Elskede denne bror sin næste som sig selv? I nogle tilfælde blev megen tid brugt på at synge. Der var en lang salme før bøn, en lang salme efter bønnen, megen sang blev flettet ind igennem mødet. Således blev gyldne øjeblikke brugt uklogt, og ikke det halve gode blev gjort, som kunne godtage at tiden blev styret rigtigt.    
Der burde være bibel-læsninger i stedet for nogle regulære prædikener; også de udefra kommende vil få gavn af dem. Vort folk, som forventer, at sådanne store og vigtige begivenheder snart skal finde sted, burde kende begrundelserne for deres tro, så de kan være i stand til at svare ethvert menneske, som spørger dem om begrundelsen for det håb, som er i dem, med sagtmodighed og frygt. I sit ord har Gud åbenbaret sandheder, som vil gavne hans menighed. Som et folk burde vi ivrigt studere profetierne; vi burde ikke hvile, før vi er blevet intelligente angående emnet om helligdommen, som bringes frem i Daniels og Johannes' syner. Dette emne kaster et klart lys over vor stilling og vort arbejde nu, og giver os et tydeligt bevis på, at Gud har ledet os i vor hidtidige erfaring. Det forklarer vor skuffelse i 1844, der viste os at helligdommens renselse ikke var på jorden, som vi troede, men at Kristus da gik ind i den allerhelligste afdeling i den himmelske helligdom, og udfører der, det afsluttende arbejde for Hans præstetjeneste, som opfyldelse af englens ord til profeten Daniel: "Om to tusinde og tre hundrede dage; så skal helligdommen komme til sin ret."    
Vor tro med hensyn til den første, anden og tredje engels budskaber var rigtig. De store vejtavler, vi har passeret, står urokkelige. Selv om Helvedes hær måtte forsøge at rive dem ned af deres fundament og triumfere over, at de havde haft held til det, så lykkes det dog ikke for dem. Disse sandhedssøjler står urokkelige som de ældgamle bjerge, urokkelige trods alle anstrengelser fra menneskers plus Satans og hans hærskarers side. Vi kan lære meget, og burde til stadighed granske skrifterne for at se, om dette forholder sig således. Guds folk skal nu have deres øjne fæstnet på den himmelske helligdom, hvor vor store Ypperstepræsts endelige tjeneste i doms arbejdet er i gang, - hvor Han går i forbøn for Sit folk.    
Der er rigtig mange af dem som bekender sig til sandheden i Maine, som behøver at få gjort et stort arbejde for sig. Når jeg ser hvordan dette store arbejde er, så drages mit hjerte i alvorlig bøn for disse dyrebare sjæle, at Kristi død ikke måtte være forgæves. Kære brødre og søstre, forsøm ikke beredelsesarbejdet i for lang tid, men grib fat i det nu, og tab ikke et sekund mere af prøvetiden. Manglen på oprigtig tro i menighederne gør dem meget svage. Der er en slags tro som gør det for givet at vi har sandheden; men den tro der tager Gud på hans ord, som virker ved kærlighed og renser hjertet, er meget sjælden. Alle som bekender sandheden er ikke omvendte, selvom de tror at de er det. Nogle går fejl af flygtige følelser, ideer og fantasier eller slutninger formes efter deres egen styrke, for at få en omvendelse. Men tro er et levende og blivende princip. Dens mål er sandhed, - guddommelig, evig, uforanderlig sandhed. Oprigtig, frelsende tro er uadskillelig med anger og omvendelse, og vil vise Åndens frugter. Det er en stadig, samvittighedsfuld tillid til Jesus. Synderens eneste håb er på en korsfæstet og oprejst Frelsers fortjenester. Der er ingen hvile i nogle af vore egne anstrengelser, alligevel må disse anstrengelser være der.    
Vi har et højtideligt budskab, og det skal ikke betros til prædikanterne alene. Mænd og kvinder som aldrig vil kaldes til prædikantgerningen, kan have en del at gøre med at advare verden. De må lade deres lys skinne. Der er unge mænd i Maine som Gud vil acceptere gør et arbejde i hans vingård, men de føler ikke en ansvarsbyrde. De har haft lyset, de har haft kundskaben; men hvis de nægter at vandre på lydighedens sti, vil dette dyrebare lys blive mørke for dem. Lad disse sabbatsholderes børn skynde sig at finde ly fra de storme der snart kommer over vor verden. Satan har en fortryllende magt over deres sind, at de charmeres bort fra troen; og hvis der ikke er en større iver, en mere intens kærlighed for Kristus og for dyrebare sjæle, hos de erfarne menighedsmedlemmer, vil de selv svigte Guds nådegave, og der er stor fore for at de vil få deres del hos ikke troende.    
Menighedens lægmedlemmer må gøre et effektivt arbejde for deres børn. Brødre og søstre, I må have den store glæde at se sjæle gå ind i Kristi skole som elever og som medarbejdere, som følge af jeres alvorlige anstrengelser. I kan ikke strække jer til at være selviske, blot søge at frelse jeres egne sjæle, medens I er ligeglad med de andre sjæle, som Kristus døde for; for ved denne ligegyldighed, vil endog risikere jeres egen frelse. Men hvis Kristi kærlighed er i jer og omkring jer, vil I ikke gå ledige i Mesterens vingård, eller være gode grene på det levende Vintræ. Gå til arbejdet, I som har sandhedens lys, uselvisk, helliget, alvorligt for at fremvise Hans pris og ros som har kaldet jer ud af mørket til hans forunderlige lys.  

11 12 1883 Review and Herald Rejsenoter. New York Lejrmødet   
 Jeg var meget træt da jeg forlod lejrgrunden i Maine, og led af en streng forkølelse. Vi besøgte min hårdt prøvede tvillingsøster der boede i Gorham, Me. Gigten har gjort et sørgeligt arbejde i hendes krop. Selvom hun var næsten hjælpeløs og led meget, er hun bemærkelsesværdig tålmodig og glad, og tænkte på andres ve og vel.    
Oh, hvor glade ville vi blive om hun blev lindret for smerte, og fik kræfter til at blive rask igen, om det var i vor magt! Men vi tænkte at Jesus elsker hende højere end det er muligt for os at gøre dette. Han vil ikke pine eller såre menneskebørnene villigt. "Som en fader forbarmer sig over sine børn, forbarmer Herren sig over dem, der frygter ham."    
Vi fik dyrebare bedestunder sammen med hende, og Jesus lod til at være meget nær os. Jeg trøstede mig med at bringe hende troen på Jesus, Guds medynkende lam. Han alene kan være hendes hjælper. Han alene kan irettesætte fjendens grusomme magt, og standse sygdommens fremskridt. Han alene kan give fred, trøst og håb til dem som tror på ham. Efter nogle få timers ophold måtte vi sige farvel, efterlade hende i hendes lidelser, og ikke vidende om vi skal møde hende igen i dette liv. Jeg kunne ikke blive længere uden at slappe af, og få den styrke jeg skulle have.    
Vi blev budt høfligt velkommen hos bror og søster Martins i Deering; og her blev alt gjort for min sundhed som venlighed og dygtighed kan udrette. Her blev min tro prøvet. Jeg mente det ikke var min pligt at deltage i lejrmødet i New York; alligevel var jeg bange for fjendens arbejde med at spærre min vej. Jeg besluttede at starte min rejse, stole på at Herren ville hjælpe mig. Min alvorligste bøn udgik fra uforfærdede læber efter hjælp og styrke til at beslutte mig for al det arbejde Herren vil have mig til. Jeg forlod Maine meget svag. Medens vi ventede i flere timer Worcester, gik min bøn til stadighed til Gud efter styrke og nåde, som jeg har så meget brug for. Vi var midt i en regnstorm. På stationen i Syracuse blev vi også holdt tilbage og jeg bad stadig uophørlig for sundhed og styrke og Guds velsignelse, så jeg kan bære det vidnesbyrd han har givet mig til folket. På Union Square fandt vi alt gjort til rette for vor komfort. Vort telt blev rejst under et stort telt, og selvom det var ubehageligt vejr, blev vi beskyttet så meget som muligt fra storm og vind.    
Straks da jeg var på pladsen, blev jeg overbevist om at vi var på vor pligts vej. Jeg påberåbte mig Guds løfter, og de blev bekræftet for mig. Vi mødte mange første gang som havde grebet troen inden for få år siden, og vi glædede os i kærlighed for sandheden. Da jeg så at lejrmødet var placeret et stykke fra en by og tilsyneladende på et afsiddesliggende sted, tænkte jeg at formålet med mødet vil være tabt; nemlig at få deres opmærksom som ikke troede. Dette ærgrede mig, for vort lys skal skinne ud i verden. Men vi blev overraskede over at se så mange af dem der ikke er af vor tro i tilhøreskaren, og de lod til at være interesserede. Det var i tro at jeg prøvede at tale til folk; men ved alle anstrengelser hjalp Herren mig. Idet jeg arbejdede på at indprente vore folk med det nødvendige i at forberede karakteren, så de kan stå på Herrens dag, glemte jeg mine sygdomme; Herren velsignede mig. Der var flere særlige stunder til at søge Herren. Når vi opfordrede dem til at komme frem, som ikke havde bevis for deres forbindelse med Gud, og dem som var faldet fra Gud, og dem som søgte Herren for første gang, så reagerede rigtig mange.    
Der var rigtig mange dyrebare og betagende anledninger. Mange frembar vidnesbyrd medens deres hjerter var dyb berørte. Vi søgte at indprente folk med det nødvendigheden af større tro og ren kærlighed. Den manglende kærlighed til Jesus og kærligheden til vore brødre havde udtørret deres kærlighed for hinanden, og som resultat var der en voksende selviskhed, selvtilstrækkelighed, onde tanker og mistillid til hinanden blandt Guds folk. Alt dette er ikke af Kristus men af en anden ånd, og må overvindes.    
Mange kæmper forgæves efter sejr, men de får den ikke, fordi de værner om selviskhedens synder, om verdslig ærgerrighed, uvenlighed, misundelse, egenkærlighed eller en kødelig lyst. Så længe disse afguder er der, kan de ikke forvente at Herren vil gøre store ting for dem.    
Kunne alle dem som tror de store og vigtige sandheder Gud har åbnet for sit folk, sætte deres tro som eksempel ved deres liv, vil de indse at de er gået ind I tæt forbindelse med Gud, så de er Guds sønner og døtre. Uanset for lille og ukendte de måtte være i verden, så er de medlemmer af den kongelige familie, børn af den Himmelske Konge. Har de altid en fornemmelse af dette, vil der ske en stor forandring i deres optræden, og vil de så ikke deres omgang med andre ikke tale om deres bedste ven som har gjort en så meget for dem at de ophøjes og forædles til at blive Guds børn og nyde de rigdomme, den hengivenhed, omsorg og fællesskab som tilkommer de genløste for Gud? Hvilken nedladenhed fra himlens Majestæts side! Hvilken forbavsende kærlighed, at syndere, jordens kryb, kan allieres med Almægtighed! For så mange som har modtaget Frelseren ved tro, "gav han magt til at blive  Guds børn, dem, som tror på hans navn." Men hvor sørgelig synes ikke deres tilstand som foragter hans kælrighed, som nægter at acceptere den frelse der er købt dem for en uendelig pris kaster den bort som værdiløs, selvom de tidligere har accepteret den! Hvor mange er så forgabet med syndens fornøjelser, at de vil kaste de dyrebareste velsignelser bort i foragt, den mest ophøjede ære i universet, og begærligt gribe efter forbudte fornøjelser! De forsømmer og foragter Guds venskab; og oh, hvor kort er den tid hvor de vil være nød til at forlade de fornøjelses ting de har valgt, som de har solgt deres for, og erfare ve og fortvivlelse!    
Om søndagen blev min tro prøvet hårdt. Min tunge og lunge var irriteret og smertefuld. Teltet var fyldt, og ganske mange stod uden for som en mur.    
Jeg gik med til at gå på talerstolen, og hvis min tunge og lunger forhindrede mig i at tale vil jeg kalde en anden til at tage mit sted; men Herren velsignede mig stærkt, og gav mig et vidnesbyrd at frembære for folk. Jeg følte mig meget fri i Herren, og meget taknemmelig over at Jess er en nærværende hjælp når der er brug for det, hvis vi blot vil tro. "Min nåde er dig nok," var min forvisning da jeg gik i gang med at arbejde i Guds sag. Jeg har påberåbt mig dette løfte igen og igen, og hans ord vil aldrig svigte mig. Vi har en mægtig hjælper, og han indbyder os til at stole helt på ham. Dette er den kristnes privilegium, at tro og stadig fortsætte med at tro at Gud vil være en altid nærværende hjælp i behovets stund. Herren talte gennem sine tjenere med klarhed og kraft; og jeg blev ledt til at spørge: Vil disse ord som Kristi tjenere siger, være en smag af liv til liv for dem der hører dem, eller af død til død? Hvem vil acceptere sandhedens lys? Hvem vil forkaste livets ord for deres egen evige tab. Hvem af det antal som bekender sandheden, men hvis liv modsiger deres tro, vil give agt på Guds ord gennem sine tjenere? Dem som ikke tager sig i agt vil ikke kende den virkelige lykke. Hvordan vil dem som vanrøgter de ord som Gud har talt gennem hans budbringere, møde deres Frelser, som de ikke har æret i samtale eller ved deres eksempel? Alle disse anledninger og privilegier vil komme frem til Dommens dag og fordømme dem. Enhver må møde sin livsregistrering sådan som den er. Det arbejde han har gjort står og vidner for eller imod ham. Hvis det arbejde er ondt, står han afklædt af sin egen retfærdighed, og uden den hvide klædning på, - Kristi retfærdighed, - uden venskab med Jesus. Hvilken frygtelig situation! stå alene midt iblandt himlenes frygtelige rangspersoner, med Herren Jesus stående over for sig, som gav sit liv for dem, men de forkastede Ham, og siger: Vi vil ikke have denne mand Jesus til at regere over os. Dette er de frygtelige ord som vil høres: "Gå bort, jeg kender jer ikke."    
Vi fik meget kedelige tanker om de kriminelle. Der er bevis for frafald fra Gud, når disse årlige samlinger ikke påskønnes og tager del i dem. Disse dyrebare samler er Guds arrangement, og skal være til styrke og stor velsignelse for sit folk; og dem som betragter disse møder som uvæsentlige forsømmer Himmel-sendte og dyrebare anledninger, og møder et stort tab. Hvis der er nogen som er faldet fra, så er disse møder til dem. Der er stor fare for at verdenskærlighed udelukker Jesu kærlighed. Disse stakkels fristede sjæle vil aldrig få hvile og fred før de overgiver sig helt og ubetinget. Guds ords forlangende er tydeligt. "Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte og med hele din sjæl og med hele din styrke og med hele dit sind, og din næste som dig selv." Dette er den eneste betingelse der lægges i Guds ord, som vi vi kan påberåbe os evigt liv med. Guds løfter er fyldestgørende. Evangeliet blev ikke givet for at vække ønsker det ikke kan indfri. " Kom hid til mig, alle I, som er trætte og tyngede af byrder, og jeg vil give jer hvile. Tag mit åg på jer og lær af mig, thi jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet; så skal I finde hvile for jeres sjæle." Thi mit åg er gavnligt, og min byrde er let."    
Manges svingende, foranderlige, sørgmodige erfaring, som bekender Kristus, er alt andet end hvile og fred; det er stadigt arbejde, smerte og sorg. De har sat et åg på deres egne skuldre der er meget snærende, og hober en masse byrder op til sig selv, som Kristus ikke har pålagt dem at løfte. Verdens kærlighed udæsker mange hjerter for al kærlighed til Kristus og til himmelske ting. Måtte disse give agt på Kristi formaning: "Sammel jer ikke skatte på jorden." Kristus vidste hvad han talte om; for jordiske rigdomme bliver en snare.    
Vi blev bedrøvede over at ikke møde dem vi håbede at se ved dette møde. Nogle kunne være holdt borte på grund af sygdom; og vi vidste at nogle ikke var ved dette dyrebare møde fordi de var i mørke. De havde ikke fulgt der hvor Jesus fører vejen. Vi var kede af at noget kunne holde dem borte. De har været med til disse årsmøder år efter år, men de var ikke på stedet dette år, 1883: og Jesus af Nazareth gik forbi for at sprede velsignelser på deres sti. Disse fraværende mennesker vil lide et tab som de ikke kan tillade sig. Vi ved at nogle af vore brødre har viklet sig ind i denne verdens ting. Deres hjem er deres afguder. De er blevet selviske og ikke-troende. Disse ting adskiller dem fra Gud. Hele himlen er interesseret og ivrig for deres bedste, og søger at drage deres hjerter til et højere og bedre liv, til evig arv, og fæstne deres forventninger til det himmelske land. Jesus vil have dem til at overføre deres rigdomme. "Saml jer ikke skatte på jorden," siger Kristus, "hvor møl og rust fortærer, og hvor tyve bryder ind og stjæler, men saml jer skatte i Himmelen, hvor hverken møl eller rust fortærer, og hvor ingen tyve bryder ind og stjæler. Thi hvor din skat er, der vil også dit hjerte være." Vi er kun pilgrimme og fremmede på jorden, der ser frem til det bedre land, det himmelske hjem, der sikrer os en tittel uden svaghed til vore retmæssige besiddelser der. Hvis nogen af disse gode brødre, hvis hengivenhed er begravet i verdslige rigdomme kunne få vore pilgrimfædres erfaring, som blev drevet fra deres hjem på grund af deres tro af forfølgelse, sværd og ris, så de kan lære ligesom Abraham at gå uden at vide hvorhen, men blot stole på den stemme der kaldte ovenfra og førte vejen, - vil det vise sig som en velsignelse for dem. Det var eksilet, pilgrimsvandringen og et fremmed lands farer, som gjorde vore fædre faste, stærke og trofaste i sandhedens og retfærdighedens sag.    
Hvis denne gamle lektie om tillid til Gud kunne læres på ny i lidelserne, sorgernes og fejlenes vanskelige skole af nogle af vor verdslige, letelskende brødre, ville de blive stærke mænd der kæmper for det rigtige. De vil være lysets budbringere, der bærer sandheden til dem der er i mørke. Bevidstheden om at verdens Genløser er deres skjold og en overmådelig stor løn vil være af langt større værdi end alle jordiske rigdomme. De vil med forskrift og eksempel bevidne at deres borgerskab er i himlen; og deres arbejde vil være at opbygge et rige som skal stå for altid. Vi fik meget nedslående tanker om disse lovovertrædere. Hvorfor var de ikke til mødet? Havde de ingen interesse for det guddommelige og evige ting? Havde de mistet deres kærlighed for sandheden, og deres interesse for den? Havde de kastet deres tillid bort? Var der nogen der havde trukket sig til fortabelse? Gud forbyde det.    
Vi mødte mange af vore gamle og prøvede venner for sagen, på pladsen, som vi fik gode råd af for mere end tredive år siden. Bekymringer, alder og svagheder satte deres mærker på dem; men de var stadig faste i troen, glædede sig i det salige håb om vor Genløser snarlige tilsynekomst i himlens skyer. Vi glædede os at se disse dyrebare og trofaste mennesker jublende og salige ved vore møder, og frembar muntre vidnesbyrd om Guds godhed og barmhjertighed. Ud fra min livserfaring fandt jeg at de lykkeligste folk på jorden er dem som overgiver deres sjæles varetægt til Gud, og finder fred og lykke i tro.    
De fleste af disse korsets soldater har lidt smertelige tab og pinsler, men der kommer ikke knurren fra deres læber. De lærte hvor de skulle søge hjælp i trængsler og ulykke. De fandt ly fra storm og uvejr i Tidsaldrens Klippe. Hvilken tilfredshed er det at finde Herrens nedslidte, troende og tillidsfulde faste som en klippe! Deres ansigter lyste op idet de lyttede til sandhedens, håbefulde og troens ord fra Herrens budbringere. De trofaste havde gennemgået trængsler, men fik råd fra Ham som siger: "Jeg er vejen, sandheden og livet." Af erfaring fandt de at alt i dette liv som har værdi kan kun fås ved at tjene Ham, som har gjort verden og alle ting som er deri, og har forpligtet sig selv til at rense, forny, forherlige denne verden, til de sagtmodiges, tillidsfulde, troende, og trofastes ejendom.    
Til tider er udsættes de der følger Jesus for sårende prøvelser og problemer. Men disse ser, ved troens øjne, på Jesus på Golgatas kors; og en korsfæstet Genløsers blod er fuldstændig virkningsfuldt for ethvert menneskes sjæl. Der er ingen andre hjælpemidler til den vansmægtende sjæl i sit største behov, end at se på Golgatas kors. De kan ikke gøre andet en at lægge deres hænder i Kristi hænder, og sige: Led mig, før mig. De vil fristes, blive fortvivlet og nogle gange miste modet; men de vil i tro høre kaldet gennem det tykke mørke: "Følg mig og den, som følger mig, skal aldrig vandre i mørket."  

18 12 1883 Review and Herald Rejsenoter. Nebraska Lejrmødet   
 Fra New York lejr-mødet tog jeg til Nebraska. Notitsen om dette møde er blevet spredt vidt omkring, og der blev ventet en stor samling. Den unge regnstorm, som fortsatte under næsten hele mødetiden, forhindrede mange fra at komme, alligevel var der mange som slog telt på grunden. Nogle af disse var kommet et til to hundrede miles fra, med egen vogn, rejst en del af vejen i regn. Jeg var meget ængstelig og ivrig efter at disse sjæle fik en rig velsignelse med sig tilbage til deres hjem; og Herren gav mig styrke til at frembære mit vidnesbyrd til dem. Jeg mærkede dybt det vigtige ved at det højtidelige budskab skal fremføres for tilhørerforsamlingen, - et budskab som i alvorlig højtidelighed bringer glæde til det kristne hjerte, fordi hans genløsning drager nær. Jeg tænkte at jeg aldrig skal møde disse sjæle igen, før vi mødes til Dommen; så vil det komme frem om jeg har gjort min pligt med at advare, formene og overbringe den sandhed, som Herren vil udvirke ved min møje, og få dem til at vise en smag af liv til liv.    
Møderne var udbytterige, men jeg længes efter at se en dybere interesse for at vække i mange hjerter. Der var brug for mere tid; havde vi en uge mere, ti gange så meget kunne være udrettet, som vi har gjort den første uge. Det tager tid for mennesker som alle er optaget af forretninger at frigøre sit for verdsligt præg, og vende deres opmærksomhed til åndelige ting; og dette nås ikke til fulde før mødet afsluttes. Jeg er ked af at nogen lader sine tanker optage af denne verdens ting, at de ikke fra begyndelsen kan tage ånden i disse hellige samlingsmøder. Måske er der kun én familie på et sted, og de kan være frarøvet muligheden for at møde dem af sammen tro; men de er ikke berøvet adgang til deres Frelser. De kan komme til ham med alle deres byrder, og hans ord erklærer: "Men hvis nogen af jer står tilbage i visdom, da skal han bede om at få den fra Gud, der giver alle gavmildt og uden bebrejdelser, og så vil den blive ham givet."    
Mit hjerte drage i sympati for disse dyrebare sjæle som kun har få religiøse muligheder og privilegier; for timelige forretninger optager deres tanker, indtil deres tanker og samtaler løber næsten fuldstændigt i en verdslig kanal, og når de samles til vore årsmøder, forstår de ikke sig selv; de kender ikke deres store behov. Nogle er tilfredse med sig selv, selvtilstrækkelige, har høje tanker om sig selv, fordi de ikke har et klart syn om Jesus. Hvis de levede nær til ham, ville de se hans renhed, hans uforlignelige godgørenhed, hans selvopofrelse og uendelige kærlighed, som vil få dem til at se deres egne mangler; og så se Golgatas kors, og de lidelser som Kristus udstod så at de kunne reddes fra ruin, vil de ikke have en eneste ophøjet følelse for sig selv. Satan arbejder hele tiden på at skille mennesker fra Kristus, og han udøver særlig sine kræfter mod dem der bekender at være lysets børn. Hvis det lykkes ham på nogen måde, gennem stolthed, verdenskærlighed, eller selvhøjtidelighed, at skjule det fuldkomne Forbillede for deres øjne, så er hans mål nået. Det er usikkert for os alle at lade tankerne og hengivenheden være optaget af timelige og verdslige ting. Hvis tankerne opildnes næsten helt i den retning, og samtalen er af denne karakter, bliver sindet jordisk, sensuelt og Kristus og hans nåde afskæres for øjnene.    
Da jeg så brødre og søstre samlet på Nebraska lejrgrunden tænkte at disse dyrebare sjæle er Kristi blods ejendom; han døde så de kan få liv og udødelighed. Og alligevel ser de ikke deres høje og ophøjede muligheder; for Satan lægger noget imellem der fordunkler deres syn på Kristi fuldkommenhed og himlen bragte de muligheder som han bragte inden for deres rækkevidde. Hvordan kan disse opnå evigt liv? Vil de vække op af deres ligegyldighed? Vil de undfly denne sjælens dødslignende træghed? Vil de hjælpe sig selv med det eneste effektive hjælpemiddel, - alvorlig tro og fast tillid til Guds ord? De må have tillid til Jesus; de må stole på hans fortjenester; de må vokse i nåde og kendskab til sandheden; men for at kunne dette, må de arbejde fra et højere ståsted. De har længe vænnet deres tanker ti at løbe i en verdslig kanal, og nu hvor de bekender at elske Jesus, har de en anden og anderledes uddannelse at få i Kristi skole. De er rå stene der skal hugges ud af verdens stenbrud af sandhedens kløver; men det er ikke Guds plan at de skal forblive rå stene for altid. Vi skal alle bringes ind i Guds værksted, hvor hammeren og majselen vil være på os indtil vi er udhugget og gjort retvinklet; så kan vi undergå et endnu finere arbejde med at blive poleret og blive blanke, indtil vi egner os til et sted i Guds tempel, hvor alle stene vil få sin plads uden lyd af økse eller hammer.    
Pastor Haskell og min søn, W. C. White, sluttede sig til os ved dette lejrmøde. De blev forsinket på vejen, så vi nød kun deres tilstedeværelse og arbejdet de to sidste dage af mødet.    
Her mødte jeg bror. Cady fra Sydcalifornien. Han følte at han ikke kan prædike, men han giver bibellæsninger. Under sit besøg hos sine slægtninge og venner, bragte han vor tros fornuftslutninger ud fra Skrifterne, for deres familier, ved ildstedet. Han var meget grundig og alvorlig, bevæbnet og udstyret med Guds ord; og som konsekvens der af, udøvede han en stærk indflydelse, og fik fornøjelse af at se et dusin beslutte sig for at adlyde Guds bud. Vor bror følte at denne dyrebare frugt af hans arbejde, var af større værdi for ham, end rigdomme af guld og sølv. Oh, om mange flere ville følge hans eksempel i hans personlige arbejde!    
Jeg var glad for at bibellæsningerne blev indført ved Nebraska lejrmødet, så at de tilstedeværende kunne stifte kendskab til den slags arbejde; for hvis der anstrenges personligt i den retning i Kristi ånd, vil de krones med succes. Dem som er helt afhængig af Jesus for hjælp og styrke, vil styre sig selv som blivende hans repræsentanter, og de vil ikke arbejde forgæves. Verden er så optaget af deres egen jag, at det vil være vanskeligt at fange deres opmærksomhed; men hvis medarbejderne viser selvfornægtelsens, og korsbærende ånd i alvorlig kærlighed for sjæle og udviser sand helligelse, vil de få en virkningsfuld indflydelse på andre; for et sådant arbejde vil være i markant modsætning til de store klasses overfladiske anstrengelser, som bekender at være medarbejdere for Gud, men har kun en formel gudsfrygt, medens de fornægter kraften derved i deres liv.    
Modtanden fra mørkets magter er meget stor, og vokser stadig. Dem som tror sandheden og praktiserer den i deres liv, vil møde en modsat indflydelse, men Jesus har åbnet rigelige veje for dem. Han kræver ikke at de skal gå ud på deres job i deres egen svage styrke. Løftet lyder: "Se, jeg er med jer alle dage, helt til verdens ende." Men enhver som har et arbejde at gøre for Mesteren må være meget alvorlig. Guds tjener må våge i bøn, være trofast mod den nåde han har fået, fortsætte i Guds kærlighed, og forblive i Kristus som grenen der forbliver på vinen. Mange har arbejdet i afhængighed af deres egne utilstrækkelige evner. De har ikke i tro forlangt guddommelig hjælp, selvom Kristus har sagt: "Uden mig kan I slet intet gøre." Kristus må væves ind i al vor erfaring; vi kan kun nå folk gennem Guds Ånds indflydelse. Vær standhaftig om i vil være til nytte.    
De isolerede brødre og søstre bør føle at det er deres pligt og privilegium at være lysbærere i hele ordets forstand, fordi de er de eneste i deres område som ser det vigtige i sandheden. Hvis fører et trofast, og selvfornægtende liv, arbejder for andre i den ånd der drev Kristus, vil de få hjælp fra Himlen; englene vil være ved deres side. Hvad de spørger om, vil de få fra Gud, fordi de holder hans bud og gør de ting som er behageligt i hans øjne. Disse vil være sande Kaleb'er i menigheden. De giver måske aldrig en lektion eller forkynder en prædiken; alligevel har det deres arbejde at udføre, og er succesrige medarbejdere i Herrens vingård. De har en forvandlende indflydelse. Disse mænd drages nær til Gud i bøn; deres kamre besøges ofte; deres anmodninger bevæger Guds arm. De når folk gennem hans krat, og modtager en særlig nådegave til at vinde sjæle for Jesus.    
Enhver har talenter der er betroet ham af Herre, og er skyldig hvis han graver dem ned i jorden. De skal bruges til Guds hæder og ære. Han har givet lys over sit ord, og dette lys skal hans folk ikke gemme for sig selv; de må lade dets klare stråler skinne på deres stivej, som overtræder Guds lov. Enhver som erfarer den omvendende nåde er ansvarlig for at fremvise Hans ros, som har kaldet ham ud af mørket. Gud har indstiftet en ny kraft til ham på jorden, til at oprette hans rige med, og han forlanger at alle de talenter han har betroet sin tjener, skal bruges alt hvad den kan.    
Når jeg tænker over det store lys Herren har givet i sit ord, de dyrebare muligheder og rige privilegier hans folk har fået, kan jeg kun tænke over hvor såret Jesus er over deres ligegyldighed og manglende påskønnelse af disse store velsignelser, som markerer dem som svage at skulle de være lærere har de brug for at nogen underviser dem. En ægte kristen erfaring vokser, folder sig ud og intensiveres. Guds barn samler styrke efterhånden som han går frem; hans lys må skinne mere og mere, ellers vil det blive uklart og dø ud. Hans tro må vokse sig stærkere, hans helligelse mere fuldkommen, hans kærlighed mere fuldkommen, hans iver mere brændende og utrættelig; hans mod må være urokkelig, hans tålmodighed utrættelig, medens han vokser støt frem i sandhedskundskab og Jesu kærlighed. Der er intet selvisk i et religiøst liv. Herren har givet enhver sit arbejde. Bibelsandhed der modtages i hjertet, spreder sig og er pågående. Dens natur fremstilles af det sparsomme salt, den forvandlende surdej, det klare skinnende lys der spreder mørket.    
Brødrene i Nebraska har vist en prisværdig iver i at prøve at udbrede deres arbejde, og arbejde med bredere planer. Gud forbyde om vi skulle dæmpe deres iver det mindste. Om vi dog kunne se den samme alvorlige iver og helligelse til at gøre et større arbejde i alle konferenserne. Det kan ikke kun forventes at dem som har en kort erfaring skal kunne forudse det man kan ved en lang erfaring med arbejdet. Hvis mange af dem med flere års erfaring, og som tror hele sandheden, vil anstrenge sig alvorligt i forhold til de store sandheder de tror, vil vi se ti gange mere udrettet. Det er på grund af vor lille tro og halvhjertede anstrengelser at vi ser så lidt udrettet. Jeg takker oprigtigt Herren at vore brødre i Nebraska havde et sindelag til at arbejde. Ingen må indtage det standpunkt at der skal kværuleres, kritiseres og blokere for hjulet. De udviste ikke større iver eller store alvor end vor tro kræver i nogen af landets konferenser.    
Alle opsatte tiltag for at fremme sandheden er blevet mødt af stærk modstand fra Satans hære, og hans modstand vil blive meget større. Han står parat til at spærre vejen for alle virksomheder der truer hans sags interesser. Han har fristet nogle af vore brødre til at se mistillidsfuldt på nogen som vover at gå i gang med store planer. Han vil antyde at I arbejder for hurtigt; I vil bruge midler på dette arbejde; og at I må spare. Det er rigtigt at spare; men husk at det vil kræve midler at gøre dette store arbejde. Hvis de som kritiserer bruger hjerte og sjæl til at udføre dette større arbejde, vil de vinde dyrebare sejre for Mesteren gennem deres store indflydelse. Men hvis de, i stedet for at hjælpe, fortsætter med at trække dem tilbage som har et sindelag for arbejde, vil findes skyldige, hvis træk kunne krones med succes viser det sig som en fiasko.    
Det skal ikke være sådan at hvis midler indsamles for at fremme disse grene af sandhedens sag, som kræver financiel hjælp, vil gavmildheden for andre retninger nødvendigvis begrænses; så vore brødre betaler mindre i tiende. Tjenende brødre, giv jeres folk der tror sandheden mulighed for større gavmildhed og mere ædle principper. Giv ikke beklagelser og knurren i deres hjerter og sind, som der slet ikke er belæg for at I giver. Lær dem med pen og stemme at vi må arbejde; at Gud har gjort mennesker til midlernes forvaltere, at de må må hjælpe med at fremføre forskellige virksomheder i forbindelse med hans sag; så Gud har gjort mennesker til forvaltere af midler, så de kan hjælpe med at med at fremføre forskellige virksomheder i forbindelse med hans sag; så tienden og gaverne kun er en mindre del af det Gud forlanger af dem; så de må arbejde hurtigt, for den prøvetid der snart afslutter. De bør følge det eksempel Jesus har givet dem i sit liv, - fornægte sig selv, løfte korset, hente deres skatte der er lagt i himlen.  Tusinde dør åndeligt for deres skatte lægges nede på jorden, og deres hjerter, tanker hele deres tilværelse beror på dette.    
Dem som påtager sig et større arbejde vil ikke altid kunne se den allerbedste måde at få de fremkalde resultaterne på. De kan begå fejl. Ville det ikke et fantastisk hvis arbejdet blev fremført så persfekt i alle afdelinger, at ingen kunne finde nogen undskyldning for at kristisere? Men selvom der ikke er de mindste grad af den fuldkommenhed vi ville se, så lad arbejdet gå fremad, og lad vore brødre blive bedre i deres arbejdsmetoder. De opnår en erfaring; netop alle deres fejl kan vendes til sejre. Hvis vi alle lærer hvordan arbejdet føres i den agresive krig imod al modgående indflydelse. Men hvis de rådfører sig med Jesus for hvert skridt, hvis de søger visdom fra Gud, vil de se resultaterne af deres arbejde.    
Der er mennesker som ikke anerkender noget arbejde som værende Guds, hvis de ikke selv fører det selv. De er tilbøjelige til at rive ned; men ophører ikke med at gå fremad. Vi har nogle gange i vor erfaring tilskyndet til bevægelser imod det er ser frygteligt ud, når alt så vanskeligst ud; men det viste sig at vi gjorde det rigtige, og dem som prøvede at hegne op om for vej blev ikke tilskyndet af Kristi Ånd. Mennesker tror at de har ret og at de skal roses for deres store forsigtighed, imedens de blokerer hjulene. Disse personer skal ikke tages som vejledere eller modeller.    
Brødre som ønsker at gøre noget må stå op og arbejde, selvom forhindringerne står i vejen. De bør hele tiden lære af Kristi skole at være sagtmodige og ydmyge af hjerte, så vil de følge Lederen. De vil starte rigtigt, fortsætte rigtigt og afslutte rigtigt. Jeg ønsker at der er folk i alle konferenser som vil beslutte sig for at Guds styrke gør mere end de hidtil har gjort. Med forøget tro, vil de forøge deres planer. Min bøn er at vi alle må gå efter at blive helhjertede, uselviske, udholdende og selvopofrende medarbejdere sammen med Kristus, udføre alle pligter, udnytte alle nådige anledninger; så vil vore talenter udvide vore planer. Dem som anspores af kærlighed, og arbejder med udholdende kraft, vil udrette noget for Mesteren. Alle deres veje og gerninger vil fæstnes; og hvilken nåde er begyndt på jorden, herlighed vil krone det fremtidige evige liv.    
Brødre, vil I huske at det er meget lettere at finde fejl hos jeres broders arbejde, end at du forbedrer det for dig selv. Dem som gør det mindste dem som finder flest fejl fordi deres brødre ikke arbejder allerbedst. Hvis Gud har fortalt dem hvordan det fuldkomne arbejde gøres, drager han dem til ansvar for den kundskab. De sjæle som Kristus døde for vil gå fortabt fordi sandhedens lys ikke er bragt frem for de, og når Herren går i rette for deres brod skyld, hvad kan disse mennesker så sige, som fandt fejl hos deres brødres arbejde, og ikke gjorde noget selv? De dovne, ikke-troende, ligegyldige, magelige har grund til at skælve over den optegnelse de vil måde på den endelige regnskabsdag. Den dødslignende dvaskhed som nu afholder mennesker fra at anstrenge sig alvorligt for sjæles frelse fra fordærv, må brydes, for deres frelse beror på det.    
Husk at et eksempel på lunkenhed, skødesløshed og ligegyldighed er smitsomt. Det genskabes på masser af måder, og syndigheden varer ved. Mange er bundet af verdslighed, og frafald stivner sjælens livsblod, på grund af prædikanters kulde, der bekender at være vagtfolk på Zions mure. Alvorlig åndelighed, og Guds Ånds opildende indflydelse vil sætte folk i arbejde, ikke på en dovn måde, men aller alvorligst, og advarer mennesker for at undfly de farer som truer med at udslette dem.    
Tag jer i agt, mine kære brødre, så I ikke måler jeres anstrengelser med en for lav standard, og sørgeligt svigter der, hvor I kunne have succes, og derved selv komme frelsen til kort. Optegnelsen af jeres arbejde, som afgør jeres skæbne til sidst, går op til Gud. Dommen over enhver vil snart afgøres for altid; og så længe Nådens livlige røst kan høres, er der meget at gøre, og enhver har fået sit arbejde betroet. Denne tanke burde oprøre sjælen til en flid der står i forhold til de hellige sandheder der er os betroet. Vor frelse, hvilken velsignelse af uvurderlig værdi, må udvirkes med frygt og bæven. Vi må bære Kristi skam, våge i bøn, tage Gud med på alle vore råd, vælge at lide pinsler sammen med hans folk. Hvilken stadig selvfornægtelse kræves der ikke; hvilken tålmodig disciple at gøre og lide for sandhedens skyld; hvor der klynges til Kristi kors, kaste hjælpeløse sjæle på Jesus; hvilken sukken og pine efter at gå ind ad den snævre port; hvilke langstrakte konflikte skal vi ikke kaldes til at gennemgå, før vi bliver kornet!    
Brødre, I har ikke tid til at kværulere over andres arbejde. Gå selv til arbejdet; gør noget straks. Sjæle går tabt omkring os uden kendskab til sandheden. Det er for sent at spøge med ting af evig betydning. Gud gør krav på mennesker som har midler. Der er stadig fare for at deres sag vil blive som den mand, Jesus bragte frem i lignelsen. Hans jorde gav stort udbytte. Hans lader blev fyldt med overdådige frugter; og han sagde: "Sjæl! du har meget gods liggende, nok for mange år; slå dig til ro, spis, drik og vær glad!"    
Han som har dannet mennesket, som gav sin Søn til at dø på Golgata, for at ophøje ham på hans trone, har vist den værdi han påskønner slægten, ved den pris han har betalt for deres genløsning; og når mennesker lader jordiske, timelige sager komme ind mellem ham og sin pligt mod Gud, kalder Jesus ham for en tåbe der begraver sin sjæl i disse rigdomme, for at forsømme det himmelske, den evige herlighedsvægt. Stoler man på lykken ved fulde lader, bliver han irettesat for den forgabelse der forblinder ham for hans evige interesser. Måtte vore kære brødre som samler sig rigdomme på jorden, give agt på Jesu ord: "Sælg, hvad I har, og giv almisse! Skaf jer punge, som ikke ældes, en uudtømmelig skat i Himmlene." Der er et arbejde som skal udføres med at advare verden. De forskellige virksomheder som er i forbindelse med dette værk kræver midler. Lad ikke værket forhindres ved ærgerrighed, men lad det gå frem. "De forstandige skal stråle som himmelhvælvingens glans, og de, der førte de mange til retfærdighed, skal lyse som stjerner evigt og altid."  

8 01 1884 Review and Herald Adskillelse fra verden   
  "Vor Guds hånd er over alle; der søger ham, og hjælper dem, men hans vælde og vrede kommer over alle dem, der forlader ham." Sådanne ord sagde Ezra, hebræerpræsten og skriftlærte til Persiens konge. Ezra var ved at vende tilbage til Jerusalem med bemyndigelse til at genopbygge byen, og gennemførelsen af Guds lov. Han blev ledsaget dertil af en hær af sine landsmænd til at hjælpe med i arbejdet. Foran dem var en rejse som ville tage flere måneder. De skulle tage deres hustruer og børn med sig, og deres ejendomme, udover templets mange rigdomme og dets tjeneste. Ezra var klar over at fjender ventede og lå på lur på deres vej, angribe, plyndre og udslette ham og hans gruppe; Alligevel bad han ikke kongen om en bevæbnet hær, for at beskytte dem.    
Før de gav sig ud på rejsen, samlede han sine kammerater, mænd, kvinder og små børn - "ved Ahavas flod," hvor der blev proklameret en alvorlig faste, bøn sendes til Gud for hans velsignelse for løftet. Ezra sagde: "Thi jeg undså mig ved at bede kongen om krigsfolk og ryttere til at hjælpe os undervejs mod fjenden, eftersom vi havde sagt til kongen: vor Guds hånd er over alle; der søger ham, og hjælper dem, men hans vælde og vrede kommer over alle dem, der forlader ham." Og i de nedskrevne begivenheder tilføjer han: "Så fastede vi og bad til vor Gud derom, og han bønhørte os. "Så brød vi op fra floden Ahava på den tolvte dag i den første måned for at drage til Jerusalem; og vor Guds hånd var over os, så han frelste os fra fjendernes og røvernes hånd undervejs. Da vi var kommet til Jerusalem."    
Ezra og hans ledsagere havde besluttet sig for at frygte og adlyde Gud, og sætte hele deres lid til Ham. De ville ikke forme en forbindelse med verden for at sikre sig hjælp eller fjendskab med Guds fjender. Uanset om de var hos mange eller få, vidste de at succesen ville kun komme fra Gud. Og de havde intet ønske om at deres succes skulle tilskrives onde menneskers rigdom eller indflydelse. Ezra ville løbe risikoen at lægge sin sag over hos Gud. Han vidste godt at hvis de svigtede i deres vigtige arbejde, ville det være fordi de ikke havde indvilget i Guds krav og derfor kunne Han ikke hjælpe dem.    
Skriften giver overmådelig mange beviser på at det er sikrest at slutte sig til Herre, og mister verdens gunst og venskab, end at se hen til verden efter gunst og støtte, og glemme vor afhængig af Gud. Det var fordi de var overbevist om denne sandhed, at jøderne havde nægtet at lade deres fjender gå sammen med dem i opbyggelsen af templet. De så Satans planer i afgudsdyrkernes forslag, der kunne fortrylle Guds folk til en union og et fællesskab med Hans fjender.    
Herren har selv rejst en skille mur mellem de ting, der hører verden til, og de ting, han har udvalgt af verden og helliget sig selv. Verden vil ikke anerkende denne sondring; de hævder, at den er overflødig. Mammons tjenere gør sig enhver anstrengelse for at nedbryde barriererne og tilintetgøre skillelinien mellem det, der er helligt, og det, der ikke er helligt. Mange af dem, der bekender sig til at følge Kristus, er fast besluttet på at nedbryde den og opretholde sammenhold mellem Kristus og Beliar. Men Gud har lavet denne adskillelse, og han vil, at den skal stå ved magt. Både i Det Gamle og Nye Testamente har Herren direkte pålagt sit folk at skille sig ud fra verden både i ånd og i deres foretagender og gerninger; at være et helligt folk, et udvalgt folk, så de kunne forkynde hans pris, som havde kaldet dem ud fra mørket ind i sit underfulde lys. Østen er ikke fjernere fra vesten, end lysets børn i deres skikke, handlinger og ånd er det fra mørkets børn.     
Denne adskillelse vil blive mere mærkbar, mere afgjort, efterhånden som vi nærmer os tidens afslutning. Det er ikke en trosbekendelse, eller navnet registreret i menigheds bogen, som gør os til Guds børn. Vi må have en levende forbindelse med Kristus; vi må være ét med ham, gennemsyret af Hans Ånd, har del i guddommelig natur, korsfæstet til verden, men dens hengivenhed og lyster, fornyet i kundskab og sand hellighed. Paulus skrev til kolossenserne: "I er døde, og jeres liv er skjult med Kristus i Gud." Det er virkeligt hos alle virkelige Kristi efterfølgere. De vandrer i ydmyg lydighed mod Guds kraft. Så længe de er i verden, er de verdens lys.    
Når mange ledes af Guds Ånd, er de Guds sønner. De er kristendommens levende eksempler. De kaldes kristne fordi de fremstiller Kristus i liv og karakter. De kan ikke følge verdens sæder og praksis, for de er nedenfra, og fra den onde. Dem som følger Kristus vil få den hellige kærligheds principper ind i deres hjerter. De vil værne om den tro som virker ved kærlighed og renser sjælen.    
Der findes et begreb, som kaldes kærlighed, der gerne vil lære os at rose og smigre vore kammerater og ikke ærligt fortælle dem om deres fare og advare og råde dem til deres eget bedste. Denne kærlighed stammer ikke fra Himmelen. Vore ord og handlinger burde være alvorlige og indtrængende, særlig over for dem, der forsømmer deres sjæls frelse. Hvis vi hævder at være Guds sønner og døtre, burde vi handle sådan mod de vantro, at vore sjæle ikke ville være skyld i deres blod, når vi møder dem på opgørets store dag. Hvis vi gør fælles sag med dem i letsindighed, spøg og forlystelsessyge eller i noget som helst, der kan bandlyse alvoren fra sindet, siger vi dem stadig ved vort eksempel: "Fred, fred; lad jer ikke forstyrre. Der er ingen grund til at blive forskrækket." Dette er det samme som at sige til en synder: "Det skal nok gå dig godt!" "    
Oh, hvor mange letheds elskende sjæle er der ikke iblandt os, som virkelig forener sig med syndere, og i deres selskab siges og gøres der ikke noget der vækker overbevisning, intet der forstyrrer deres kødelige selskab! Mange som bekender at være Guds sønner og døtre, og kalder sig selv for verdens lys, genspejler ikke noget lys i deres mørke. Hvis disse halvhjertede, dovne og fornøjelseselskende kristendomsbekendere hvor det som de bekender at være, hvor meget godt kunne de ikke gøre! Det er deres privilegium at vandre i lyset af Kristi ansigt, og lære Hans bud og udføre dem, og genspejle ved forskrift og eksempel genspejle lys på dem som er vildfarelsens mørke. Men tager de ikke del i Kristi Ånd, forstår de ikke og nyder ikke de ikke Guds børns privilegier; de er så langt borte fra Jesus at de, med deres begrænsede opfattelse og formørkede forståelse ikke kan fatte himmelske ting, og ikke elske at meditere over dem. De nyder ikke Guds nærhed, de kender ikke hans nådes kraft.    
Dem som fortsætter med at være ligeglad med den eneste frelse,, som kan udfri os fra denne faldne tilstands fordærv, har ingen større udsigter end dyrene som går til. Denne overvejelse burde få enhver der elsker og frygter Gud til at være tro over for sin betroelse, og vandre i lyset, samle styrke og visdom dag for dag, så hans lys kan skinne ud på en klar og strålende måde og føre syndere til Guds Lam. Ved at være ligeglad med den frelse der vises i evangeliet, bliver verden mere og mere forhærdet. Satans kraft bliver større; hans bedrag fænger mere og mere, hans forlokkelser stærkere. Kristne må nu komme frem til fronten; der er brug for enhver sjæls hjælp. Alle bør lade deres lys skinne frem, ikke blot i bekendelse, men i gode gerninger. De bør være himmelske vejledere, sætte et eksempel i trofasthed, selvfornægtelse, eksempel i resolutte, beslutsomme og livskraftige handlinger og skubbe til korsets sejre.    
En ægte kristen erfaring åbner sig op dag for dag, bringer ny styrke og alvor til den som får erfaringen, og leder til stadig vækst i åndeligt liv. Men den kristne verden har religionsbekendere som blot er religiøse dværge. Mange lader til at have gradueret lige så snart de har lært kristentroens afsætspunkter. De vokser ikke i nåden eller i sandhedskundskaben. De gør ingenting, hverken med deres midler eller deres indflydelse, for at bygge Guds sag op. De driver den af som droner i bikuben. Denne klasse vil ikke stå så længe hvor de er. De vil blive omvendte og rykke frem, eller de vil komme baglæns. De sidste dages farer vil prøve vor tros ægthed. Dovne tjenere vil findes under mørkets kræfters sorte banner.     
Det budskab der frembæres af folk af Guds trofaste tjenere, vil ikke være sat til side for at lulle dem til kødelig forvisning. De vil få ord at sige der oprør dem til handling. Vi kalder på dem som efterligner Meroz til at rejse sig. Gå til arbejdet; gør noget for sjæles frelse, noget der fremmer Guds sag, og gør det nu. Du har kun lidt tid til at arbejde i. Herren har giet enhver mand en gerning efter hans evner. For at imødekomme Guds krav, må du anstrenge dig personligt; og i dette arbejde vil du have brug for en altid voksende kristens erfarne ressourcer. Din tro må være stærk, din helligelse fuldstændig, din kærlighed ren og oprigtig, din iver brændende, utrættelig, dit mod urokkelig, din tålmodig utrættelig, dit håb klart. På enhver, gamle som unge, påhviler et ansvar i denne sag.    
Forældre, jeg beder jer indstændigt, for Kristi skyld, for jeres egne kære børns skyld, undervis dem hvad Gud har pålagt dem, og at de må være helt beredt for at arbejde, hvad det end måtte være. Uddan, oplær dem til at have øjnene rettet mod Guds herlighed. For at vokse i nåde, må de selv kende til årsagerne til vor tro. Lær dem at være elever i Kristi skole, få en kundskab til skrifterne, flittigt bruge alle nådens midler, så deres kærlighed må være mere og mere i overflod, så de kan påskønne ting som er fantastiske.     
Enhver som findes med bryllupsklædningen på, vil komme ud af stor trængsel. Fristelsens mægtige bølger vil slå på alle, og hvis de ikke holder fast på den evige Klippe, vil de drive bort. Tro ikke at du kan drive sikkert med strømmen. Hvis du gør dette, vil du visselig blive et hjælpeløs bytte for Satans bedrag. Ved at ransage skrifterne ihærdigt, og alvorlig bøn for guddommelig hjælp, bered sjælen til at modstå fristelse. Herren vil høre den brødebetyngede oprigtige bøn, og vil opløfte en standard for dig imod fjenden. Men du vil blive prøvet; din tro, din kærlighed, din tålmodighed, din standhaftighed vil blive prøvet.    
Ikke alle de navne, der står registreret i menigheds bøgerne vil vise sig i livets lammets bog til sidst. Der er rajgræs iblandt hveden. Der er for rådere, anklagere og bedragere i lejren. Disse vil såre, fejlfremstille og anklage dig falsk. Der er falske brødre, som blander sig i alt, taktløse og anstøds stene for andre. De gør et arbejde for Satan langt mere succesrigt end hvis de ikke var knyttet til menigheden. Nogle som ikke har åndelig skarpsindighed vil ikke skelne mellem det falske og sande, og vil værtsætte dem højt som ikke har forbindelse med Gud. Dem som er ligegyldig og forsømmelig, og ikke har vokset i nåden og sandhedskundskab vil blive bedraget. De fatter ikke lærens og erfaringens første principper, som sikrer mennesket fuldkommengørelse af kristen karakter.     
Vor pligt, vor sikkerhed, vor lykke og nyttighed, og vor frelse, kræver at vi hver især er mest ihærdig for at sikre os Kristi nåde, og være så tæt forbundet med Gud at vi kan se åndelige ting, og ikke være uvidne om Satans bedrag. De, der er villige til at blive instrueret, vil give agt på Guds Ånds råd og advarsler. Herren giver disse formaninger og irettesættelser i barmhjertighed. Når hans bekendende folk flytter sig i blindhed, giver efter for fristelse og mister deres greb på ham, sender han dem et irettesættende, advarende og rådgivende budskab; hvis de nægter at blive irettesat, hvis de rejser sig op i oprør og håner budbringeren, som han sender, forkaster de ikke budbringeren, men Herren. Da folket nægtede at lytte til profeten Samuels råd, sagde Herren til ham: "Det er ikke dig, de vrager, men der er mig, de vrager."    
Nogle har et vantro hjerte, og i deres selvtilstrækkelighed og selvbedrag kan de ikke se deres fejl. De er blinde over for deres mangler og deres farer. Ser de deres synder og vildfarelser, og fortsætter stadig i dem, vil Herren opgive dem til sindets blindhed og hjertets hårdhed, og følge deres egne veje, og blive omsnæret og ruineret. Da nogen i gamle dage forsømte eller nægtede at give agt på de irettesættelses- og advarsels ord de fik fra Gud, blev hans beskyttelse fjernet fra dem, og de lod sig bedrage og forlokke til deres eget fordærv. Kun dem som i tårer og brødebetyngelse, lyttede til Guds røst og gav agt på advarslen, undflyede fristerens snare.    
Dem som nægter at tage imod irettesættelse og blive rettet, vil udvise fjendskab, ondsindet hed og had imod det redskab som Gud har brugt. De vil ikke lade nogen midler være uprøvet for at kaste skam på ham, der frembar dem budskabet. Ligesom Akab imod Elias vil de føle at Guds tjener er ham som er forhindringen, forbandelsen. Akab sagde: "Er du den som skaber trængsel for Israel?" Men Elias modsagde beskyldningen: "Det er ikke mig, der har bragt ulykke over Israel, men dig og din faders hus, fordi I har forladt Herren og holder eder til ba'alerne!"    
Han som kan læse menneskets hjerter som en åben bog, ser det som kortsynede dødelige mennesker ikke kan opdage. Begrænset visdom kan ikke se nødvendigheden for skarp irettesættelse, for indtrængende advarsler og bønner. Dem som selv er bedraget af mennesker og deres hensigter, vil erklære sig imod de irettesættelsesbudskaber som Gud sender, og vil begynde sig forklare sagen efter deres egne idéer. De vender Guds råd ryggen, og gør ikke det arbejde som han har udtænkt. Dem som har tillid til dem er vildført, og ved deres indflydelse kaster de den advarsel til side som Gud har sendt dem, og så står Satan parat med sine bedrag, til at omsnære deres sjæle. Herren vil have at de bliver frelst fra fordærv, hvis de havde lyttet til hans stemme. Dem som burde have hjulpet dem, men som ikke har såret dem, må aflægge et regnskab for Guds domstol. De har påvirket sjæle til at tvivle, til vantro, til at ignorere, og til sidst forkaste og modsætte sig Hans arbejde bitterligt. Sjæle der er købt med Kristi blod er tabt, på grund af deres upålidelighed som bekender at stå som Guds skildvagter.    
Guds ord repræsenterer kun to store klasser iblandt mennesker. Jesus sagde til sine disciple: "Var I af verden, så ville verden elske sit eget; men fordi I ikke er af verden, men jeg har udvalgt jer af verden, derfor hader verden jer." Der er kun to klasser med religiøse lærer. Om denne klasse erklærer Johannes: "De er af verden; derfor taler de af verden, og verden hører dem." Om den anden klasser siger han: " Vi er af Gud. Den, som kender Gud, hører os; den, som ikke er af Gud, hører os ikke."    
Thi alt det, som er født af Gud, sejrer over verden; og dette er den sejr, som har sejret over verden: vor tro.  

4 03 1884 Review and Herald Enhed i Kristus (Gen. Konf., 7. Nov., 1883)   
 Zef. 2,3: Søg Herren, alle I ydmyge i landet, som holder hans bud, søg ret færd, søg ydmyghed! Måske kan I skjule jer på Herrens vredes dag.     
Disse ord er rettet til os, som er forsamlede her, som har rettet os efter hans domme og fulgt hans anordninger. Det ville være sørgeligt, hvis vi skulle overse eller nægte at søge Gud alvorligt. Det ville være en stor fejltagelse at lade denne dyrebare anledning gå uudnyttet forbi os; for der er store velsignelser til alle, som vil søge dem af hele deres hjerte.     
Lad hver især spørge sig selv: Har jeg gjort alt, hvad jeg kan for at bringe lys og frihed med mig til dette møde? Vi har alle et arbejde at gøre, som ingen anden kan gøre for os. Det ville glæde Herren at se os ydmyge vore hjerter for ham, bekende vore synder, og rette enhver fejl, der har været mellem os og vore brødre. Der er den fare, at modstanderen vil sige, at vi ikke behøver at ydmyge vore hjerter ind for Gud; at vi ikke behøver at bekende den uret, vi har begået mod vore brødre ved at omtale og forstørre deres fejl, og lægge en forkert betydning i deres ord, og tænke fjendtligt om dem i vore hjerter. Nogle har huset sådanne følelser. Urimelighed, fordom og jalousi har hersket i nogles hjerter, og kærlighed til Jesus og til hinanden har været fortrængt af disse sædekorn fra Satans ukrudt. Brødre skal vi lade fjenden triumfere ved at lade denne uret passere uden at rette den? Eller skal vi, medens vi er til disse møder, bekende vore egne fejl og tilgive vore brødres? Skal vi ikke søge ydmyghed her? Skal vi ikke åbne vore hjerter for den rene, søde indflydelse fra Retfærdighedens Sol? Apostlen formaner os: Vær medlidende, vær høflige. Lad Kristi egenskaber som kærlighed, blidhed, venlighed tage sjælen i besiddelse. Lad Jesu karakter skinne igennem jeres karakterer og vise, at I har Kristi sindelag, at I er fulde af øm medfølelse med jeres brødre.     
I sin sidste samtale med disciplene før den grusomme død, illustrerede Jesus den forening, som eksisterer mellem ham og hans efterfølgere med vin træet og dets grene. Han sagde: Jeg er vin træet; I er grenene. Han bad også om, at hans disciple måtte være et, som han er et med Faderen. Satan hørte denne bøn; ham ved, at i enighed er der styrke; og han arbejder hårdt på at bringe splid og uenighed ind blandt Guds folk, der gælder hans lov. Han stræber hele tiden efter at modarbejde Kristi plan. Han frister mennesket; og det onde er et så naturligt element i det menneskelige hjerte, at det ikke kan modstås uden ved guddommelig hjælp. Vi vil, at Jesu ord skal bo i vore hjerter, så at vi kan blive Ordets gøre og ikke kun dets hørere. Vore viljer må optrænes til lydighed.     
Som Kristi ambassadører, er vi blevet betroet det betydningsfulde arbejde at fortælle sandheden til folk; og vi bør gøre dette - ikke alene med stemme og pen, men også ved vort eksempel. Det kræver Gud af os; han vil ikke acceptere noget mindre end det. Vi må forblive i Kristus, som grenen bliver på vin træet, ellers bliver vi ikke egnede til at bringe det advarende budskab til verden. Herren må ofte beskære os for at minde os om, at en ren og hellig Gud ikke vil tillade noget ondt at bestå for ham uden at påtale det. Vore synder og uretfærdigheder skiller os fra ham. Så vort første arbejde består i at fjerne synden fra os selv. Men for at kunne gøre det må vi holde os så tæt til Gud, at vi kan forstå hans karakter og krav og således blive klar over vor syndighed og vort behov for en frelser.     
Lad os betragte vore forbigangne års arbejde og se, om vi har gjort hele vor pligt. Vi bør sætte Gud først. Har nogle ikke blandet så meget af egoisme i deres arbejde, at Herren ikke kunne velsigne dem med fremgang? Har nogle ikke haft nok i sig selv? Har nogle ikke været sløve og næsten drevet i Herrens vingård? Har de ikke listet sig uden om de grene af arbejdet, som ikke var behagelige og valgt at gøre det, som var mere behageligt. Kære brødre, har I våget over sjæle, som dem, der skal aflægge regnskab? Har I følt, at I var ansvarlige for deres frelse? Har I tilladt dem at blive egoistiske og verdsligt sindede uden trofast at fortælle dem den fare, de befandt sig i? Og har I så ikke gjort noget ved det? Har I ikke været bange for at få deres misfornøjelse at føle, hvis I tydeligt skulle bebrejde dem deres tilsidesættelse af Guds udtrykkeligt krav? Hvad har I gjort, mine brødre? Har I ikke prøvet på kun at bære ågets letteste ende, mens I har sneget jer udenom at fortælle hele Guds vilje videre? Jeres menigheder og jeres konferencer vil vidne imod jer; for undladelses synden er optegnet i Himmelens bøger.     
Det krævede ydmygelse og offer at forberede vejen for mennesket til at få Guds gunst igen. Den Højestes Søn blev en af os og delte den menneskelige naturs sorger og skrøbeligheder, for at han kunne løfte det faldne menneske op til at blive genforenet med Gud. Anstrengelserne for at hjælpe os endte heller ikke med det store offer, der blev bragt til vor udfrielse. Guddommelig overbærenhed og beskyttende omhu er stadig i virksomhed for at bevare sjæle fra ødelæggelse; for det er Satans konstante arbejde at skille dem fra Kristus. Vi må modstå hans snarer med årvågenhed og bøn; så vil tro og udholdende anstrengelse give os sejren.     
Er vi villige til at gøre sådanne anstrengelser for at frelse vore medmennesker, som Kristus gjorde for vor frelse? Vil vi give vore brødre en sådan omsorg for deres omdømme og interesser, som Jesus har lært os gennem sin omsorg for os? Vi er et i Kristus. I hans øjne er det bånd, der forener de troende mere helligt og varigt end noget andet bånd. Kristus er vin træet; vi er grene og kun grene. Dette syn på vort slægtskab med ham og hinanden skulle lede os til at arbejde alvorligt for vore brødres frelse. Vi må fortsat være trofaste med vort arbejde fremover: at tilrettevise, irettesætte, formane med al langmodighed og undervisning. Dette må gøres, i en ydmyg ånd, mens vi forbliver i Kristus. Her er vor magt over hjerter. Når Kristus hersker i hjertet, vil egoisme dø, og uegennyttig velvilje komme i stedet. Kulde og ligegyldighed vil så blive betragtet som lige så ødelæggende som det at sove på sin post for skildvagten, idet han således udsætter hele hæren for tab og død. Vi må hele tiden være på vagt. Vor fjende er på vagt; han er hele tiden på udkik efter en lejlighed til at komme ind med sine fælder.     
Skulle der opstå prøvelser, så fortæl Jesus om alle dine vanskeligheder. Skulle en gren på vin træet læne sig bort fra dets ophavs stamme og støtte sig til en vækst, som den ikke er indpodet på? Skal de, der bekender sig til Kristus søge verdsliges venskab, men ikke have noget at gøre med Frelseren? Bring det alt sammen til ham, der gav sit liv for os. Åh, han elsker os med en kærlighed, som overgår en mors til hendes hjælpeløse barn.     
Skilt fra mig kan I slet intet gøre siger Kristus. Vi behøver ham hver dag; vi kan ikke live skilt fra ham een time. Hver eneste af vore evner tilhører ham, og bør indvies til hans tjeneste. Mine brødre, hvis I er klar over, at denne forening med Kristus kræves af jer, og så forsømmer at følges hele tiden med ham og at øve jer i at praktisere tro, vil hjertet blive hårdt og ulydigt. Tendensen går i retning af selvtilstrækkelighed og at få mod på at gå i en forkert retning. Det er jeres pligt at forblive i Kristus. Vi må dagligt være elever i hans skole. Vi må selv kende vejen, før vi kan få andre med os på den.     
Søg i skrifterne, var Mesterens påbud. Mange har mistet meget, fordi de har forsømt denne pligt. Når vi søger i Guds ord, er engle ved vor side og kaster klare lysstråler på de hellige sider. Skrifterne appellerer til menneskers evne til at vælge mellem rigtigt og forkert. De taler til det med advarsel, irettesættelse, bøn og opmuntring. Dette sind må opøves i Guds Ords ophøjede sandheder, ellers svækkes det. Vi har sandheden, som den er bragt ud i tryksager, men det er ikke nok at forlade sig på andre menneskers tanker. Vi må selv undersøge den, og lære grundlaget for vor tro ved at sammenligne skriftsted med skriftsted. Tag jeres Bibel, og trygl Gud om at oplyse jeres forstand. Hvis vi ville studere Bibelen grundigt og under bøn hver dag, ville vi hver dag opdage nogle smukke sandheder i et nyt, klart og overbevisende lys.     
Her kommer vore præster til kort. De studerer ikke deres Bibel. De er svage, hvor de kunne være stærke; for de tager ting for givne uden at undersøge dem selv. De bliver ikke stærke i Skriften og i Guds kraft, fordi de er tilfredse med deres nuværende tilstand og det, de har opnået til nu. De behøver at blive fortrolige med profetierne, fortrolige med vor tros grundpiller, fortrolige med Kristi lære. Så vil det Guds menneske grundigt udrustet til alle gode gerninger, gøre praktisk gudfrygtighed til sin opgave.     
Mange sætter ikke Gud i forgrunden, men venter selv at gøre noget stort. Husk, brødre, at selv om I går grædende fremad, når I sår sandhedens dyrebare sæd, må I stole på den guddommelige magt til at hjælpe jer med at sikre høsten, så at I kan komme glædestrålende hjem bringende jeres neg med jer. Lad os arbejde; lad os studere vor Bibel selv og lære alle, som hører os at undersøge skrifterne. Prædik jeres egne ord mindre, men etabler bibellæsninger. Lad Herren tale direkte til hjerter gennem sit ord; således vil sandheden påvirke mange sind, og det vil huskes længere end en prædiken.     
Sædemænd i den store høstmark, vær grundige, vær faste, vær urokkelige, altid rige i Herrens gerning. Betro resultatet af jeres arbejde med håb og bønner til den Almægtige, som er nådig og aldrig sover. Voks i Nåden og i kendskab til sandheden. Sæt netop derfor al iver ind på i jeres tro at vise dyd, i dyden indsigt, i indsigten afholdenhed, i afholdenheden udholdenhed, i udholdenheden gudsfrygt, i gudsfrygten broderkærlighed og i broderkærligheden kærlighed til alle. Thi når dette findes hos jer og stadig tager til, så tillader det jer ikke at være uvirksomme eller ufrugtbare i erkendelsen af vor Herre Jesus Kristus.  

25 03 1884 Review and Herald Må kristne producere vin og cider?   
 Jeg har modtaget breve fra forskellige personer som har spurgt om jeg mener det er i orden for vor tro at dyrke humle, vidende at de hovedsageligt bruges til at fremstille giftige drikke med, eller gå ind i vin eller ciderproduktionen med handel for øje.    
I lyset af Guds lov kan jeg ikke se hvordan kristne kan gå ind i disse sysler med god samvittighed. Alle disse ting kunne bruges godt, og vise sig som en velsignelse; og de fordrejes til forkert brug, og bliver til fristelser og en forbandelse. Cider og vin kan konserveres når det er frisk, og holdes sødt i lang tid, og hvis de bruges i ugæret tilstand, vil de ikke bringe fornuften ud. Ved vi egentlig, hvad denne velsmagende æblemost er lavet af? De, der fremstiller æblemost med salg for øje, tager ikke noget særligt hensyn til, hvordan frugten er, som skal bruges til det, og i mange tilfælde presses der saft af fordærvede æbler. De, der ikke kunne tænke sig at spise rådne æbler og derved forgifte organismen, kan godt drikke most, som er lavet af sådan frugt, og kalde det en nydelse. Men mikroskopet ville afsløre, at denne dejlige drik ofte er uskikket til brug, selv når den er frisk tillavet. Hvis den blev kogt og man gjorde sig umage for at fjerne urenhederne, ville der ikke være så meget at indvende mod den.    
Ofte har jeg hørt folk sige: "Åh, det er bare æblemost, den gør ingen skade, den er da sund." Man køber flere flasker hjem, måske i større portioner. Den holder sig god i nogle dage, men så begynder den at gære. Den skarpe smag, den nu får, er der mange, som synes så meget bedre om, men den, der holder af sød vin og cider, vil ikke indrømme, at hans yndlingsdrik er stærk og spiritusholdig. Man kan blive lige så virkelig beruset af vin og cider som af stærkere drikke, og den værste form for beruselse fremkalder disse såkaldte lette drikkevarer. Lidenskaberne bliver mere ophidsede og forandringen af karakteren mere udpræget, afgjort og forstokket. Nogle enkelte flasker cider eller sød vin kan vække lysten til stærkere drikke, og mange, som er blevet uforbederlige drankere, har derved lagt grunden til drikkevanen.    
Det er på ingen måde sikkert for nogen at have vin eller cider i huset. De har ind arvet en appetit for stimulanser, som Satan hele tiden kalder dem til at føje sig for. Hvis de giver efter for hans fristelser, stopper de ikke; appetitten råber efter eftergivenhed, og higer efter deres fordærv. Hjernen lammes og omtåges; forstanden holder ikke længere i tømme, men de falder lysterne om halsen. Tøjlesløshed, utroskab og bedrag af næsten alle slags begås fordi de har føjet appetitten for vin og cider. En religions-bekender som elsker disse stimulanser, og vænner sig selv til deres brug, vokser aldrig i nåden. Han bliver grov og sanselig; dyriske lyster stører sindets højere kræfter, og der værnes ikke om dydigheden.    
Moderat drikkeri er den skole hvor mennesker uddannes til drankerens levevej. Således fører Satan gradvist bort fra mådeholdenhedens højborg, så snigende gør den uskadelige vin og cider deres skadelige indflydelse på smagen, at hovedvejen til drukkenskab indtages helt upåagtet. Smagen for stimulanser opelskes; nervesystemet er i uorden; Satan holder sindet i en utrættelig feber; og det stakkels offer tror at han er på helt sikker grund, fortsætter og fortsætter, indtil alle barrierer er nedbrudt, alle principper er ofret. De stærkeste beslutninger undergraves; og evige interesser er ikke stærke nok til at holde den fordærvede appetit under fornuftens kontrol.    
Nogle drikke faktisk aldrig, men er altid under indflydelse af cider eller gæret vin. De er febrilske, ubalancerede i sindet, og ikke rigtig uklare, men i en så godt som ond tilstand; for alle sindets ædlere kræfter er forvansket. Vanlig brug af gæret cider resulterer i modtagelighed for sygdom af forskellige slags, f.eks. vattersot, leversygdomme, nervøsitet og blodstigning. Mange pådrager sig kroniske sygdomme ved at nyde cider. Nogle dør af tuberkulose eller hjerneblødning alene af denne årsag. Andre lider af dårlig fordøjelse. De livsvigtige organer nægter at fungere, og lægerne fortæller patienterne, at de har en leversygdom. Men hvis de ville slå spunsen ud af tønden og aldrig give efter for fristelsen til at fylde den igen, så ville den misbrugte livskraft genvinde sin vitalitet.    
Nydelsen af cider fører til brugen af stærkere drikke. Maven mister sin naturlige kraft og der skal stærkere midler til for at få den til at virke. Engang min mand og jeg var ude at rejse, måtte vi et sted vente på toget i flere timer. Mens vi sad der på jernbanestationen, kom en rødhovedet, lasket farmer ind på restauranten ved siden af og sagde med høj røst: "Har I her en første klasses brandy?" Svaret var bekræftende, og han bestilte en halv tumling, "Har I pebersovs?" "Ja," lød svaret. "Godt, kom to store skefulde i glasset." Dernæst ønskede han to skefulde alkohol tilsat, og bestilte så til sidst "en god portion sort peber". Manden, som lavede det til, spurgte: "Hvad skal du med den blanding?" Farmeren svarede: "Jeg regner med, det vil gøre sin virkning," og idet han satte det fulde glas til munden, drak han hele denne stærke blanding. Min mand sagde: "Denne mand har nydt stimulanser, indtil han har ødelagt mavens sarte slimhinder. Jeg tænker de er lige så ufølsomme som en gammel støvle."    
Mange, som læser dette, vil le ad en advarsel om, at der skulle være nogen fare på færde. De siger: "Den smule vin eller cider, jeg nyder, kan da ikke gøre mig noget." Disse mennesker har Satan noteret sig som sit bytte. Han leder dem skridt for skridt, og de mærker det ikke, før vanens og appetittens magt er for stærk til at blive brudt. Vi er vidne til den magt, som lysten til stærk drik har over menneskene. Vi ser mange mennesker af alle professioner, i ansvarsfulde stillinger, i høje embeder; mænd med fremragende evner, en stor begavelse, ædle følelser, stærke arver og høj intelligens, ofre alt for at tilfredsstille appetitten, indtil de er kommet ned på dyrenes plan. Og i mange tilfælde begyndte deres vej nedad med at drikke vin eller cider. I bevidstheden herom tager jeg et afgjort standpunkt imod fremstilling af vin og cider som drikkevarer.    
Når intelligente mænd og kvinder, som efter bekendelse er kristne, insisterer at det ikke gør noget at producere vin eller cider til salg, fordi det ikke forgifter som ugæret, er jeg bedrøvet i hjertet. Jeg ved at der er en anden side af dette spørgsmål som de nægter at se på; for selviskheden har lukket deres øjne for de forfærdelige onder, som det kan føre til ved brug af disse stimulanser. Jeg har nogle tusind kvadratmeter jord, som var lagt ud til vindruer, da jeg købte den, men jeg vil ikke sælge et eneste pund af disse druer til nogen vin fabrikant. De penge, jeg kunne få for dem, ville give mig en større indtægt, men hellere ville jeg lade dem rådne på vinstokkene end støtte alkoholismen ved at lade dem blive omdannet til vin. Jeg vil lade dem rådne på vinstokkene. Og jeg ser hvordan vore brødre, der afholder sig fra al der ligner det onde, og engagerer dybt i humledyrkning, vidende om hvad humle bruges til. Dem som hjælper med at producerer disse drikkevarer ansporer og oplærer appetitten til stimulanser, vil belønnes efter hvad deres gerninger har været. De overtræder Guds lov; og de vil straffet for de synder de har begået, for dem som de har påvirket andre til at begå, ved de fristelser som de har placeret på deres vej.    
Lad alle som bekender at tro sandheden for denne tid, og være reformatorer, handle i overensstemmelse med deres tro. Hvis en person, hvis navn er i menigheds bogen, producerer vin eller cider med salg for øje, bør der arbejdes grundigt med ham, og fortsætter han med denne praksis, bør han komme under menighedsdisciplin. Dem som ikke kan tales fra gøre dette arbejde, er en plads og et navn blandt Guds folk uværdig. Vi skal være Kristi efterfølgere, der sætter vore hjerter og vor indflydelse ind mod enhver ond skik. Den dag hvor Guds domme udgydes, hvordan kan vi da møde de mennesker som er blevet drankere på grund af vor indflydelse? Vi lever i forsoningens modbilledlige dag, og vore sager kommer snart i tilbageblik frem for Gud. Hvordan skal vi stå i himlens sale, hvis vor handlinger ansporer til brug af stimulanser, der fordrejer fornuften, og destruerer dydighed, renhed og Guds kærlighed?    
Den lovkyndige spurgte Kristus: "Hvad skal jeg gøre, for at jeg kan arve evigt liv?" Da sagde han til ham: "Hvad står der skrevet i loven, hvordan læser du?" Han svarede og sagde: "Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte og med hele din sjæl og med hele din styrke og med hele dit sind, og din næste som dig selv." Han sagde til ham: "Du har svaret rigtigt; gør dette, så skal du leve." Evigt liv er hvad der er på spil, og Kristus fortæller os hvordan vi kan vinde den. Han viser os hen til det skrevne ord: "Hvordan læser du?" Her udpeges veje, vi skal elske Gud højest og vor næste som os selv. Men hvis vi elsker vor næste som os selv, skal vi ikke sende noget ud i handlen, som vil blive til snare for ham.    
Kærlighed til Gud og mennesker er hele den kristnes pligt. Kærlighedens lov står skrevet på sjælens tavler, Kristi ånd bor i ham, og hans karakter viser sig i gode gerninger. Jesus blev fattig, som vi ved hans fattigdom kunne vi blive rige. Hvilke ofre er vi villige til at gøre for hans sag? Opbevarer vi hans kærlighed i vore hjerter? Elsker vi vore næste ligesom Kristus elskede ham? Hvis vi har denne kærlighed for sjæle, vil det få os til at overveje nøje vore ord, vore handlinger, vor indflydelse på enhver måde, om vi sætter fristelser for dem som kun har lille moralsk styrke. Vi skal ikke kritisere den svage og lidende, som farisærene hele tiden gør; men vi skal bestræbe os for at fjerne alle anstøds stene fra vore brors sti, så den lamme ikke ledes bort fra vejen.    
Som et folk, bekender vi at være reformatore, at være lys bærere i verden, at være trofaste skillevagter for Gud, bevogte enhver adgangsvej hvori Satan kan komme ind med sine fristelser, for at fordreje appetitten. Vort eksempel og indflydelse må være en magt på reformens side. Vi må afstå fra enhver ting som vil sløve samvittigheden, eller anspore til fristelse. Vi må ikke åbne nogen dør som vil give Satan adgang til sindet så et menneske ikke  vil kunne dannes i Guds billede. Hvis alle ville være vågne og nøje vogte på de små anledninger, der opstår ved en moderat brug af den såkaldte uskadelige vin og cider, så ville hovedvejen til drukkenskaben blive helt lukket. I ethvert samfund er der brug for en fast beslutning og vilje til ikke at tage, ikke smage, ikke røre, så vil afholdsreformen vinde styrke, den vil holde, og den vil blive helt gennemført.    
Lysten til penge vil få folk til at gøre vold mod deres samvittighed. Disse penge vil måske blive bragt til Herrens skatkammer, men han vil ikke tage imod en sådan gave; den er en forargelse for ham. Den blev erhvervet ved overtrædelse af hans lov, som kræver, at man skal elske sin næste som sig selv. Overtræderen kan ikke undskylde sig med at sige, at hvis han ikke havde fremstillet vin og cider, så havde en anden gjort det, og så ville hans næste være blevet dranker alligevel. Fordi andre kan give deres næste at drikke, tør kristne så vove at plette deres klæder med sjæles blod og pådrage sig den forbandelse, der er udtalt over dem, der udsætter vildførte mennesker for denne fristelse? Jesus kalder på sine efterfølgere, at de skal stille op under hans banner og hjælpe med at tilintetgøre Djævelens gerninger.    
Verdens genløser, som ved nøjagtig, hvordan samfundsforholdene bliver i de sidste dage, omtaler frådseri og drukkenskab som de synder, der nedkalder dommen over den tid. Han siger, at som det var i Noas dage, sådan skal det være, når Menneskesønnen åbenbares. "De åd og drak, tog til ægte og gav til ægte lige til den dag, da Noa gik ind i arken, og de ænsede intet, før syndfloden kom og rev dem alle bort." Netop sådan vil forholdene være i de sidste dage, og de, som tror på disse advarsler, vil være yderst forsigtige med ikke at følge en fremgangsmåde, der bringer dem ind under fordømmelsen.    
Brødre, lad os se på denne sag i lyset af skriften, og udøve en afgjort indflydelse for mådehold i alle ting. Æbler og druer er Guds gaver; de kan udmærket bruges som sunde fødeartikler, eller de kan misbruges til forkert brug. Gud ødelægger allerede drue vinen og æble afgrøderne på grund af menneskers syndige praksis. Vi står foran verden som reformatore; lad os ikke give hedningene eller ikke troende anledning til at bebrejde vor tro. Kristus sagde: "I er jordens salt," "verdens lys". Lad os vise at vore hjerter og samvittighed er under den guddommelige nådes forvandlende indflydelse, og at vore liv beherskes af Guds lovs rene principper, også selvom disse principper kræver at timelige ting må ofres.  

25 03 1884 Review and Herald Æbler af guld   
 Salomo skriver at " Æbler af Gud i skåle af sølv er ord der tales i rette tid". Læseren vil finde at følgende ord kommer fra søster Whites pen er som sådanne æbler. Det var et personligt brev, men de venner som det cirkulerede iblandt har fundet så megen trøst og opmuntring i det at vi taget os friheden at publicere følgende uddrag til gavn for vore læsere.    
 "Jeg er vedvarende taknemmelig mod Gud for hans nådefulde venlighed. Når jeg tænker på hvor svag og skrøbelig jeg var da jeg begyndte min rejse mod øst, og hvordan Herren holdt mig oppe og velsignede mig og så til at jeg kom hjem i sikkerhed, fyldes mit hjerte til randen af hans store kærlighed. Når jeg skriver i min bog føler jeg mig dybt rørt. Jeg vil have ud den så hurtigt som muligt, for vort folk behøver den ret meget. Jeg skal gøre den færdig næste måned, om Herren giver mig sundhed på den måde som han har gjort hidtil. Jeg har ikke kunne sove om nætterne for at jeg tænkte på de vigtige sager som vil ske. Tre timer, ud af fem, er den søvn jeg får. Jeg er så oprørt at jeg ikke kan slippe det. Jeg føler at jeg må skrive, skrive, skrive uden tøven.    
Store ting ligger foran os og vi vil kalde mennesker fra sin ligegyldighed for at gøre sig rede. Evige ting trænger på mit sind dag og nat. De jordiske ting blegner for mig. Vi skal ikke slippe vort håb nu, uden at have en fast tillid, fastere end nogensinde tidligere. Herren har hjulpet os hidtil og han vil hjælpe os til sidst. Vi skal se på støttepillerne, erindringer om hvad Herren har gjort for at trøste og redde os fra ødelæggerens hånd. Vi skal have hver tåre som Herren har tørret af vore øjne i frisk erindring, hver smerte som han lindrede, al uro som han fjernede, al rædsel som han taget bort, hvert behov han stillet, al nåde han gav, og på den måde styrke os selv indenfor alt det som ligger foran os ved at mindes vor pilgrimsfærd. Vi kan ikke andet en se frem imod nye forvirrende omstændigheder i den kommende konflikt, men vi kan se på det som ligger bagom os lige så godt som på det som skal komme, og sige - Hidtil har Herren hjulpet os. "Som din dag, så skal din kraft også være". Prøvelserne skal ikke overstige den styrke som vi kommer at få for at bære dem. Så lad os tage vort arbejde op præcis der hvor vi fandt det, uden et beklagende ord, og stole på at ingenting kan komma over os uden at kraften kommer i forholde til prøvelsen.    
Vore børn er i Guds hånd. Vor tro må vækkes til at gribe løfterne, og vi skal ikke klage eller sørge for så vanærer vi Gud. Vi må opmuntre et glad og håbefuldt sindelag. Vor nuværende fred må ikke forstyrres af forudindtagede prøvelser, for Gud vil aldrig at forlade eller svigte en eneste sjæl som stoler på ham. Gud er stærkere end vore onde anelser. Om vi skulle forsøge at ofte huske og opremse vore velsignelser, udregne til situationer hvor Gud har virket for os, når han har grebet ind med sin kraft og sin nåde når vi har været helt rådvilde, holdt os oppe når vi var ved at falde, trøstet os når vi sørgede, så vil vi se at det er vantro at tvivle på Gud eller at være fyldt af uro. Lad os huske og glæde os over velsignelserne hver dag. Vi må leve af tro hver dag.    
Jeg ved ikke hvad som lokkede disse iagttagelser frem, kun tanken at mange vil se bort fra nuværende pligter, nuværende trøst og velsignelser og låne bekymringer for den kommende krise. Det er at gøre sig bekymringer forud, og vi skal ikke have nogen nåde for nogle bekymringer som er taget på forskud på den måde. Glæd jer i Gud, altid. Pris Gud idag for hans nåde og fortsæt at prise ham hver dag, og så, når trækkes op til hårde konflikter, eftersom vi har lært os hellig tillid og velsignet tillid, lægger vi vor hånd i Kristi hånd, stiller vore fødder på klippen, og vi er sikre fra storm og tumult."  

29 04 1884 Review and Herald Har vi troen? (Gen. Konf., 11. nov., 1883)   
 Jeg vil ikke gå glip af at være til disse tidligere morgenmøder; for her møder jeg min Frelser, og jeg styrkes og opfriskes. Siden jeg satte mig ind i vognene for at komme på denne rejste til Øst staterne, har jeg nydt en liflig fred i Gud. Min sjæl har fæstnet sig ved Kristi kærlighed. Da jeg var i vognene, sendte jeg næsten hele tiden stille bønner op til Gud, og mit fællesskab med ham var lifligt. Idet jeg har læst de hellige skrifter, har sandhedens juveler skinnet med en sådan glans, og sandhedens skønhed og harmoni gjorde indtryk på mig, at jeg ikke kunne lade være med at prise Gud. Når jeg nogle gange tænker over himmelske ting, fyldes mit hjerte med en henrykt glæde og kærlighed som er meget dyrebar, men som ingen ord kan beskrive. Jeg elsker Jesus, jeg elsker hans lov; jeg ønsker at være lig Jesus, så jeg kan genspejle hans billede fuldkomment. Jeg ønsker at ligge lige ved korsets fod, så jeg er intet, og Kristus er alt i alle.    
Jeg ser gerne at der gøres meget mere for at bringe sandheden, end der hidtil er blevet gjort. Lad os gribe fat i kraftens Arm. Gud har lovet, og han vil bekræfte sit ord. Han vil arbejde med os, og gøre vort arbejde frugtbart, når vi søger ham med hele hjertet.    
Kære brødre: "ransag jer selv, om I er i troen." Men praktiserer I det I tror? Har I fred med Gud og jeres brødre? Kan I bede i oprigtighed: "Tilgiv vore skyld, som vi tilgiver vore skyldnere?" eller er du fremmed for din broder, fordi I tror at han har såret dig? Er der ingen misfornøjede iblandt jer? Er der ingen bitterhed i jeres hjerter, ingen misundelse, ingen jalousi, ingen onde tanker, ingen fejlvurdering hos jeres brødre? Er der ingen kappestrid, intet ønske om særlig gunst eller ære, intet ønske om at få overherredømme? Disse følelser eksisterer i større eller mindre grad iblandt brødre.    
Nogle af jer lader til at kæmpe alvorligt for at få tilgivelse for synder, for frihed i Gud. Gør du dig fortjent til den tilgivelse som du søger? Nej, det gør du ikke; ikke desto mindre får du den. Og holder du ikke den tilgivelse og hengivenhed tilbage fra dine brødre, som du ikke mener er dem værdige? Vil du have at Gud skal behandle dig sådan? Behandle dine brødre som du ønsker at du skal behandles. Hvis vi forventer at vore bønner om tilgivelse bliver hørt, må vi sende dem i en tilgivende ånd. Vi må tilgive andre på den samme måde, og i samme omfang som vi selv håber at blive tilgivet. Den hårdhjertethed som mange bekendende kristne viser mod hinanden er ikke Kristus liv, men smager af satanisme. Enhver af os må åbne vore hjerter helt op for Jesu kærlighed, og opmuntre medynk og tilgivelse for vore brødre.    
Mange er fyldt med indbildskhed og sætter sig selv højere end deres brødre. Disse bør lade selvet dø; lade det kødelige sind korsfæste. Hvis I nærer fjendskab, onde tanker, misundelse og jalousi i jeres hjerter, har I et arbejde at gøre med at få rettet tingene. Bekend jeres synder; kom i harmoni med jeres brødre. Tal pænt om dem. Kom ikke med dårlige hentydninger, ingen hentydninger som vil vække mistillid hos andre. Vogt jeres omdømme lige så ukrænkeligt som I vil at andre skal vogte jeres omdømme; elsk dem ligesom I vil elskes af Jesus. Arbejd for deres interesse, i stedet for at prøve at rive dem ned, så I kan bygge jer selv op på deres ruiner. Det er satans arbejde at skade brødrene, og han elsker at få jer til at hjælpe sig med det. Men skuf ham; lad ham ikke sejre over jer.    
Nogle er stolte af at være meget åbne, ligefremme og uslebne, og de kalder dette for oprigtighed; men det er ikke det rigtige navn; det er den dybeste selviskhed. Disse personer kan have dyder; de kan være liberale, og være venlige; men deres uhøflige optræden gør dem næsten uudholdelige. De kritiserer, de sårer, de siger ubehagelige ting. Vil den karakter de nærer anbefale dem til Jesus? Vil det gøre dem egnede til himlens selskab? Vi gør rigtigt i at undersøge os selv, og se hvilken ånd vi gemmer på. Lad os lære at tale pænt, stille, også under de mest prøvende forhold. Lad os ikke kun kontrollere vore ord, men vore tanker og indbildning. Lad os være venlige, høflige i vore ord og optræden. Der er en stor forsømmelse i denne henseende. Vi besmykker os ikke med den lære som vi bekender. Vi er ikke hvad vi kunne være, eller hvad Gud vil have os til at være. Dem som håber at være hellige engles ledsagere, bør have en ædel optræden. Hvis den kristne religions principper føres ud i det daglige liv, vil der være en venlig betænksomhed over for andre; for det var karakteristisk for Kristus. Så vil han, selvom en mand måske er fattige, have den sande værdighed; for han er Guds adelsmand.    
Kristendommen vil gøre en mand til en veldannet herre. Vi er købt for Kristi blod, og vi skal repræsentere ham, for gøre ham til forbillede. Og han var venlig, også for sine efterfølgere. Jesu sande efterfølger viser det samme sind, selvopofrende ånd som var markant for sin Mesters liv. Se på Paulus da han blev ført frem for herskerne. Hans tale over for Agrippa var en model på ophøjet opmærksomhed, så vel som overtalende udtryksfuldhed. Det vil ikke opmuntre til den formelle dannelse, som gælder i verden, som er blottet for sand opmærksomhed og høflighed, men den dannelse som udspringer af virkelig venlighed.    
Vi bekender en stor og hellig tro; og vor karakter må være i overensstemmelse med den tro, og med Guds store moralnorm. Lad os undgå alle dårlige handlinger, al uærlighed, al list; og hvis nogen har skyld for at have fejlet i dette, så lad ham erstattet for ham han har fejlet, og derudover bringe et synd offer til Gud, så når genoprettelses tiderne kommer, vil hans synder slettes ud, og hans navn bibeholdes i livets bog.    
Lad os ransage vore hjerter i lyset af Guds lovs store principper som Kristus definerer: "Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte og med hele din sjæl og med hele din styrke og med hele dit sind, og din næste som dig selv." Her er betingelserne for evigt liv . Løftet er, "Så skal du leve." Fører I, mine brødre, disse principper ud i jeres hverdagsliv? Er der ikke grund til at I skal komme frem til lyset, hvorfor har I ikke frihed i Kristus, hvorfor finder I ikke den hvile som han har lovet alle, der kommer til ham med deres byrder?    
Jesus indbyder: "Kom hid til mig, alle I, som er trætte og tyngede af byrder, og jeg vil give jer hvile. Tag mit åg på jer og lær af mig, thi jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet; så skal I finde hvile for jeres sjæle." "Tag mit åg på jer" siger Kristus "lær af mig". Gør I dette vil I finde hvile for jeres sjæle. I Kristi skole vil I lære at være sagtmodig og ydmyg i ånden, og bære hans åg med glæde. Har I fundet denne hvile? Hvis ikke, har I noget at gøre. Kom til Jesus med brudt hjerte og synderbrudt ånd, og bed om hans nåde. Guds smeltende kraft kan gøre underværker med at underlægge hjertet, og gøre det ømt og modtageligt. Herren er nådig; og når i har gjort alt det I er blevet pålagt fra jeres side, vil I finde hans ord sande. "Hvis vi bekender vore synder, er han trofast og retfærdig, så han tilgiver os vore synder og renser os fra al uretfærdighed." Han svigter aldrig. I må komme til ham med troens fulde forvisning, og han vil fylde jeres herter med hvile, og fred og kærlighed.    
Nogles religion er kold og formel, og kan ikke føres ud i hverdagslivet. Disse kristendomsbekendere har et alvorligt arbejde foran sig, med at bringe sig i harmoni med Guds tankesind og vilje. Hvis I sender denne bøn i oprigtighed: "Skab mig, o Gud, et rent hjerte, giv en ny, en stadig ånd i mit indre", kommer svaret: "Jeg giver eder et nyt hjerte, og en ny ånd giver jeg i eders indre". Stol ikke på en erfaring du har fået i fortiden; det er dit privilegium at vide at du har en levende forbindelse med Kristus nu. Når medlemmerne hver i sær står fast i troen, og har Guds velvillighed, vil menigheden få en kraft som den ikke har nu. "Vogt dit hjerte mere end alt andet, thi derfra udspringer livet."  

29 04 1884 Review and Herald Vigtigt at deltage i forretningsmøder   
 De forretningsmøder der holdes i forbindelse med vore årlige samlinger, får ikke den opmærksomhed som deres vigtighed kræver. Vi er kede af at det er sådan; for gennem dem kan vore brødre og søstre lære om sagens nuværende tilstand, og af de planer der lægges for dens fremme. Enhver som elsker sandheden bør være interesseret i disse møder, og deltage i dem hvor det er muligt. Men der er nogle som har stor interesse i at der er gang i spekulationer, som i deres ligegyldighed siger at forretningsmøder har lille betydning, og selvom disse møder bør have deres store interesse, fordi de åbner op for arbejde i forskellige samfund og institutioner i forbindelse med Guds sag, får de som regel kun lille interesse. Ved vore generalkonferenser bruger mange af vore brødre tid på formålsløs indsyn, lader deres sind adsprede fra møder med uvæsentlige sager. Vore søstre deltager; men de giver deres arbejde, som om disse møder ikke var åndelige og opbyggelige, men mere efter almindelige forretningsmøders orden. Disse behandles ikke med den passende respekt som er så betydningsfuld.    
Ved vore lejrmøder, ser vi mange troende strejfe omkring på pladserne, hvor de burde være til forretningsmøder og lære alt hvad de kan i forbindelse med Guds sag og arbejde. De siger: "Oh det er kun et forretningsmøde." Men alle som har mentale evner burde være ivrige og opsat på at forstå hvordan forretningssager håndteres. Nogle som har opgivet troen, har kommet med meget forkerte udtalelser om sagens arbejde og ledelse af dens forretninger. Havde disse deltaget i forretningsmøder, og lyttet opmærksomt på aktiviteterne, ville de have forstået hvordan arbejdet blev ledt i alle dens grene, og kunne have frembåret vidnesbyrd i den klare renhed, som karakteriserer alle afdelingerne. Så kunne fjenden ikke antyde at ting holdes tilbage, som folk ikke skulle vide. Dem som ikke interesserer sig for forretningsmøder, har i det hele taget ingen interesse for Guds sag, og der er dem som fristes til at tro at ledelsen af forskellige virksomheder, ikke er sådan som det burde være.    
Brødre og søstre, hvis vi elsker sandheden, som har bragt os fra vildfarelsens mørke til overholdelse af Guds lov, skal vi højt værdsætte alt i forbindelse med dens interesser. Til vore forretningsmøder lægges alt åbent frem, så at alle kan forstå hvordan vore institutioner og forskellige virksomheder ledes og understøttes; og når de har anledning til at vide dette, og dog ikke benytter sig af det, er uvidenhed en synd. Dem som tror sandheden, bør forberedes til at forsvare vore institutioner. Når falske og modsatrettede rapporter kommer, hvad enten det er troende eller ikke troende, bør de kunne svare forstandsmæssigt, ikke fortælle hvad de har fået fra rygter, men hvad de ved er sandt om deres fremvækst og drift.    
Vi vil blive angrebet på ethvert punkt, og prøvet til det yderste. Vi ønsker ikke at holde fast ved vor tro, fordi den er overleveret os fra fædrene. En sådan tro vil ikke kunne stå, i den frygtelige prøve, der forestår. Vi ønsker at kende grunden til, at vi er syvende dags adventister, og hvorfor vi egentlig er draget ud fra verden og har skilt os ud som et særskilt samfund. Vi ønsker at vide hvorfor vore forskellige institutioner er blevet oprettet. Vi ønsker at kende deres forhold til sandhedens sag, og den del de regner med at gøre for sandhedens offentliggørelse. Denne kundskab kan bedst fås ved forretningsmøderne. Vore brødre og søstre bør føle at disse møder er en skole for dem; for mange er de af større betydning end andre møder der holdes iblandt os. Her frembærer erfarne personer vidnesbyrd om de forskellige institutioners virke, og hvordan Guds forsyn manifesterer sig i sagens forskellige grene; og Guds Ånd bevidner at disse udtalelser faktisk er sande.    
Når mennesker har villighed til at få forstand på Guds sag, fordi de har tiltro og har afsat midler til det, vil Gud hjælpe dem til at forstå og de vil blive standhaftige i troen; men når de blot har en teori, en åndsforladt tro som de ikke kan forklare, vil en pludselig fristelse få dem drevet bort af strømmen hen mod verden. Det er ikke altid en let sag at være standhaftig og urørlig, "altid rige i Herrens gerning." For at være fast forankret, må der være et fast greb på os, og intet vil nytte før Kristus tager sjælen i besiddelse, før vi tager sagen i besiddelse, og bliver en del af os selv. Mange som ser stærke ud nu, og taler i forsvar for sandheden, er ikke rodfæstede og funderede. De har ingen pælerod; og når modstandens og forfølgelsernes storme kommer, er de som et træ der rykkes op af rode af blæsten.    
Enhver af os behøver en dyb indsigt i Guds Ords lære. Vore sind må være beredte til at stå enhver prøve og modstå al fristelse, uanset om det er udefra eller indefra. Vi må vide hvorfor vi tror som vi gør, hvorfor vi er på Herrens side. Sandheden må holde vagt i vore hjerter, parat til at blæse alarm og indkalde os til handling mod alle fjender. Mørkets magter vil åbne ild mod os, og alle, som er ubekymrede og sorgløse, som har sat deres lid til jordiske skatte og ikke søgt at forstå Guds ledelse med sit folk, vil blive et let bytte. Intet uden kendskabet til sandheden, som den er i Jesus, vil nogen sinde gøre os urokkelige, men med den, kan én person jage et tusinde og to titusinde på flugt.    
Brødre og søstre, jeg formaner jer at lære alt I kan med hensyn til sandheden, og til de forskellige samfunds og institutioners virke, der står i forbindelse med sandhedens sag. Alle som kan gøre det, bør gøre deres egne forretninger mindre betydningsfulde, og bør oplære deres sind til at forstå Guds sag i alle dens områder. Så længe vi holder fast ved vor overbevisning, så lad hos holde dem i Guds styre, forstandsmæssigt, ligesom hans sandhed, ellers vil de fravristes os ved Satans rænkespil. Det er kun når vi har hele Guds rustning på at vi er forberedt til at modstå Satans påfund og sejrer over ham.<br>E. G. White.  

3 06 1884 Review and Herald Kærlighed iblandt brødre (Gen. Konf., 15. nov, 1883)   
 [* Bemærker i en tale til prædikanter samlet til generalkonferensen i Battle Creek, Mich, ved deres formiddagsmøde holdt den 15. nov. 1883    
Tekst: "I øvrigt, brødre! alt, hvad der er sandt, hvad der er sømmeligt, hvad der er retskaffent, hvad der er rent, hvad der er elskeligt, hvad der har godt lov al dyd og alt, hvad der er ros værd: det skal I have i tanke!" Fil.4,8    
Guds behandling af sit folk kan ofte virke gådefuld. Hans veje er ikke vore veje, hans tanker er ej heller vore tanker. Mange gange går hans handlemåde imod vore planer og forventninger så vi forbavses og forbløffes. Vi forstår ikke vor forvanskede natur, og når vi ofte tilfredsstiller selvet, følger vore egne tilbøjeligheder, smigrer vi os selv med at vi gennemfører Guds sindelag. Og således behøver vi at ransage skrifterne, og være meget i bøn, så at Herren, efter hans løfte kan give os visdom.    
Vort arbejde er aggressivt. Vi skal være vågne for at kunne se Satans bedrag, og for at presse sejrene af Kristi kors. Når Satan sætter sit mørke banner iblandt os, måske helt hos vore familier, bør vi ikke være ligeglade og passive. Men selvom vi har et personligt arbejde og et individuelt ansvar over for Gud, skal vi ikke følge vore egne uafhængige dømmekraft, uanset vore brødres mening og følelser; for denne vej leder til uorden i menigheden. Det er prædikanternes pligt at respektere deres brødres dømmekraft, men deres forhold til hinanden, såvel som den lære de giver, bør testes med loven og vidnesbyrdet; og hvis hjerterne er lærvillige, vil der ikke ske splittelser iblandt os. Nogle er tilbøjelige til komme i uorden, og drive bort fra troens store landemærker; men Gud bevæger på sin forkyndertjener at være ét i lære og ånd.    
Brødre kommer nogle gange sammen i årevis, og tror at de kan stole på dem, de ved de kan stole lige så godt på som deres egne familiemedlemmer. Der er en frihed og tillid i dette selskab, som ikke ville eksistere imellem dem der ikke er af samme tro. Det er meget behageligt når gensidig tro og broderlig kærlighed varer ved; men lad "brødrenes anklager" få adgang til en af disse mænds hjerter, kontrollere sindet og indbildningen, og der dannes jalousi, onde tanker og gemmes på misundelse, og han som troede at han selv var sikker i sin broders kærlighed og venskab, finder at der ikke bliver vist tillid til ham og hans motiver undervurderes. Den falske broder glemmer sine egne menneskelige skrøbelighed, glemmer at han er forpligtet til at ikke tænke og tale ondt, for at ikke vanære Gud og såre Kristus i person af Hans hellige, og enhver tænkelig mangel eller formodes kommenteret på ubarmhjertighed, og en broders karakter fremstilles som mørk og tvivlsom.    
Dette er et bedrag af den hellige betroelse. De ting som omtales i broderlig tillid gentages og fremstilles forkert; og ethvert ord, enhver handling, uanset om den er uskyldig eller i god mening, undersøges nøje af den kolde og jaloux kritik af dem som er ædle, ærværdige at få den miste fordel ud af venners omgang eller broderlig tillid. Hjerter lukkes for barmhjertighed, dømmekraft og Guds kærlighed; og den kolde, bespottende foragtelige ånd, som Satan viser imod sit bytte bliver åbenbaret.    
Verdens frelser blev behandlet sådan, og vi udsættes for den samme ondskabsfulde ånds indflydelse. Tiden er kommet hvor det ikke er sikkert at sætte lid til en ven eller en broder.    
Ligesom i Kristi dage var spioner på Hans spor, sådan er de det nu i vore dage. Hvis Satan kan få bekendende troende til at handle som brødrenes anklagere, er han meget tilfreds; med dem som gør dette tjener ham lige så oprigtigt som Judas gjorde da han forråde Kristus, selvom de kunne gøre det i uvidenhed. Satan er ikke mindre aktiv nu, end i Kristi dage, og dem som låner sig selv ud til at gøre hans arbejde, vil viderebringe hans ånd.    
Løse rygter er den hyppigste årsag til at ødelægge brødrenes enhed. Der er nogle der med åbent sind og øre er parat til at opfange enhver skandale. De finder små hændelser frem, som i sig selv er ubetydelige, men som bliver gentaget og overdrevet, indtil et menneske gøres til overtræder for et ords skyld. Deres motto synes at være: "Fortæl det til os, og vi vil fortælle det videre." Disse bagvaskere udfører med forbavsende troskab Djævelens arbejde uden at vide, hvor afskyelig deres adfærd er i Guds øjne. Hvis de ville bruge halvdelen af den energi og iver, som de ofrer på dette vanhellige tidsfordriv, til at ransage deres eget hjerte, ville de finde så meget at gøre med at rense deres egen sjæl for ondt, at de ikke ville have tid eller lyst til at kritisere deres brødre. Vort sinds dør burde være lukket for "de siger" og "jeg har hørt". Hvorfor skulle vi ikke i stedet for at tillade skinsyge eller onde anelser at komme ind i vore hjerter gå til vore brødre, og efter frimodigt, men venligt at have forelagt dem de dårlige ting, vi har hørt om deres karakter og omdømme, bede med og for dem? Skønt vi ikke kan elske og have fællesskab med dem, som er Kristi bitre fjender, bør vi opelske en sagtmodighed og kærlighed der karakteriserer vor Mester, - en kærlighed der ikke tænker ondt og ikke opildnes så let.    
Dette er en sag som hviler mellem Gud og vore egne sjæle. Vi lever midt iblandt de sidste dages farer, og vi bør vogte enhver adgangsvej hvor igennem Satan kan nærme os med sine fristelser. Et fatalt bedrag griber dem, som har fået stort lys og haft dyrebare anledninger, men som ikke har vandret i lyset eller udnyttet de anledninger Gud har givet dem. Mørke kommer over dem; de gør ikke Kristus til deres styrke, og falder som et let bytte for bedragerens snarer. Blot et samtykke til sandheden vil aldrig frelse en sjæl fra døden. Vi må helliggøres gennem sandheden; enhver karaktermangel må overvindes, ellers vil den overvinde os, og blive en styrende kraft for ondt. Begynd uden et øjebliks tøven med at rykke al det skadelige ukrudt op med roden fra hjertets have; og lad, ved Kristi nåde, ingen planter blomstre der uden dem der vil bære frugt til evigt liv.    
Dyrk det uanset om din karakter er i harmoni med Kristi karakter. Værn om de ting som er sande, ærlige, retfærdige, rene, elskelige og af god efterretning; men læg alt det væk som ikke ligner vor Genløser. Der værnes om selviskhed i stort omfang som kun få erkender; vogter sig imod det til alle tider og på alle steder. Undskyld ikke dig selv for nogen vildfarelse. Hvis du har et anstødeligt karaktertræk, som du vinder vanskeligt at underkue, så tal ikke om din svaghed så andre fører det videre. Glat ikke din samvittighed ud med at du ikke kan overvinde de særheder som vanformer din karakter, eller lytte til Satans fristelse, om de ikke er alvorlige. Der er ingen måde at du kan frelses i synd på. Enhver sjæl der får evigt liv må være lig Kristus, "Hellig, pletfri, ubesmittet, skilt borte fra syndere." Kristi efterfølgere må skinne som lys midt i en uhæderlig og pervers slægt.    
Nogle forsøger at kontrollere deres omgivelser, tror at hvis de kommer i gunstige stillinger, vil deres dårlige karaktertræk ikke udvikles. Men Gud ordner vore omgivelser, og han vil sætte os der hvor vi skal få prøve efter prøve, der beviser os og åbenbarer hvad vi er i vore hjerter. Igen og igen skal vi komme ud på lige steder, så det er kendt om vi i virkeligheden er korsfæstet med Kristus eller fuld af egenkærlighed. Hvordan vil denne afprøvende og forsøgende proces slutte for hver enkelt af os? Mørkets fyrste vil lægge alle kræfter i for at tøjle os til hans ejendom, men vi har en mægtig hjælper.    
Egenkærlighed vil tilskynde til en meget bedre mening af selvet end Guds ord vil stå inde for, for " Hjertet er svigefuldt frem for alt, det er sygt, hvo kender det?" Guds ord er den standard som vi alle må nå. Det er usikkert at rådføre med følelser eller tillid til vort eget hjerte; for den kloge mand erklærer: "Han der stoler på sit eget hjerte er en tåbe." Og dog hvor tilbøjelige er vi ikke til at stole på dette bedrageriske hjerte, og har tillid til vor egen godhed!    
Menigheds medlems skab vil ikke garantere os himlen. Vi må forblive i Kristus, og hans kærlighed må forblive i os. Hver dag må vi gå frem i dannelsen af en symmetrisk karakter. "Vær I således fuldkommen, ligesom jeres Fader, som er i himlen, er fuldkommen." Ligesom Gud er fuldkommen i hans sfære, ligeså er vi pålagt at være fuldkommen i vor. Der er et stort arbejde for os hver i sær at nå denne høje standard, og nogle har knapt nok lært deres a b c i Kristi skole. Vore færdigheder vil være efter de anstrengelser vi gør, vor karakter er præcis det vi vælger at gøre den til; for ved den guddommelige hjælp vi er lovet, kan vi sejre. Jesus kender vor begrænsning; "han kommer i hu, vi er støv." Når vi ynkes i ømhed, vil han gives os den hjælp og styrke som vi behøver.    
Vore sjæle er blevet købt for en uendelig pris, og vi bør værdsætte dem efter denne standard. Lad os med nidkærhed dyrke Kristi evangeliums rene principper, en religion, som ikke er selvbevidst, men som er baseret på kærlighed, sagtmodighed og ydmyghed. Så vil vi elske vore brødre og agte dem højere end os selv. Vort sind vil ikke dvæle ved den mørke side af deres karakter; vi vil ikke holde festmåltid på skandaler og løse rygter. Men "hvad der har godt lov, al dyd og alt, hvad der er ros værd: det skal I have i tanke!" Fil 4,8.  

10 06 1884 Review and Herald Guds forvandlende nåde. (Gen. Konf., 16. nov, 1883)*   
  [<i>Bemærkninger der er henvendt til prædikanterne ved Generalkoferensen i Battle Creek, Michigan, ved deres formiddagsmøde, d. 16. nov 1883.</i>]    
Denne formiddag bemærkede en af prædikanterne at han var blevet hjulpet meget ved disse møder. Han forstod troen bedre en han nogen sinde havde gjort før; men han kunne endnu ikke glæde sig i fuld forsikring over Guds gunst. Hans hjerte bønfaldt om Guds velsignelse. Det virkede til at han gjorde lidt godt i hans liv; men ønskede at gå helt og fuldt ind i sit arbejde, uden selviske motiver, men med det ene formål at frelse sin medmennesker, og forherlige sin Skaber.    
Andre sagde at han havde mistet modet, og næsten opgive håbet helt, men de ord der blev til disse morgenmøder havde hjulpet ham. Lysstrålerne var blevet brudt i sit sind, spredt de mørke skyer, der havde omgæret ham, og han mærkede at Herren, for Kristi skyld, havde tilgivet hans synder. Nu kunne han se at vantroen havde været den største forhindring for at nyde Guds velsignelse.    
Andre frembar vidnesbyrd at de bekendte deres synder og stræbte efter Guds velsignelse, men de var bange for at Jesus ikke ville, kunne tilgive dem. De kunne have tro på andre, men ikke på sig selv. Dette var vantroens sprog. Sådanne personer ville ikke tage imod hjælp, ingen frihed, før de ser på Jesus. Der er fortjeneste i selvet; Jesus er vort eneste håb.    
Nogle bekendte at de havde et lys og ubetydelig ånd, som afskærer deres indflydelse fra talerstolen. De erkender nu størrelsen og ondskaben af denne fejl, hvad de aldrig har gjort før. Denne spøgefulde ånd, i lethed og pjank, er en anstødssten for syndere og en værre anstødssten for dem, som giver plads for et uhelliget hjertes tilbøjeligheder. Det at nogle har ladet dette træk udvikle og styrkes indtil spøgeri er ligeså naturligt som deres åndedrag, formindsker ikke dens onde virkninger. Kan nogen udpege et spørgende ord, Herren har udtalt, eller nogen lethed der ses i Hans karakter, kan han føle at denne lethed og spøgefuldhed er en undskyldning for ham selv. Denne ånd er ukristen; men for at være en Kristen er at være Kristus lig. Jesus er et fuldkomment forbillede, og vi må efterligne Hans eksempel. En kristen er det højeste slags menneske, en Kristi repræsentant.    
Nogle, som giver sig af med spøgende, lette og skæmtende bemærkninger, kan godt virke til at have en passende værdighed bag talerstolen. De kan være i stand til at straks gå over i alvorlige spørgsmål, og bringe deres tilhørere de vigtigste og prøvende sandheder der nogen sinde er betroet dødelige mennesker; men måske kan deres medarbejdere, som de har påvirket, og som har mødt dem med uforsigtig spøg, ikke ændre deres tankestrøm så hurtigt. De føler sig fordømte, deres tanker er forvirrede; og de egner sig ikke til at dvæle over himmelske temaer, og forkynde Kristus og Ham korsfæstet.    
Tilbøjeligheden til at sige vittige ting, som vil skabe en latter, når sagens mangler overvejes, uanset om det er under et komitémøde, bestyrelsesmøde eller nogen andre forretningsmøder, er ikke fra Kristus. Denne ubetimelige latter har en demoraliserende tendens. Gud æres ikke, når vi latterliggøre alt den ene dag,, og den næste dag er modløse og næsten håbløse, uden lys fra Kristus, og parat til at finde fejl og knurren. Han er glad når Hans folk udviser pålidelighed, og karakterfasthed, og når de har muntre, lykkelige og håbefulde tilbøjeligheder.    
Peter sagde: "Bind derfor op om jeres sinds lænder, vær ædru og sæt fuldt ud jeres håb til den nåde, som bliver jer til del, når Jesus Kristus åbenbares." Her er noget, vi må lære. Her er noget vi må gøre, for at beherske sindet, så det ikke dvæler ved forbudte emner eller bruger energien på noget formålsløst. "Alle tings ende er nær; vær derfor besindige og ædru, så I kan bede." Vi skal ikke alene bede, men vi skal have kontrol over ordene og handlingerne, ja, selv tankerne så vi kan bede. Hvis sindet er optaget af himmelske ting, vil samtalen dreje sig om det samme. Hjertet vil banke hurtigere, når man tænker på den kristnes håb, de dyrebare og største forjættelser, som er nedskrevet for at opmuntre os. Der er ingen grund til at holde vor glæde tilbage over Guds nåde og godhed. Det er en glæde, ingen kan tage fra os.    
Vi tænker hele tiden, mens vi er vågne. Hvis tankerne dvæler ved uvæsentlige ting, bliver forstanden mindre og svækkes. Der kommer måske nogle tilfældige tanker, men sindet er ikke vænnet til systematisk, nøgtern tænkning. Nogle emner kræver alvorlig overvejelse. Det gælder den store frelses plan, som snart vil blive afsluttet. Jesus kommer snart i himmelens skyer og hvordan skal vores karakter være, hvis vi skal bestå på den dag? Sindet styrkes, når det dvæler ved emner af evigheds betydning, og karakteren udvikles. Det var på denne måde, at Josef blev urokkelig. Her er hemmeligheden ved vækst i nåden og kundskab om sandheden. Kristus alene 370    
Kristi religion er ikke, hvad mange tror den er Den måde, mange lever på, er heller ikke i overensstemmelse med Kristi religion. Når et menneske er besjælet af Guds kærlighed, vil det øve en direkte indflydelse på dette menneskes liv. Åndsevnerne og følelseslivet vil komme til at fungere på en aktiv sund måde. Et Guds barn slår sig ikke til ro, før han er iklædt Kristi retfærdighed og styrkes af hans livgivende kraft. Når han ser en svaghed i sin karakter er det ikke nok, at han beder om tilgivelse den ene gang efter den anden. Han må med beslutsomhed og styrke bestræbe sig for at rette sine fejl ved at danne nogle helt andre karakteregenskaber. Han vil ikke søge at undgå dette arbejde, fordi det er svært. En kristen skal være utrættelig, men han skal ikke arbejde i sin egen styrke. Der står guddommelig kraft til hans rådighed. Enhver som oprigtigt kæmper for at sejre over selvet, vil tilegne sig dette løfte: "Min nåde er dig nok".    
Sjælen forædles ved en personlig indsats forenet med troens bøn. Dag for dag udvikles karakteren, så den kommer til at ligne Kristi karakter. Til sidst lader mennesket sig ikke længere drive omkring af omstændighederne. Det plejer ikke mere sine selviske interesser og giver sig ikke af med letfærdighed og skæmt. Det er blevet herre over sine tanker og sine ord. Det kan koste store anstrengelser at overvinde vaner man har haft længe, men vi kan sejre ved Kristi nåde. Han indbyder os til at lære af ham. Han vil have os til at øve selvkontrol. Han ønsker at vi skal have en fuldkommen karakter og gøre, hvad der er ham velbehageligt. Han bedømmer karakteren efter denne målestok: "Af deres frugter skal I kende dem".    
Hvis vi trofast lader os lede af Guds Ånd, vil vi gå frem fra nåde til nåde og fra herlighed til herlighed, indtil Gud sætter kronen på værket ved at skænke os udødelighed. "I elskede, nu er vi Guds børn, og det er endnu ikke åbenbaret, hvad vi engang skal blive. Men vi ved, at når han åbenbares, skal vi blive ham lige, thi vi skal se ham, som han er." Findes der nogen jordisk æresbevisning magen til dette at være Guds, den himmelske konges børn, og medlemmer af den kongelige familie? Nogle mennesker stræber måske efter at blive æret af deres dødelige medmennesker, men hvad opnår vi ved det? Jordens adelige er kun mennesker. De dør og bliver til støv igen. Der er ingen vedvarende tilfredsstillelse ved at blive rost og æret af dem. Men den ære, der kommer fra Gud, er vedvarende. Guds arvinger og Kristi medarvinger får ejendomsretten til ufattelige rigdomme. Disse klenodier er så kostbare, at guld og sølv og Jordens juveler og kostbare stene er værdiløse i sammenligning med dem. I Kristus får vi tilbudt ufattelige glæder en evig herlighed. "Hvad intet øje har set og intet øre hørt, og hvad der ikke er opkommet i noget menneskes hjerte, hvad Gud har beredt for dem, der elsker ham." Kristus alene 379    
Vi mangler enfoldig tro. Vi skal lære kunsten at stole på vor allerbedste ven. Selv om vi ikke ser ham, våger Jesus over os med den største omhu. Han har medlidenhed med vore skrøbeligheder intet menneske, som i sin store nød har henvendt sig til ham i tro, er blevet skuffet. Brethren, do not express doubt; do not let your lips utter one complaining, repining word. Den kristne er ikke gnaven, trist og modfalden; han er det lykkeligste menneske i verden. Han føler sig tryg, for han stoler på Jesus og glæder sig i hans nærværelse. Hans "skjold er hos Gud, han frelser de oprigtige af hjertet". Udsæt det ikke, men begynd ..... at tænke mere på Jesus og det himmelske, idet du erindrer at ved beskuelse bliver man forvandlet til det samme billede. Hav tillid til Gud.  

1 07 1884 Review and Herald Vores Mægtige Hjælper (Gen. Konf., 19 Nov. 1883)*   
  [<i>* Bemærninger henvendt til prædikanterne forsamlet ved Generalkonferensen i Battle Creek, Mich., ved deres morgen møde holdt 19. nov. 1883.</i>]    
Jesus er meget dyrebar for mig denne morgen. Taknemligheden er i mit hjerte for hans nåde og kærlighed, for det privilegium at regne mig selv som et Guds barn, og kunne råbe, Abba Fader. Jeg ønsker at enhver som er til stede ville forstå den rige velsignelse Jesus venter på at skænke os - på enhver; for hos ham er der ingen personsanseelse. Det er vort privilegium at sige med Paulus, "Jeg lever ved troen på Guds Søn, der elskede mig, og gav sig selv for mig."      
Hvor mange vandrer dog møjsommeligt på hellighedens snævre sti. For mange er freden og hvilen på denne velsignede vej ikke nærmere i dag, end den var førhen. De ser langt bort fra det som er nærved; de gør det indviklet som Jesus gjorde meget klart. Han er "vejen sandheden og livet." Frelses planen er blevet tydeligt åbenbaret i Guds Ord; men verdens visdom er blevet opsøgt for meget, og visdommen om Kristi retfærdighed for lidt. Og sjæle der kunne have hvilet i Jesu kærlighed, har tvivlet og fået det svært med mange ting.    
Vidnesbyrdene der frembæres her, udtrykker ikke stor tro. Det er ikke vanskeligt at tro at Jesus vil tilgive andre, men det synes umuligt for alle at selv udøve en levende tro. Men, kære brødre, er det gavnligt at udtrykke sin tvivl om at Kristus godt vil acceptere jer? Jeg er bange for at I er for afhængige af følelser, og gøre det til et kriterie. På denne måde mister I for meget; I mister ikke blot jeres egne sjæle, men andres sjæle som ser på jer. I må selv stole på Jesus, anvende Guds løfter på jer selv, hvordan kan I ellers uddanne andre til at få ydmyg og hellig tillid til Ham? I føler at I har forsømt nogle opgaver, at i ikke har bedt som i skulle. Det er som at have en afstand fra Jesus, og tror at Han har trukket sig bort fra jer; men det er jer som har adskilt jer fra Ham. Han venter på at I skal komme tilbage. Han vil acceptere et sønderbrudt hjerte. Hans læber har forvisset os om at Han er mere villig til at give Helligånden til dem som beder Ham, end at forældre er villig til at give deres børn gode gaver.    
Vi er såret og besmittet af synd; hvad skal vi gøre for at blive helbredt fra dens spedalskhed? Gør det så vidt det står i din magt, rens sjælstempelet for al snavs, og se da på "Guds Lam, som bærer alverdens synd" (Joh 1,29). Da Herren i ørkenen tillod giftige slanger at bide de oprørske israelitter, fik Moses befaling om at løfte kobberslangen op og byde de sårede at se på den og leve. Men mange så ikke nogen hjælp fra himmelen i den. Døde og døende var overalt omkring dem, og de viste at deres skæbne var sikker; men de ville klage over deres sorg, deres pine, deres visse død, indtil der ikke var mere styrke i dem, og deres øjne var glasagtige, når de kunne have haft øjeblikkelig helbredelse.    
As Moses lifted up the serpent in the wilderness, even so was the Son of man lifted up; that whosoever believeth in him should not perish, but have everlasting life. Hvis I er klar over jeres mangler, så brug ikke alle jeres kræfter på at fremvise dem og knurre over dem, men se og lev. Jesus er vor eneste Frelser; og på trods af millioner som behøver at blive helbredt forkaster Hans ofrede nåde, så vil ikke en som stoler på Hans fortjenester blive overladt til fortabelse.    
Hvorfor nægter du at komme til Jesus og modtage hvile og fred? Du må have velsignelsen denne morgen. Satan antyder at du er hjælpeløs, og kan ikke velsigne dig selv. Det er sandt; du er hjælpeløs. Men løft Jesus op for ham: "Jeg har en Frelser. På ham stoler jeg, og Han vil aldrig efterlade mig rådvild. I hans navn sejrer jeg. Han er min retfærdighed, og min glædeskrone." Lad ingen her føle at hans sag er håbløs, for det er den ikke. For jer kan det virke som om at I er syndige og kommer undergangen nær, men det er netop her at I behøver en Frelser. Hvis I har synder at bekende, så tøv ikke. Disse øjeblikke er gyldne. "Hvis vi bekender vore synder, er han trofast og retfærdig til at tilgive os vore synder, og rense os fra al uretfærdighed" (1. Joh. 1,9). Den som hungrer og tørster efter retfærdigheden vil fyldes med denne; for det har Jesus lovet. Dyrebare Frelser! Hans arme er åbne for at modtage os, og Hans store hjerte af kærlighed venter på at velsigne os.    
Den vigtige fremtid er foran os, og for at møde dets prøver og fristelser, og at udføre dets pligter vil kræve stor tro, energi, og udholdenhed. Men vi kan sejre herligt. Ikke en ventende, vågende, bedende, troende sjæl vil blive besnæret ved fjendens bedrag. Hele Himmelen er interesseret i vort velfærd, og venter på at vi kræver visdom og styrke derfra. Hvis nogle af os ikke er frelst, vil det være fordi vi har valgt at tjene den store modstander af Kristus, og fællesskab med disse der er hans loyale efterfølgere.    
Herren er villig til at gøre store ting for os. Vi skal ikke vinde sejren på grund af vort antal, men ved fuld overgivelse af sjælen til Jesus: Vi skal gå frem i hans kraft og stole på Israels mægtige Gud.    
Der er en lektie for os i historien om Gidions hær. De ti tusinde mand der valgte at følge Gidion var en lille gruppe sammenlignet med den vældige og kraftfulde hær de ville møde. Men Herren kunne ikke virke med dem, for de stolede alt for meget på deres egen styrke og dygtighed. Gidion var forbavset da Herren sagde at hans hær stadig var for stor. Da de kom ned til vandet, udskilte Herren de tre hundrede mand, som skyndte sig at tage lidt vand op i deres hænder, som disse gennem hvem han ville befri Israel, medens de der følte at der var tid nok til at lægge sig på deres knæ for at drikke kunne gå tilbage til deres hjem. Gennem denne lille håndfuld af prøvede mænd virkede Herren for sit folk. Deres fjender, der var som græshopper i mængde, var fuldstændig bekæmpet og tilintetgjort. Og således på en meget afgjort måde Herren gjorde kendt for Gidion og hans hær, at han var interesseret i hans folk og deres sag, han åbenbarede hans kraft til deres gode, og lærde dem at se op til ham i enhver vanskelighed.    
Herren er lige så villig til at virke gennem menneskelige anstrengelser nu, og at udføre store ting gennem svage instrumenter. Det er absolut nødvendigt at have virkeligt kendskab til sandheden; for hvordan skulle vi ellers imødegå de snedige modstandere? Bibelen bør granskes, ikke blot for det, som den lærer os; men også for dens anskuelsesundervisning. Du burde aldrig lade dig overrumple, du burde altid være rustet. Vær forberedt til enhver kritisk situation, til hver gang pligten kalder. Vent og hold øje med enhver mulighed til at forkynde sandheden; vær" hjemme i profetierne og hjemme i Kristi lære. Men stol ikke på velforberedte argumenter. Argumenter alene er ikke nok. Du må søge til Gud på dine knæ; du må gå ud for at møde andre ved Åndens kraft og indflydelse.    
Virk øjeblikkelig. Gud vil have at I skal være mænd, som er rede her og nu, ligesom de mænd var, Gidions hær bestod af. Mange gange prædikanter er for præcise, for beregnende. Mens de gør sig rede til at gøre et stort arbejde, anledningerne for at gøre et godt arbejde passerer ubenyttet. De prædikanter der bevæger sig, som om hele byrden hvilede på dem selv, et stakkels begrænset menneske, når Jesus bærer ham og også hans byrde. Brødre, stol mindre på jer selv, og mere på Jesus. Han er villig til at frelse de sjæle for hvem vi arbejder. Fordi han lever for at gå i forbøn for os, vi skal se hans store magt. "Han er i stand at gøre langt ud over hvad vi beder om eller forstår." Jesus ønsker at vi skal bede ham om hjælp; han ønsker at vi skal kaste vore hjælpeløse sjæle på ham; og han vil give os i overensstemmelse med vor tro.    
Prædikanter der er selvtilstrækkelige, og føler at meget afhænger af dem selv, giver ikke Jesus plads til at virke, og bare lidt ære til ham, når han gør arbejdet. De stoler på deres egen dygtighed, og glemmer Kristi ord, "Uden mig kan I slet ingenting gøre." Det menneske der er selvretfærdig og vis i sine egne øjne, - rig og har vundet rigdom og trænger ikke til noget, - kan ikke bede i tro, og modtage fordi han stoler på sig selv, og ingen mangel føler. Hans gerninger vidner at han arbejder uden Kristus. Det er dem der føler sig selv syndige overfor Gud, fattige og hjælpeløse, at Jesus ønsker at hjælpe; for de vil værdsætte hans hjælp. De har et inderligt ønske om at arbejde for deres Mester, vidende at kraften har de ikke i sig selv, de griber fat i Guds mægtige arm, og ved tro kræver de hans løfter.    
Det glæder ikke Gud når hans tjenere forbliver svage, mangler mod, mangler tro, mangler håb, og mangler kærlighed, og stadigvæk er ueffektive arbejdere i hans sag. Gud har givet mænd forstand til at bruge sine kræfter, ikke til at forblive inaktive eller vende sig til jordiske og frastødende bestræbelser, men at disse kræfter kan være udviklet til det yderste, og brugt i hans tjeneste til at fremme interesserne af hans rige.    
En høj standart af renhed og ædelhed af karakteren er sat foran den kristne, og han kan kun opnå denne storhed gennem hjælpen fra Kristus. Men mange erfarer sorg, pine, og skuffelser, fordi de er uvillige til at fylde den ydmyge plads som Gud i sit forsyn anviser dem, hvor de vil være ubemærkede og ukendte. De elsker anerkendelse, og deres iver leder dem til at arbejde imod deres brødre, af frygt for at de vil blive foretrukket, frem for dem selv. Misundelse, ondskab, jalousi, og mistillid er værnet i hjertet, og Jesus kan ikke bo hvor disse onde karaktertræk er tilstede. Han indbyder de som er ambitiøse efter forfremmelse til at komme til ham, og ved foden af Golgatas kors, at lære af ham der er ydmyg og sagtmodig af hjertet. Hvis nogen ønsker høje tillidsposter, Herren vil lægge byrden, ikke på dem, men på disse der har testet og prøvet dem selv, og forstandigt kan drive sig selv fremad.    
Kristi efterfølgere skulle ikke rose og smigre hverandre; for dette arbejde vil Satan gøre rigeligt af, og hvis personer har store tanker om deres egne evner, vil det forhindre dem i at lære i Kristi skole. Lad ingen kritisere og fordømme andre; ved at gøre dette, samarbejder de med ham som er brødrenes anklager, der fjerner al kærlighed i deres hjerter til hinanden. Kristne skulle ikke søge at trykke hinanden ned, så de kan bygge sig selv op på deres ruiner, men de skulle gøre alt for at styrke og opmuntre hverandre.    
Vi skulle gøre det til vor daglige byrde at kultivere sympati og hengivenhed for hinanden. Dette er frugten der vokser på det kristne træ; der ikke producerer tidsler og torne af had og strid. De hårde, usympatiske ord vi nogle gange hører talt, og den hårdhjertethed vi ser vist, er fuldstændigt satanisk og denne ånd må være erstattet af Kristi Ånd. Jesus byder os, "Elsk hverandre ligesom jeg har elsket jer. Deraf skal alle mennesker kende at I er mine disciple, hvis I elsker hverandre." Han er vor mægtige hjælper; og hvis han bliver i vore hjerter, vil vi vise hans Ånd. Vi vil elske hverandre - vi kan ikke gøre det af os selv, for han er kærlighed.  

5 08 1884 Review and Herald Kristen erfaring  
 Da Israels børn var slaver i Ægyptens land, kaldte Gud dem ud af trældommen til et sted hvor de kunne tilbede ham ubegrænset. Han virkede for dem undervejs ved mirakler; han har også prøvet dem ved at føre dem ud på smalle steder. Men på trods af Guds forunderlige handlemåde med dem, og deres udfrielse så mange gange, knurrede de da han blev prøvet af ham. Deres valgsprog var: "Var vi dog blot døde for Herrens hånd i Ægypten."    
Mange som bekender at tro sandheden i disse sidste dage tror det er besynderligt at isralitterne var så utaknemmelige, at de glemte hvad Gud havde gjort for dem, og knurrer endog over de vanskeligheder de var kommer ud for under deres rejse, skønt disse personer havde haft det værre end dem i Guds øjne. Gud har givet os stort lys. Vi har en så klar og tydelig sandhed, at den ikke kan modstås; alligevel værdsættes denne store velsignelse, eller endog erkendes. Hvis trængslerne rejser sig, tror nogle at de har haft en vanskelig tid, og begynder at se tilbage. Nogle ved ikke hvad rensende prøvelser er, og de gør det til prøvelser for sig selv. De mister let modet, og Satan gør deres klager større, og lægger tankerne i dem, at giver de efter, vil de miste deres indflydelse og ikke være nyttige.    
Det er en frygtelig ting at knurre imod Gud. Skulle hans hånd trækkes tilbage fra disse mennesker der beklager sig, og de overlades til sygdomme og død, så vil de vide hvad trængsler er. De har ikke i tanke at den vej de går på er ujævn og selvfornægtende, og de må ikke forvente noget der gør det glat som om de rejste på den brede vej. Gud forsøger sit folk i denne verden. Dette er udrustningsstedet der viser sig under hans tilstedeværelse. Her vil personer vise magt påvirker deres hjerter og kontrollerer deres handlinger. Hvis det er den guddommelige sandheds magt, vil det føre til gode gerninger. Men hvis onde engle kontrollerer hjertet, vil det kunne ses på forskellige måder. Frugten vil være selviskhed, ærgerrighed, stolthed og andre onde lidenskaber.    
Dem der bekender religion er ikke ville til at ransage deres egne hjerter nøje; og det er en frygtelig kendsgerning at mange giver efter for et falsk håb. Nogle læner sig op af en gammel erfaring som de fik for flere år siden; men når de kommer frem til denne hjerteransagelsens tid, når alle skal have en levende erfaring, har de intet at berette. Når de undertrykker de synder som Gud hader, vil Jesus komme ind og holde måltid sammen med dem, og de vil være sammen med ham. Når der drages styrke fra Jesus, vil de vokse op til ham, og kunne sige med hellig triumf: "Tak til Gud, som giver os sejr gennem vor Herre Jesus Kristus." Men det vil være mere behageligt for Herren hvis lunkne religionsbekendere aldrig havde nævnt hans navn; for de er en anstødssten for ikke-troende, og en stadig byrde for dem vil være Jesu trofaste efterfølgere.    
Herren kommer snart, og vi må ikke lægge den begivenhed fra os. Nu er det vor pligt at forberede os for de kommende ting på jorden, og lade vore gerninger svare til vor tro. Tankesindet må dvæle ved Gud; vor indflydelse må tælle på sandhedens side. Vi kan ikke ære Herren når vi er uforsigtige og ligeglade; vi kan ikke ære ham når vi fortvivles. Vi må være alvorlige på vor egne sjæles frelse, og på at frelse andre. Al opmærksomhed må rettes til dette arbejde, og alt andet i anden række.    
En formel gudsfrygt vil ikke frelse nogen. Alle må have en dyb og levende erfaring. Dette alene vil frelse dem i trængslens stund. Så vil deres værk afprøves for hvilken slags det er; og hvis det er guld, sølv og dyrebare stene, vil de skjules som hemmeligheder i Herrens telt; men hvis deres arbejde er træ, hø og stubbe, kan intet beskytte dem fra Jehovas vredes ildhu.    
De unge såvel som de der er ældre, vil pålægges at give en begrundelse for deres håb. Men sindet, som Gud har indrettet til de bedre ting, som er formet til at tjene ham fuldstændig, får ofte lov til at strejfe formålløst rundt, eller dvæle ved ting der ikke har nogen virkelig betydning. Det kunne være oplært til at grib den kristne håbs sande fundament; dets kræfter bruges på romanlæsninger, klæder og modeshow, stolthed og forfængelighed. Dem som lader sig adsprede af tomme eventyrer giver fantasien næring, men sindet ledes direkte fra Gud. Interessen udslettes med hans dyrebare ord, som er givet os som vejledning for vore fødder igennem denne mørke verdens farer.    
Det dyrebare ord fortæller os hvordan vi kan undgå Guds vrede, og det store offer som blev givet så vi kan glæde os over hans nærvær for altid. Hvis nogen ikke når det til sidst, har hørt sandheden som de har i dette lysets land, vil det være deres egen skyld; de vil være uden undskyldning. Vejen er jævnet; men de lader sindet adsprede af andre ting, og har ingen interesse i at finde ud af Guds vilje. Bekendende kristne gør små detajler med Gud, og når det hellige ord skal dome dem, på den sidste dag, vil de findes for lette. Ordet er standarden; deres motiver, ord og gerninger og den måde som de bruger deres tid på, vil sammenlignes med Guds skrevne ord; og hvis de ikke når det, vil deres sag afgøres for altid.    
Mange måler sig selv iblandt dem selv, og sammenligner deres liv med andres liv. Sådan bør det ikke være. Ingen anden end Kristus har givet os et eksempel. Det er vort sande forbillede, og enhver bør kæmpe for at efterligne ham dygtigt. Vi er medarbejdere sammen med Kristus, eller er vi medarbejdere sammen med fjenden. Enten samler vi med Kristus eller spreder. Vi er afgjorte, helhjertede kristne, eller er vi det slet ikke. Kristus siger: "Jeg ville ønske du var kold eller varm. Men fordi du er lunken, og hverken kold eller varm, vil jeg udspy dig af min mund."    
Nogle ved knaptnok hvad selvfornægtelse er, eller hvad det vil sige at lide for sandhedens skyld; men ingen vil indtage himmelen uden at gøre et offer. Der bør værnes om selvfornægelsens ånd. Nogle har ikke lagt sig selv som et offer på Guds alter. De føjer sig i ilter og ustadig temperament, tilfredsstiller deres appetit, og bemærker deres egen selvinteresse, uden hensyn til Guds sag. Dem som er villig til at ofre for det evige liv vil få det, og det vil være værd alt hvad det koster. Jo mere overmådelig og evig herlighedsvægt vil fordunkle al jordisk behag.    
Jeg ville ønske at alle kunne erkende noget af Guds søns forunderlige kærlighed, hvem englene tilskriver ros, ære og herlighed. Han var så interesseret i vor frelse, at han forlod sin høje rang i himlen for vor skyld, og bar tålmodigt al ydmygelse og ringeagt, som mennesker kan lægge sig helt på ham. Han blev såret, slået og skamslået; han blev spændt ud på Golgatas kors, og led den mest pinefulde død, så vi kan glæde os over himlens lys, og leve med ham i de boliger der er beredt for os.    
Hele himlen er interesseret i vor frelse; og skal vi så være ligeglade? Skal vi så være ubekymrede som om det var en lille ting om vi er frelste eller fortabte? Skal vi ringeagte det offer som er blevet gjort for os? Nogle har gjort dette, og Guds rynkende mine er over dem. Men hans Ånd vil ikke altid være såret. Efter at Gud har gjort alt hvad der kan gøres for at frelse mennesker, hvis de stadig viser at de ringeagter barmhjertigheden i deres liv, så vil døden være deres del; og det vil være en skæbnesvanger død, for de vil kunne mærke de pinsler som Kristus mærkede på korset. De vil erkende hvad de har tabt, - evigt liv og evig arv.    
Unge og gamle har en kamp foran sig. De skal ikke sove et øjeblik, for en listig fjende står hele tiden på lur for at lede dem på vildspor og overmande dem. Der må ske en fuldstændig og uforbeholden overgivelse til Gud, at kærligheden til verden og jordiske ting må lægges bort og vendes bort derfra, ellers kan vi ikke være Kristi disciple. Jesus kommer snart: og vil han anerkende dem som sit folk, som har tilpasset sig verden? Oh, nej. Han vil ikke acceptere andre end dem som er rene og hellige, - dem som er blevet renset og gjort hvide, og holder sig adskilte og uplettede fra verden.    
Kristi liv og ånd er den eneste standard for udmærkelse og fuldkommenhed; og vor eneste sikre vej er at følge hans eksempel. Går vi dette, vil han vejlede os med sine råd, og derefter tage imod os i herlighed. Hvis vi kæmper for at vandre i vor Genløsers fodspor, hvis vi lever for det, og tror på det, er Gud villig til at give os sin frie Ånd, - mere villigt en jordiske forældre giver deres børn gode gaver. Da skal vi vandre i lyset, ligesom han er lys. Og vi skal "sammen med alle de hellige må kunne fatte, hvor stor bredden og længden og højden og dybden er, og kende Kristi kærlighed, som overgår al erkendelse, så I kan fyldes med hele Guds fylde."  

19 08 1884 Review and Herald Vigtigheden af uddannelse.*   
 [<i>En tale for lærere og studerende på Battle Creek college, i forbindelse med generalkonferensen i Battle Creek, Mich., 15. nov, 1883.</i>]<p>Tekst: At frygte Herren er begyndelsen til visdom." (Sl. 111,10.)    
Det egentlige formål med uddannelse bør overvejes omhyggeligt. Gud har instrueret enhver med evner og kræfter, at dette må bringe tilbage til ham med renter. Alle gaver er tilstået os, som skal bruges til det yderste. Han forlanger at enhver af os opelsker vore kræfter, og opnår de højest mulige nyttige evner, så vi kan gøre et ædelt arbejde for Gud, og velsigne menneskeheden. Alle talenter som vi besidder, om det er den mental rummelige hed, penge eller indflydelse, er det Guds, så at vi kan sige sammen med David: "Fra dig kommer det alt sammen, og af din egen hånd har vi givet dig det."    
Kære unge, hvad er jeres mål og hensigten med jeres liv? Stræber i efter at få en uddannelse, for at I kan skabe jer et navn og en stilling i verden? Nærer I, i al hemmelighed ønsket om en skønne dag at stå på den intellektuelle storheds tinde eller at i skal komme til at sidde i rådslående og lovgivende forsamlinger og hjælpe til med at give landet love? Der er intet forkert i en sådan stræben. I vil alle kunne nå jeres mål. I skal ikke være tilfredse med et lavt mål. Sigt højt og anstreng jer til det yderste for at nå frem.    
Herrens frygt er grundvolden for al sand storhed. Ærlighed, uafviselig ærlighed, er det princip, som i skal tage med jer under alle livets forhold, tag jeres religion med jer på skolen i pensionatet, ja i alle jeres foretagender. Det vigtigste spørgsmål for jer alle er nu, hvorledes i skal vælge og fuldstændiggøre jeres studier, så at I kan beholde en ubesmittet Kristelig karakters fasthed og renhed, idet i undertrykker alle timelige krav og interesser til fordel for Kristi evangeliums højere krav. I må nu bygge jeres karakter således, som I senere vil ønske at den skal være, og forholde jer over for samfundet og livet på en sådan måde, at det kan svare til Guds hensigt med jeres skabelse. Som Kristi disciple er I ikke udelukkede fra at beskæftige jer med verdslige foretagender; men I skal tage jeres religion med eder. I må aldrig, hvad arbejde i end måtte berede jer til at tage fat på, huse den tanke, at i ikke kan blive fremgangsrige deri uden at slå af på principperne.    
Støttet til religiøse principper kan i nå til en hvilken som helst højde, I selv vil. Det vilde glæde os at se jer nå den ædle højde, som Gud har bestemt, at i skulle nå. Jesus elsker den dyrebare ungdom, og det behager ham ikke at se den vokse op med ukultiverede og uudviklede talenter. De må blive stærke mennesker med faste principper, skikkede til at få store ansvar betroet, og med dette for øje må de på ærlig vis anspænde enhver nerve.     
Begå aldrig den store forbrydelse, som det er at misbruge den kraft Gud har givet eder, så at i gør det onde og ødelægger andre. Der findes begavede mennesker, som bruger deres evner til at sprede moralsk ødelæggelse og fordærvelse; men de sår alle en sæd, der vil give en høst som de ikke vil være stolte over at høste. Det er frygteligt at bruge de evner Gud har givet, på en sådan måde, at de spreder ulykke og fordærvelse over samfundet i stedet for velsignelse. Det er også forfærdeligt at indpakke de talenter, der er blevet os betroet, i et stykke klæde, og skjule det for verden, for det er det samme som at kaste livets krone bort. Gud gør krav på vor tjeneste. Der er ansvar som enhver må bære, og vi opfylder kun livets store hensigt, når vi helt og holdent påtager os vore ansvar og udfører dem på en pligtopfyldende og samvittighedsfuld måde.    
Den vise mand siger: tænk på din skaber i ungdommens dage. I må dog ikke et øjeblik mene, at religionen vil gøre jer bedrøvede og tungsindige og vil hindre jer i at gøre fremskridt. Kristi religion hverken tilintetgør eller svækker en eneste evne. Den umuliggør ikke på nogen måde, at i kan nyde enhver sand glæde; den er ikke bestemt til at skulle svække jeres interesser i livet eller gøre jer ligegyldige over for venners og samfundets krav: den klæder ikke livet i sækkelærred thi vort liv skal ikke være fyldt med dybe suk og klager. Nej, nej; de, for hvem Gud i et og alt står som den første, den sidste og den bedste er de lykkeligste mennesker i verden. Smil og solskin er ikke forvist fra deres ansigter. Den, som modtager religionen, bliver ikke grov rå, uordentlig og uhøflig; tværtimod vil den højne og forædle ham give ham en finere smag, helliggøre hans dømmekraft og gøre ham skikket til at være i de himmelske engles selskab og få adgang til det hjem som Jesus er gået bort for at berede.     
Lad os aldrig tabe den kendsgerning af syne, at Jesus er kilden til al glæde. Han har ikke behag i menneskelige væseners elendighed, men elsker at se dem glade. Der er mange ting som de Kristne kan glæde sig over, og de kan med usvigelig nøjagtighed afgøre hvilke fornøjelser, der er tilladelige og gode. De kan tage del i de fornøjelser, der ikke vil ødelægge sindet eller nedværdige sjælen, og som ikke vil skuffe og give en sørgelig eftervirkning, der ødelægger selvagtelsen og gør en mindre nyttig. Om de kan tage Jesus med sig og bibeholde en bønnens ånd, kan de føle sig helt sikre.     
Salmisten siger: "Tydes dine ord, så bringer de lys, de giver enfoldige indsigt." Som uddannende magt er bibel uden sammenligning. Ingen videnskabelige værker egner sig så godt til at udvikle sindet, som at betragte de store og vitale sandheder og praktiske lektier i bibelen. Der er aldrig før blevet trykt bøger som er så velberegnet med åndskraft. Hvis de største intelligente mennesker ikke ledes af Guds ord, i deres ransagelser, så farer de vil; de kan ikke begribe skaberen eller hans værker. Men sæt sindet til at gribe og udmåle den evige sandhed, mobilisere den til at udforske sandhedens juveler i Guds ords rige mine, og det vil aldrig blive forklejnet eller svækket, som når der dvæles ved verdslige emner.    
Bibelen er den mest belærende og vidtfavnende beretning som nogen sinde er givet verden. Dens hellige sider indeholder den eneste autentiske udlæggelse af skabelsen. Her beskuer vi den kraft der "strækker himlene ud, og lægger jordens grundvolde." Her har vi en sandfærdig beretning om menneskeslægten, en uspoleret beretning fra menneskers fordomme eller menneskelig stolthed.    
I Guds ord finder vi emner til de dybeste tanker; dens sandheder vækker den mest ophøjede stræben. Her har vi samfund med patriarker og profeter, og lytter den Eviges stemme, idet han taler med mennesker. Her ser at englene med undren betragter Guds søn, idet han ydmygede sig selv for at blive vor erstatning og sikkerhed, for at hamle egenhændigt op med mørkets magter, og vinde sejr for vor skyld.    
Vore unge har den dyrebare bibel; og hvis alle deres planer og mål prøves i de hellige skrifter, vil de ledes ind på sikre stier. Her kan vi lære hvad Gud forventer af at være dannet i hans billede. Her kan vi lære at forbedre det nuværende liv, og hvordan vi sikrer os det fremtidige liv. Ingen anden bog kan besvare sindets spørgsmål, og hjertets længsel. Ved at give agt på Guds ords lære, rejser mennesker sig fra uvidenhedens og fordærvets dybeste dybder for at blive Guds sønner, fæller med syndfrie engle.    
Jo mere sindet dvæler ved disse emner, des mere vil det kunne ses hvad de samme principper gør gennem naturlige og åndelige ting. Der er harmoni mellem naturen og kristendommen; for begge har den samme Ophavsmand. Naturens bog og åbenbaringens bog indikerer det samme guddommelige sinds værk. Der er lektier at lære i naturen; og der er dybe, alvorlige og helt betydningsfulde lektier at lære fra Guds bog.    
Unge venner, Herrens frygt er grundlaget for al fremgang; den er visdoms begyndelse. Jeres himmelske fader har krav på eder, thi uden anmodning eller fortjeneste fra jeres side giver han jer af sit forsyns rige gaver og ydermere har han givet jer hele himmelen i en gave: hans elskede søn. Til gengæld for denne uendelige gave, kræver han villig lydighed af eder. Idet i er købt med Guds søns kostelige blod kræver han, at i på rette måde gør brug af de privilegier, som i nyder godt af. Jeres sjælelige og moralske kraft er Guds gaver, talenter som er blevet betroet eder, for at i på en forstandig måde skal udvikle dem, og i har ikke lov til at lade dem ligge i dvale af mangel på passende udvikling eller at blive forkrøblede og hæmmede ved uvirksomhed. Det er eder, der skal bestemme, om i vil bære de store ansvar, som hviler på eder, med troskab eller ej, samt om jeres bestræbelser skal blive et udtryk for det bedste i formår at præstere.    
Vi lever i de sidste dages farefulde tid. Hele himmelen er interesseret i jeres karakterudvikling. Der er blevet truffet alle forholdsregler, for at i efter at have undsluppet fordærvelse i verden som har sin grund i begær, skal få del i Guddommelig natur. Menneskene er ikke blevet efterladt alene for i deres egen svage kraft at skulle sejre over det ondes magt. Der er hjælp ved hånden, og den vil blive givet til enhver sjæl, som virkelig ønsker den. Guds engle, som stiger op og ned ad den stige, som Jakob så i sit syn, vil hjælpe enhver, der ønsker at stige op til Guds højeste himmel. De beskytter Guds folk og lægger mærke til, hvorledes hvert enkelt skridt bliver taget. De, som stiger op ad denne skinnende vej vil blive belønnede; de vil indgå til deres herres glæde.<p align=right>(konkluderes næste uge)</p>  

26 08 1884 Review and Herald Vigtigheden af uddannelse. (konkluderet)   
 [*<i>En tale til lærere og studerende på Battle Creek-college, hvor der var generalkonferense i Battle Creek, Mich., 15. nov, 1883</i>] - <i>konkluderet</i>    
Tekst: "Herrens frygt er visdoms begyndelse." Sal. 111,10.    
For Daniel var Herrens frygt begyndelse på visdom. Han blev sat i en stilling hvor fristelsen var stærk. I kongens sale var der udsvævelser til alle sider; selviske tilfredsstillelse, stille appetitten, umådeholden og frådseri hørte til hverdagens orden. Daniel kunne slutte sig til hoffets svækkende og fordærvende skikke, eller han kunne modstå den indflydelse som trak nedad. Han valgte den sidstnævnte kurs. Han satte sig for i sit hjerte at han ikke vil fordærves af syndig hengivenhed, som han kom i kontakt med, uanset konsekvenserne deraf. Han ville endog ikke besmitte sig selv med kongens mand, eller med den vin han drak. Herren var tilfreds med den måde Daniel gjorde det på. Han var højt elsket og æret i himlen; og visdommens Gud gav ham dygtige evner til kaldæernes undervisning, og forståelse i alle visioner og drømme.    
Hvis de studerende som går på vor højere skoler ville stå fast, og vedholde renhed, hvis de ikke vil omgås med dem, der vandrer på syndens stier, eller fortrylles af deres samfund, ville de lige som Daniel nyde Guds gunst. Hvis de ville aflægge sig unødige fornøjelser og eftergivenhed for appetitten, ville deres sind være klare til at jagte kundskaber. Derved vil de få en moralsk kraft så de er urokkelige når de angribes af fristelse. Der er en stadig kamp som altid er parat til at modstå ondt; men det betaler sig at få en sejr efter den anden over selvet og over mørkets kræfter. Og hvis de unge forsøges og prøves, ligesom Daniel, hvilken ære kan de genspejle til Gud ved at holde fast på det rigtige.    
En pletfri karakter er ligeså dyrebar som ofirs guld. Uden en ren og ubesmittet dydighed, kan ingen nogen sinde oprejse en ærværdig berømmelse. Men en ædel stræben og kærlighed for retfærdighed kan ikke arves. Karakteren kan ikke købes; den må dannes ved hårde anstrengelser til at modstå fristelse. At danne en rigtig karakter er et livslangt arbejde, og er afkastet af bønlig meditation forenet med et stort forsæt. Den fortrinlige karakter som du må have, må være resultatet af dine egne anstrengelser. Venner må opmuntre jer, men de kan ikke arbejde for jer. Ønsker, sukke og drømme vil aldrig gøre jer noget stort eller godt. I må klatre. Bind op om jeres sinds lænder, og gå og arbejd med alle jeres viljes stærke kræfter. Det er den kloge udnyttelse af jeres anledninger, opelske af jeres Guds givne talenter, som vil gøre jer til mænd og kvinder som Gud anerkender, og en velsignelse for samfundet. Lad jeres standard være høj, og med utæmmelig energi, få det meste ud af jeres talenter og anledninger, og presse frem til mærkestedet.    
Vil vore unge tænke over at de har kampe at kæmpe? Satan og hans hære stiller sig op imod dem, og de har ikke den erfaring, som de mere modne har fået.    
Satan har et intens had til Kristus, og indkøbet for hans blod, og han arbejder med al uretfærdighedens bedrageri. Han forsøger med alle kunster at indskrive den unge under hans banner; og han bruger dem som sine agenter der antyder tvivl om bibelen. Når et tvivlens frø sås, giver Stan næring til det, indtil det giver en overmådelig høst. Hvis han kan rokke ved en af de unge med hensyn til skriften, vil denne ikke ophøre med at arbejde, indtil andre menneskesind er gennemsyret af samme skepsis.    
Dem som gemmer på tvivl vi prale af deres selvstændige tanker; men de er langt fra at have den ægte uafhængighed. Deres sind er fyldt med slaveagtig frygt, for at en lige så svag og overfladisk som de selv skal latterliggøre dem. Dette er svaghed, og slaveri mod den største tyran. Sand frihed og uafhængighed findes i Guds tjeneste. Hans tjeneste vil ikke sætte begrænsninger på jer, som ikke vil begrænser jeres lykke. Efterkommer du hans krav vil du finde en fred, tilfredshed og nydelse som du aldrig har haft på den vildfarne og syndens sti. Eftersøg den naturlige af frihed som du ønsker. Er det Guds sønners frihed, at være frie i Kristus Jesus? eller kalder du selvisk føjelig af nedrige lidenskaber for frihed? En sådan frihed fører en høst med sig, som du angrer; det er den grusomste trældom.    
Sindets sande selvstændighed er ikke hårdhed. Det leder de unge til at danne deres meninger på Guds ord, uanset hvad andre siger eller gør. Hvis de er i en gruppe af ikke troende, ateister eller hedninger vil det lede dem til at anerkende og forsvare deres tro på evangeliets sandheder i modsætning til deres ugudelige kammeraters urimelig indvendinger og vittigheder. Hvis de er hos dem, som mener det er en dyd at fremvise bekendende kristnes fejl og så håne religion, moralitet og dydighed, vil sindets virkelige selvstændighed lede dem venlig, og dog frimodigt til at vise at deres latterliggørelse er en dårlig erstatning for sunde argumenter. Det vil sætte dem i stand til at se ud over den smålige kritik mod den, der påvirker ham, Guds og menneskets fjende, og til at modstå ham i form af hans agent.    
Rejs jer for Jesus, unge venner, og Jesus vil i jeres trængende stund stå op for jer. "Ved deres frugter skal I kende dem." Hverken Gud eller Satan kontrollerer sindet; og livet viser så klart at ingen behøver at gå fejl af den kraft I skal alliere jer med. Enhver har indflydelse for enten godt eller for ondt. Er jeres indflydelse på Kristi side eller på Satans? Dem som vender bort fra synd tilskriver Almægtiges kraft det, som de foretrækker. Den atmosfære som omgiver dem er ikke af jorden. Ved den tavse kraft fra et velordnet liv og en gudfrygtig omgang, kan de præsentere verden for Jesus. De kan genspejle himlens lys, og vinde sjæle til Kristus.    
Jeg er glad for at vi har instrukser hvor de unge kan adskilles fra de fordærvende påvirkninger der hersker på nutidens skoler. Vore brødre og søstre bør være taknemmelige for at vore colleges i Guds forsyn er blevet oprettet, og bør stå parat til at støtte dem med deres midler. Al indflydelse bør udnyttes til at uddanne de unge og højne deres moral. De bør oplæres til at få moralsk mod til at modstå moralfordærvelsens tide vande i denne degenererede tidsalder. Med fast greb på guddommelig kraft, kan de stå i samfundet og forme og danne, frem at blive formet efter verdens model.    
Der er ikke noget vigtigere arbejde end at uddanne vore unge rigtigt. Vi må passe på dem, slå Satan tilbage, så han ikke skal tage dem ud af vore arme. Når de unge kommer til vore højere skoler, skal de ikke føle at de er kommet blandt fremmede, som ikke sørger for deres sjæle. Der bør være fædre og mødre i Israel som vil våge for deres sjæle, som om de skal aflægge regnskab. Brødre og søstre, hold ikke jer selv på afstand fra disse kære unge, som om I ikke har nogen særlig bekymring eller ansvar for dem. I som længe har bekendt jer til at være kristne har et arbejde at gøre, og tålmodigt og venligt lede dem på den rette vej. I bør vise dem, at I elsker dem fordi de er yngre medlemmer af Herrens familie, købt for Hans blod.    
Samfundets fremtid vil afgøres af de unge i dag. Satan anstrenger sig alvorligt og udholdende for at fordærve enhver ung persons sind, og fornedre hans karakter; og skal vi, som har mere erfaring blot stå som tilskuere, og se ham udrette hans mål uden forhindringer? Lad os stå på vor post som parate mænd, der arbejder for disse unge, og hold dem ved Guds hjælp tilbage fra fordærvelsens faldgrube. I lignelsen hvor mændene sov, såede fjenden rajgræs; og når I, mine brødre og søstre, ikke er klar over hans arbejde, samler han en hær af unge under sit banner; og han jubler, for gennem dem fører han sin krig imod Gud.    
Lærerne på vore skoler har et tungt ansvar at bære. De må være det i ord og karakter, som de ønsker at deres studerende skal være, - mænd og kvinder som frygter Gud og udvirker retfærdighed. Hvis de selv kender til vejen, kan de oplære de unge til at vandre på den. De vil ikke kun uddanne dem i videnskaber, men oplære dem til moralsk selvstændighed, og arbejde for Jesus, og tage byrderne for hans sag op.     
Lærere, hvilke anledninger har I dog ikke! Hvilket privilegium er inden for jeres rækkevidde, at forme de unges sind og karakter, som I har i jeres varetægt! Hvilken glæde vil det være for jer at møde dem omkring den store hvide trone, og vide at i har gjort hvad I kan gøre for at udruste dem til evigt liv! Hvis jeres arbejde står prøven på den store dag, hvilken liflig musik vil så komme i jeres ører, med Mesterens velsignelse: "Vel gjort, gode og tro tjener; gå ind til din Herres glæde."    
På den store høstmark er der et stort arbejde for alle, og dem som undlader at gøre det de kan, vil findes skyldig over for Gud. Lad os arbejde for tid og for evighed. Lad os arbejde for de unge med alle de kræfter Gud har betroet os, og han vil velsigne vore velrettede anstrengelser. Vor Frelser længes efter at frelse den unge. Han vil fryde sig over at se dem omkring sin trone iklædt pletfrie klæder af sin retfærdighed. Han venter på at sætte livets krone på deres hoved, og høre deres glade stemmer forene sig i den ære og herlighed og majestæt der tilkommer Gud og Lammet i sejrssangen der skal genlyde igen og igen udover himlens sale.  

23 09 1884 Review and Herald Mådehold i alle ting   
 Kun en lille del af livet tilstås os her; og enhver bør stille spørgsmålet: Hvordan kan jeg bruge mit liv som jeg får mest ud af det? Livet er kun værdifuldt når vi bruger det til gavn for vore medskabninger og til Guds ære. Opelskes de evner omhyggeligt som Skaberen har begavet os med vil vi have nytte af det her og i det evige liv i den kommende verden.     
Den tid bruges godt som anvendes til oprettelse og bevarelse af sundt fysisk og mental sundhed For ofte påskønnes sundhedens dyrebare velsignelse ikke, får den går tabt ved overtrædelse af naturlove, og lidelser og sygdom erfares Det er let at miste helbredet, men det er vanskeligt at genvinde det.    
Mange mennesker er så optaget deres iver for forretninger og livs sorger at det er på bekostning af hvile, søvn, og livets bekvemmeligheder på bekostning af dette formål. Deres naturlig gode legemsopbygning nedbrydes, sygdomme kommer ind, og døden lukker sceneriet. Og alligevel kan det menneske som er blevet velhavende på en så forfærdelig omkostning ikke tage en eneste doller af det fra dig. Penge, fine boliger, dyrebare klæder nytter ham ikke noget nu; dette livsværk er mere end nyttesløs.    
Vi kan dårlig tillade os at forklejne eller forkrøble en enkel funktion i vort sind eller vort legeme ved overbelastning, eller ved at misbruge nogen dele af den levende maskineri. Lige så sikkert som vi gør dette, må vi lide under følgerne. Det er vor første pligt over for Gud og vore medmennesker at udvikle alle vore kræfter. Alle evner som Skaberen har begavet os med bør opelskes i den højeste grad af udvikling, at vi er i stad til at gøre den største mængde gode, som vi er i stand til. Der er behov for Kristi nåde til at forælde og rense sindet; dette vil sætte os i stand til at se og rette vore ufuldkommenheder og udnytte det fortrinlige i vore karaktertræk. Dette arbejde, der udføres i Jesu navn og styrke, vil være af større gavn for samfundet end nogen prædiken vi kan holde. Indflydelsen fra en velafbalanceret sind, og velordnet liv er af uvurderlig værdi. Umådeholdenhed er grundlag for en stor del af livets dårligdomme. Det udsletter titusinde årligt. Umådeholdenhed er ikke begrænset til giftig alkoholdrikkeri, men indbefatter skadelig eftergivenhed for appetitten og lidenskaber. I dag lider tusindvis af fysisk smerte, og ønsker igen og igen at de aldrig var blevet født. Gud har ikke planlagt denne tilstand af tingene; det blev sat i gang af grov overtrædelse af naturlovene. Hvis appetitten og lidenskaberne var under den helliggjorte forstands kontrol, vil samfundet vise et helt anderledes aspekt.     
Mange ting som ofte gøres til mad artikler er ikke egnet til føde; smagen af dem er ikke naturlige, men er blevet opdyrket. Stimulerende mad skaber et ønske efter endnu stærkere stimulanser. Ufornøjelig mad, bringer hele systemet ud af orden, og unaturlig længsel og appetit er resultatet deraf. "Rør det ikke, smag det ikke, behandl det ikke," bør mottoet være, frem for blot brug af spirituelle alkoholdrikke. Sand mådeholdenhed lærer os at afstå helt fra det som er skadeligt, og bruge sunde og nærende mad artikler på en klog måde.     
I vort land gøres der store anstrengelser for at standse drikkeriet, men det har vist sig at være vanskeligt at overvinde og binde den fuldvoksne løve. Hvis halvdelen af disse anstrengelser blev brugt til at oplyse forældrene om deres ansvar med hensyn til at forme deres børns vaner og karaktertræk, ville der blive udrettet tusindfold mere godt end ved den nuværende fremgangsmåde. Vi ønsker alle arbejdere i afholds arbejdet held og lykke, men vi opfordrer dem også til at se nøjere på årsagen til det onde, de bekæmper, og til mere gennemført og konsekvent at gå til reformer.     
Den unaturlige appetit efter spirituøse alkoholdrikke skabes i hjemmet, i mange tilfælde ved rigtig mange af de menneskers borde, som er mest ivrige efter at føre afholds kampagner. De første skridt til umådeholdenhed tages sædvanligvis først i ungdommen. Barnet får stimulerende mand, og opildner en unaturlig trang. Der lefles for denne falske appetit under deres udvikling. Smagen bliver mere og mere forvansket, der anmodes efter stærkere stimulanser og føjes, indtil appetittens slave kaster alt til side til sidst. Det onde begynder først i livet, og kunne forhindres af forældrene.    
Forældre bør styre sig selv deres liv at det vil være en daglig lektie i overbærenhed og selvkontrol i deres hjem. Faderen og moderen bør gå sammen med at disciplinere deres børn; enhver bør tage sin del af ansvaret. De bør anerkende sig under højtidelig forpligtelse mod Gud og oplære deres afkom på en sådan måde, at de sikres så vidt mulig god fysisk sundhed og veludviklede karaktertræk. Ikke desto mindre påhviler moderen et tungere ansvar, især i de første år af hendes børns liv. Det er hendes pligt at kontrollere og styre de udviklende tankesind, som hun har et ømt ansvar for, såvel som at overvåge deres sundhed. Faderen bør hjælpe hende med sin sympati og råd, og dele hendes byrde hvor det end er muligt for ham.    
Forældre bør ikke se let på opdragelsesarbejdet af deres børn, ej heller forsømme det på nogen måde. De bør bruge meget tid til at nøje studere lovene der regulerer os i det hele taget. De bør gøre det til deres første forretning at få forstand på den rigtige måde at behandle deres børn på, så de må sikre dem sunde tankesind i sunde kroppe. De bør især dække deres borde under alle omstændigheder med ustimulerende og dog nærende mad. Der er kun få som gennemfører de rigtige principper i sundhedsreformen, når de dækker deres borde. I et meget stort omfang, styres de af sædvaner i stedet for af sund fornuft og kravene fra Gud. Mange som bekender at være Kristi efterfølgere, er sørgeligt forsømmelige i hjemmepligterne. De indser ikke vigtigheden af at forme deres børns karakter, så de vil få moralsk modstandskraft til at modstå de fristelser der omsnærer de unges fødder.    
Vi råder indtrængende til, at principperne for afholdenhed bliver indført i hjemmet, så de kommer til at gælde alle detaljer; at forældrenes eksempel bliver et forbillede på afholdenhed, og at børnene lærer selvfornægtelse og selvbeherskelse og at dette så vidt muligt påtvinges dem fra de er ganske små. Og først er det vigtigt at de små oplæres at de spiser for at leve, og ikke leve for at spise; at appetitten må underlægges viljen; og at viljen må styres af rolig og forstandsmæssig fornuft.    
"Der er endnu kun få, som er vakt tilstrækkeligt til at forstå, hvor meget deres spisevaner har at gøre med deres helbred, deres karakter, deres brugbarhed i denne verden og deres evige skæbne. Appetitten burde altid være undergivet legemets behov og forstanden. Legemet burde være forstandens tjener og ikke omvendt. Alle burde have en forståelse af deres eget legeme, så at de kunne udbryde med salmisten: "Jeg vil takke dig, fordi jeg er underfuldt skabt."  

9 12 1884 Review and Herald Julen er på vej   
 Julen kommer er den bemærkning, der lyder over hele verden fra øst til vest og fra syd til nord. For børnene, de voksne og selv de ældre plejer dette at være en glædens tid. Men hvad er julen egentlig, at den skulle kræve så megen opmærksomhed? Denne dag er der gjort meget ud af i århundreder. Den er godtaget af den ikke troende verden og af den kristne verden i al almindelighed som den dag på hvilken Jesus blev født. Når stort set hele verden fejrer dagen, æres Kristus dog ikke på nogen måde. Menneskene nægter at anerkende ham som deres frelser og at ære ham med villig lydighed i hans tjeneste. De viser forkærlighed for dagen men ikke for den, som dagen fejres for, nemlig Jesus Kristus.     
Den 25 december bliver antaget at være Jesu Kristi fødselsdag, og det er blevet skik og brug og populært at fejre dagen. Men alligevel eksisterer der ingen sikkerhed for, at vi holder vor Frelsers sande fødselsdag. Historien giver os ingen sikkerhed for dette. Bibelen giver os ikke det præcise tidspunkt. Havde Herren betragtet denne viden som væsentlig for vor frelse, ville han have sagt det ved sine profeter og apostle, så at vi kunne vide alt desangående. Men skriftens klare tavshed på dette punkt viser os, at det er skjult for os af de viseste hensyn. I sin visdom hemmeligholdt Herren det sted, hvor han begravede Moses. Gud begravede ham og Gud genoprejste ham og tog ham med til himlen. Denne hemmeligholdelse skete for at afværge afgudsdyrkelse. Han, som de gjorde oprør imod mens han var i aktiv tjeneste, som de prøvede næsten ud over, hvad et menneske kan bære, blev næsten tilbedt som Gud, efter at han var blevet skilt fra dem ved døden. Af de selv samme hensyn har Gud hemmeligholdt den nøjagtige dag for Kristi fødsel, for at dagen ikke skulle få den ære, som burde gives til Kristus selv som verdens Frelser en, som bør modtages, som vi bør sætte vor lid til og forlade os på som ham, der fuldt ud kan frelse alle, der kommer til ham. Sjælens tilbedelse bør gives til Jesus som den evige Guds søn.     
Der hviler ingen guddommelig hellighed over den 25. december, og det er ikke Gud velbehageligt, at noget, der angår menneskets frelse gennem det evige offer, der er bragt for dem, så sørgeligt skal fordrejes i forhold til den hensigt, man bekender sig til. Kristus burde være den dominerende person; men på den måde julen bliver fejret, bliver al herligheden vendt bort fra ham til os dødelige mennesker, hvis syndige, fejlende karakterer gjorde det nødvendigt for ham at komme til vor verden. Jesus, himlens Majestæt, den kongelige Himlens Konge, lagde sin kongelighed til side, forlod sin herligheds trone, sit høje herredømme og kom ned til vor verden for at bringe guddommelig hjælp til det faldne menneske, hvis moralske styrke var svækket af synden. Han iklædte sin guddom menneskelighed, for at han kunne nå dybderne i menneskelig nød og elendighed og for at rejse det faldne menneske op. Ved at tage menneskets natur på sig, hævede han menneskets moralske værdi hos Gud. Disse store emner er næsten for høje, for dybe, for uendelige til at dødelige sind kan fatte dem.    
Forældre burde foreholde disse ting for deres børn og undervise dem, linje for linje, forskrift for forskrift om deres forpligtelser overfor Gud ikke deres forpligtelser overfor hinanden ved at ære og forherlige hinanden med gaver og ofre. De burde undervises om, at Jesus er verdens Befrier, og derfor den, hvem vore tanker og anstrengelser til det yderste gælder. At hans arbejde er det store emne, som skulle beskæftige deres opmærksomhed; at de skulle bringe deres gaver og ofre til ham. Det gjorde de vise mænd og hyrderne.     
Da den 25 december bliver fejret for at huske Kristi fødsel, og da børnene er blevet belært ved eksempel og skik om, at dette virkelig er en glædens og jubelens dag, vil man forstå, at det er vanskeligt at komme igennem denne periode uden at give den lidt opmærksomhed. Det kan gøres, så det kommer til at tjene et meget godt formål. Børnene og de unge bør behandles meget omhyggeligt. De bør ikke overlades i julen til at lave deres egne fornøjelser i tomhed efter forlystelser af den slags fornøjelser, der er skadelige for deres åndelige liv. Forældre kan sørge for denne sag ved at vende deres børns sind og gaver til Gud og hans sag og sjæles frelse. Ønsket om fornøjelser skulle i stedet for at blive dæmpet og vilkårligt behersket kontrolleres og dirigeres med anstrengelser til det yderste fra forældrenes side. Børnenes ønske om at lave gaver kunne ledes ind i rene og hellige kanaler og resultere i ting til bedste for vore medmennesker ved at forsyne forrådene i det store, smukke arbejde, for hvis skyld Jesus kom til verden. Selvfornægtelse og selvopofrelse kendetegnede hans handlingers retning. Lad det kendetegne os, som bekender os til at elske Jesus, fordi vort håb om evigt liv drejer sig om ham.     
Det unge menneske kan ikke gøres så besindigt og alvorligt som den gamle, eller barnet så nøgternt som faderen. Alt imens syndige fornøjelser bliver fordømt, som de også bør, lad så forældrene og lærere og ledere af de unge i deres sted stille fornøjelser på benene, fornøjelser, som ikke besmitter eller fordærver moralen. Læg ikke bånd på de unge med så strenge regler og tvang, at det vil lede dem til at føle sig undertrykte, så de bryder ud og styrter sig ud på dårskabens og ødelæggelsens veje. Hold ledelsens tømmer med en fast, venlig og hensigtsmæssig hånd, idet I leder og kontrollerer deres sind og gør det alligevel så blidt, så klogt, så kærligt, at de hele tiden vil vide, at I har deres bedste for øje. Hvor mange forældre er der ikke, der sørger over den kendsgerning, at de er ude af stand til at holde deres børn hjemme, at børnene ingen kærlighed har til hjemmet. Tidligt får de ønsket om at være sammen med fremmede unge. Så snart de er gamle nok, bryder de ud fra det, der for dem synes at være slaveri og urimelig tvang, og så vil de hverken høre på en mors bønner eller en fars råd. En undersøgelse ville i al almindelighed afsløre, at synden lå ved forældrenes dør. De har ikke gjort hjemmet til, hvad det burde være: tiltrækkende, rart, strålende af solskinnet fra venlige ord, kærlige blikke og sand kærlighed.     
Hemmeligheden ved at frelse dine børn ligger i at gøre dit hjem dejligt og tiltrækkende. Forkælelse fra forældrenes side vil ikke binde børnene hverken til Gud eller hjemmet; men en fast, gudfrygtig indflydelse, som grundigt træner og udvikler sindet ville frelse mange børn fra ruin.     
Når det nu snart bliver jul, lad så ikke forældrene have den indstilling, at et stedsegrønt træ i kirken til fornøjelse for sabbatsskolebørnene er en synd, for det kan gøres til en stor velsignelse. Vis dem godgørende formål. I intet tilfælde skulle fornøjelse alene være det, disse sammenkomster drejer sig om. Mens der kunne være nogle, der ville vende disse lejligheder til sorgløs letsindighed, og hvis sind ikke ville modtage guddommelige indtryk, så vil de for andres sind og karakter blive et stort gode. Jeg er fuldt ud tilfreds med, at uskyldige erstatninger kan udtænkes til mange sammenkomster, som ellers ville virke demoraliserende.     
Julen er på vej. Måtte I alle få visdom til at gøre den til en dyrebar tid. I denne tid med uskyldige fornøjelser og rekreation, lad så de ældre menighedsmedlemmer slå sig sammen i hjerte og sjæl med deres børn for at udtænke måder og midler til at vise sand kærlighed til Jesus ved at bringe gaver og ofre til ham. Lad alle tænke på Guds krav. Hans sag kan ikke gå fremad uden jeres hjælp. Lad de gaver, som I plejer at give til hinanden, blive bragt til Herrens skatkammer. Mine brødre og søstre, lad mig som en opgave fremholde den europæiske mission for jer. Lad i enhver menighed jeres små gaver blive anbragt på jeres juletræ. Lad den skønne betegnelse: "stedsegrøn" antyde Guds hellige arbejde og hans godhed imod os; og det kærlige hjerternes arbejde vil være at frelse andre sjæle, som er i mørke. Lad jeres gerninger blive i overensstemmelse med jeres tro. Jeg hørte pastor Butler læse et bevægende brev op for kun få dage siden fra pastor Whitney i Europa. Det gode arbejde går fremad der, men det burde have været gjort for seks år siden. Lad ikke dette arbejde blive hindret. Lad det gå fremad. Hvis alle, både ældre og yngre, ville give afkald på at give hinanden gaver og give afkald på de selviske udgifter i forbindelse med de kommende helligdage, ville der i himlen blive et i sandhed dyrebart vidnesbyrd om selvfornægtelse for Jesu skyld.     
Hvert eneste træ i Satans have står behængt med frugterne af forfængelighed, stolthed, selvets betydning, onde ønsker og frådseri alt sammen forgiftede frugter, men meget tilfredsstillende for det sanselige hjerte. Lad de mange menigheder sætte juletræer op til Gud i hver eneste kirke; lad dem så derpå hænge frugter af godhed og taknemmelighed ofre, der kommer fra villige hjerter og hænder, frugter, som Gud vil modtage som et udtryk for vor tro og vor store kærlighed til ham til gengæld for hans gave: hans Søn, Jesus Kristus. Lad det stedsegrønne træ blive behængt med rig, ren og hellig frugt, som Gud kan tage imod. Skulle vi ikke holde sådan en jul, som himlen kunne bifalde? Tusinder af kroner bliver unødvendigt ødslet hvert år på gaver til hverandre. Det er midler, der er tabt for Gud, tabt for hans sag. De stimulerer forfængeligheden, opmuntrer stoltheden, skaber al slags utilfredshed, kritik og klager, fordi gaverne måske ikke er lige netop det, der var ønsket eller til den ønskede eller forventede høje pris. Julen bliver ikke fejret, som det ligger i dens navn", at den burde.     
Menneskene har svigtet Gud i næsten alt og vendt opmærksomheden mod selvet. De har forladt de levende vandes rene udspring, som flyder fra Guds trone og har lavet revnede brønde selv, brønde, der ikke kan holde på noget vand. Gud gav mennesket en prøvetid, om det kunne blive skikket til himmelen. Mennesket skulle se opad mod Gud, som skulle være genstanden for sjælens tilbedelse; men talent, dygtighed og opfindsomhed bliver alt sammen brugt til at vende opmærksomheden mod selvet som det største. Mennesket har vendt sin opmærksomhed fra Guddommen og fæstet sine øjne på det forgængelige, det jordiske, det fordærvede.     
Satan er i fuld gang med at skubbe Gud ud af sindet og lægge sig imellem Gud, verden og selvet, for at blikket ikke skal være fæstet på Guds herlighed alene. Satan fanger og besnærer sindet. Hans forbandede visdom bliver hele tiden udøvet for at modellere og danne det materiale, som han arbejder med for at gøre Gud til den mindste og sidste genstand for sjælens hengivenhed.     
Den såkaldt fine verdens forskellige forlystelser er blevet tusinders ruin, mennesker, Som hvis det ikke havde været for disse Satans påfund, kunne være blevet den levende Guds tjenere. Man kan alle vegne se karaktermæssige vrag, som er blevet ødelagt af forgyldte, moderne forlystelser. Og det går stadigt fremad med dette arbejde. Tusinde vil gå deres ruin i møde af dem, der ikke vil lukke øjnene op og se og sanse den kendsgerning, at selvom de er bekendende kristne, elsker de fornøjelser mere, end de elsker Gud.     
Jeg bønfalder jer, mine brødre og søstre, om at gøre den tilstundende jul til en velsignelse for jer selv og andre. Jesu fødsel blev ikke helliget af jordens store mænd. Han var himlens Majestæt; alligevel havde denne kongelige person ingen tjenere. Hans fødsel blev ikke æret af de samme mennesker, som han kom for at frelse. Men hans komme blev fejret af den himmelske hærskare. I en stjernes skikkelse ledte Guds engle de vise mænd på deres mission med at lede efter Jesus. De kom med gaver og kostbare ofre bestående af røgelse og myrra for at give deres ofre til den barnekonge, profetierne havde talt om. De fulgte de herlige budbringere med overbevisning og glæde. Englene gik forbi profeters skoler og kongers paladser og viste sig for de enkle hyrder, der vågede over deres hjorde om natten på Betlehems sletter. Først kom en engel til syne, klædt i himlens pragtskrud; og så overraskede og rædselsslagne blev hyrderne, at de kun kunne stirre på den himmelske gæsts vidunderlige herlighed med uudsigelig forundring. Herrens engel kom til dem og sagde: "Frygt ikke, for se! Jeg bringer jer budskabet om en stor glæde, som skal være for alle mennesker; thi for jer er der på denne dag i Davids by født en Frelser, hvis navn er Kristus, Herren. Og dette skal være et tegn for jer: I skal finde barnet svøbt, liggende i en krybbe." Aldrig så snart var deres øjne blevet vænnede til denne ene engels herlige nærværelse, førend se! Hele sletten var oplyst af den vidunderlige stråleglans fra en hærskare af engle som opfyldte Betlehems sletter. Engelen beroligede hyrderne, før han åbnede deres øjne, så de kunne se den himmelske hærskare, som alle priste Gud og sagde: "Ære være Gud i det højeste og på jorden fred for mennesker, som har hans velbehag."    
Så blev den himmelske sang hørt af de dødelige ører, og det himmelske kor vendte tilbage til himlen, mens de sluttede deres sang, som til alle tider vil blive husket. Lyset blegnede bort, og nattens skygger faldt endnu en gang over Betlehems høje og sletter; men i hyrdernes hjerter forblev det mest strålende skue nogen dødelig nogen sinde har set og det velsignede løfte og forsikringen om menneskenes Frelsers komme til denne verden fyldte deres hjerter med glæde og jubel og blandede sig med fortrøstning og en vidunderlig kærlighed til Gud. I enkel tillid til Gud skyndte hyrderne sig at følge de himmelske budbringeres anvisninger for at finde det kongelige barn, ikke i et palads, ikke engang i et almindeligt herberg, men i en stald. De bøjede sig i ærbødighed for barnekongen og tilbad derved ingen afgud. Men hvor er det sikkert, at de, der bekender sig til at elske Jesus, samtidigt dyrker afguder. Deres opmærksomhed, tanker og kræfter bliver helliget stakkels dødelige. Slægtninge og venner bliver sat i stedet for den tilbedelse, der alene tilkommer Gud.     
Jeg bønfalder jer, mine brødre og søstre, om at have et særligt mål for øje. Den europæiske mission behøver i høj grad penge for at kunne fremme arbejdet. I Schweiz bygger de et trykkeri, som der er hårdt brug for, og de behøver midler til at gøre dette arbejde færdigt. Lige nu synes det umuligt at imødekomme dette store behov på grund af pengemangel. Missionsarbejdet må gå fremad. Brødre, lad os nu i juletiden gøre os særlige anstrengelser for at komme frem for Gud med gaver og taknemmelige ofre til gengæld for gaven, Jesus Kristus, som verdens Befrier. Lad intet nu gives ud unødvendigt, men lad hver en øre, som kan spares, gives til vekseleren. Satan har sin måde, hvorpå det kan. lykkes ham at få disse anledninger til at passe ind i sit kram. Lad os nu vende denne tendens mod himlen i stedet for mod jorden. Lad os vise ved vore offergaver, at vi sætter pris på Kristi selvfornægtelse og offer for os. Lad Gud blive bragt i erindring af hvert et barn og alle forældre, og lad offergaverne, både store og små blive bragt til Guds forråds hus.     
I, som har midler, og som har været vant til at give gaver til jeres slægtninge og venner, indtil I ikke har vidst, hvad I mere skulle finde på, der var nyt og interessant for dem, prøv at sætte jeres begavelse såvel som jeres indflydelse på prøve og se, hvor mange midler I kan samle for at fremme Herrens arbejde. Lad jeres dygtighed og jeres muligheder blive beskæftiget med at skabe intens interesse om den kommende jul, idet vi viser Gud i himlen vor interesse med villige, taknemmelige ofre. Følg ikke længere verdens skikke. Gør en forandring her og se, om denne jul ikke kan fremvise, at tusinder af kroner flyder ind i skatkammeret, for at Guds forråds hus ikke skal blive tomt. Det kan være, at I ikke bliver belønnede på denne jord, men I vil blive belønnede i det fremtidige liv og det rigeligt. Lad dem, der så længe har planet på selvet, nu begynde at plane på Guds sag, og I vil visselig få forøget visdom til det. Lad samvittigheden blive oplyst, og Jesu kærlighed og sandhed indtage den plads, som afgudstanker og kærligheden til selvet hidtil har haft. Vil I ikke stå op, mine kristne brødre og søstre, og gøre jer rede til pligten i gudsfrygt og arrangere denne sag, så den ikke bliver tør og uinteressant, men fuld af uskyldig glæde, som kan bære himlens stempel. Jeg ved at de dårligere stillede klassers mennesker vil svare ja til disse forslag. Men de mest velhavende burde også vise deres interesse og give deres gaver og ofre i forhold til de midler, Gud har betroet dem. Lad der blive omtalt sådan en jul i de himmelske bøger, som der aldrig er blevet set før, på grund af de gaver, der vil blive givet til Guds værk og opbyggelsen af hans rige.  

16 12 1884 Review and Herald Det nye år   
 1884 er næsten dødt. 1885 vil snart være her. Lad os betragte, hvad vi ved om det år, der så snart vil være gået. Hvilke fremskridt har vi gjort i kristen erfaring? Med hensyn til vort arbejde, har vi så udført det sådan, at det kan tåle at blive set efter af Mesteren, der har givet et arbejde til ethvert menneske efter dets mange evner? Vil det blive fortæret som hø, træ og kornstubbe - uværdigt til at blive bevaret? Eller vil det kunne bestå i prøven med ild?    
Behovet for troskab bliver overset af mange. Der er meget, der skal gøres i denne verden - ikke på vor måde, men på Guds måde - til bedste for dem, som Kristus døde for. Men hvis det er gjort ligegyldigt eller ufuldkomment, vil der blive skrevet "mangelfuld" ved vore navne i bogen med de himmelske rapporter. Gud er ikke glad for noget arbejde, medmindre det er gjort på den allerbedst mulige måde. Enhver forholdsregel er taget, for at vi kunne nå en høj vækst, som vil være efter den guddommelige målestok i Kristus Jesus. Gud er ikke glad for sine repræsentanter, hvis de er tilfredse med at være dværge, når de kunne vokse op til den fulde vækst for mænd og kvinder i Kristus. Han ønsker, at I skal have højde og bredde i kristen erfaring. Han ønsker, at I skal have store tanker, ædel higen, klar erkendelse af sandheden og høje hensigter med handling. Ethvert år, der går, skulle forøge sjælens længsel efter renhed og fuldkommenhed i kristen karakter. Og hvis denne viden vokser dag for dag, måned for måned, år for år, vil det ikke være et arbejde, der bliver fortæret som hø, træ og kornstubbe, men det vil hvile på grundstenen af guld, sølv og ædle sten - gerninger, der ikke forgår, men som vil bestå i den sidste dags ild. Er vort jordiske timelige arbejde gjort med grundighed, med en troskab, som vil kunne tåle ransagelse? Er der nogen, vi har gjort uret, som vil vidne imod os på Guds dag? Hvis det er tilfældet, vil rapporten nå op til himlen, og vi vil stå ansigt til ansigt med den igen der. Vi skal arbejde for den store Arbejdsgivers øjne, hvad enten vore samvittighedsfulde anstrengelser bliver set og værdsat af mennesker eller ikke. Ingen mand, kvinde eller barn kan tjene Gud så han tager imod tjenesten med ligegyldigt, tilfældigt, hyklerisk arbejde, hvad enten det er timeligt arbejde eller religiøs tjeneste. Den sande kristne vil ærligt have Guds forherligelse for øje i alle ting, og det vil opmuntre hans hensigter og styrke hans principper med den tanke i sinde; "dette gør jeg for Kristus."    
Hvis alle, som bekender sig til at være Kristi tjenere, er trofaste i lidt, vil de også være trofaste i meget. Hvis der er gæld, som endnu er ubetalt, gør så særlige anstrengelser for at betale den. Hvis du har fået en regning hos viktualiehandleren eller hos manufakturhandleren, så bring det i orden, hvis du på nogen måde kan. Hvis du ikke kan, gå så til dem, du skylder og sig lige ud, at du umuligt kan opfylde dine forpligtelser og forvis dem om, at du vil betale gælden, så hurtigt du kan. Fornægt så dig selv alt, hvad du kan undvære og vær økonomisk med dine udgifter, til dine løfter er opfyldt. Forkæl ikke dig selv med at bruge andre menneskers penge for at tilfredsstille din appetit eller din kærlighed til at prale. Derved kan du måske fjerne en snublesten, som har hindret mange i at tro sandheden, og det gode, du gør, vil der ikke blive talt ondt om. Vil vore brødre ikke gøre flittige anstrengelser for at rette på denne slappe, tilfældige måde at drive handel på? Det gamle år rinder hurtigt ud. Det er næsten gået. Få det bedst mulige ud af de dage, der er tilbage.     
Det kinesiske nytår begynder i februar og varer en uge. Kineserne har den skik at ordne al indbyrdes strid og al udestående gæld, og er der nogen, som ikke er i stand til at betale sin gæld, bliver den eftergivet ham. Således begyndes det nye år med alle uoverensstemmelser og regninger bragt i orden. Dette er en hedensk skik, som den kristne verden ville gøre vel i at efterligne. Guds lov kræver alt dette af os og mere; vi skal elske vor næste som os selv. Det betyder, at vi skal behandle vore naboer i alle henseender præcis, som vi ville ønske, at de skulle behandle os. Hvis vi ønsker, at de skal handle ærligt og retfærdigt mod os, så skal vi behandle dem ærligt og retfærdigt. Vi skal simpelthen behandle andre, som vi selv vil behandles.     
I enhver handlen mellem mennesker er enhvers opførsel en tro kopi af hans karakter. Hvis et menneske i Guds øjne er retlinet, vil hans handlinger også være retlinet efter hans medmenneskers opfattelse. Hans ret linet hed er ikke en tvivlsom affære. Den stråler klart som det reneste guld lutret i ild. Har han penge, han ikke har brug for i øjeblikket? Han drager ikke fordel af hans fattigere broders behov ved at kræve mere end en retfærdig godtgørelse. Han vil ikke kræve ublu renter, fordi situationen tegner sig til hans fordel. En i sandhed ærlig mand vil aldrig benytte sig af en andens uheld til at forøge sine egne besiddelser, for i sidste ende ville det betyde et stort tab. Hvad princippet angår, ville det være lige så forbryderisk i Guds øjne, som hvis han var trængt ind i sin nabos hus og havde stjålet lige så meget guld eller sølv. Verdens skikke og leveregler skal ikke være vort særkende, medmindre vi kan bevise dem at være rette ud fra Guds ord. "Den, som er tro i det små, er også tro i det store, og den, som er uretfærdig i det små er også uretfærdig i det store." Det er ikke størrelsen eller ubetydeligheden af en handling, der gør den ærlig eller uærlig. Gud forlanger, at vi i alle vore forretninger følger pligtens lige linie.     
Hvis vi kun har lidt tid, så lad os udnytte den alvorligt. Bibelen forsikrer os om, at vi befinder os i soningens store dag. Den typiske soningsdag var en dag, hvor hele Israel ransagede deres sjæle for Gud og bekendte deres synder og kom frem for Herren med samvittighedsnag og anger over deres synder, ægte omvendelse og levende tro på soningsofferet.     
Hvis der har været uoverensstemmelser brødre og søstre imellem - hvis misundelse, nag, bitterhed, onde formodninger har eksisteret, bekend så disse synder - ikke i al almindelighed, men gå til jeres brødre og søstre personligt. Vær bestemte. Hvis du har begået en uret og de tyve, bekend så den ene, som om du var den mest uretfærdige. Tag dem i hånden, lad dit hjerte blive blødgjort under Guds Ånds indflydelse og sig; "Vil du tilgive mig? Jeg har ikke følt rigtig overfor dig. Jeg ønsker at gøre enhver uret god, for at intet skal stå imod mig i himmelens bøger. Jeg må have en ren rapport." Hvem tror du ville kunne modstå en sådan handling. Det er for megen kulde og ligegyldighed - for meget af "jeg er ligeglad" - ånden - praktiseret blandt de bekendende Kristi efterfølgere. Alle burde føle omsorg for hinanden og nidkært våge over hinandens interesser. "Elsk hinanden." Så ville vi stå som en stærk mur mod Satans påfund. Under modstand og forfølgelse vil vi ikke slutte os til de hævngerrige, ikke forene os med den store Oprørers efterfølgere, hvis specielle arbejde er at anklage brødrene, bagtale og kaste snavs på deres karakterer.     
Lad resten af dette år blive udnyttet til at ødelægge hver en trevl af bitterhedens rod og begrave den i graven sammen med det gamle år. Begynd det nye år med større øm hensyntagen, med dybere kærlighed til ethvert medlem af Herrens familie. Slut jer tæt sammen. "Forenede står vi, splittede falder vi." Indtag et højere, ædlere standpunkt end nogen sinde før.     
Mange synes at være standhaftige i sandheden, faste og bestemte for ethvert punkt af vor tro. Alligevel er der en stor mangel hos dem, - den ømhed og kærlighed, som betegnede vort store mønsters karakter. Hvis en broder forvilder sig fra sandheden, hvis han falder i fristelse, så gør den ingen anstrengelse for at rejse ham op igen med den ydmyghed, der betragter dem selv, for at de ikke også selv skal blive fristede. De synes at betragte det som deres specielle arbejde at klatre op på dommersædet og fordømme og udstøde af fællesskabet. De adlyder ikke Guds ord, som siger; "Hjælp et sådant menneske til rette, I åndelige, med sagtmodig ånd og se du selv til, at ikke også du bliver fristet." Ånden i denne sætning er alt i alt for sjælden i vore menigheder. Det er mangelen på den, som udelukker Guds Ånd fra hjertet, fra hjemmet, fra menigheden. Skal vi ikke fra nu af praktisere Bibelens plan angående at rejse de fejlende op igen med sagtmodighedens Ånd? Skal vi ikke have Jesu Ånd og arbejde, som han arbejdede?     
Hold den tendens tilbage at udelukke en broder, selv hvis I finder ham uværdig, selvom han har hindret vort arbejde ved at vise en uafhængig og egensindig ånd. Husk, at han er Guds ejendom. Tag altid hellere fejl i den retning af barmhjertighed og ømhed. Behandl selv jeres mest bitre fjender, der ville skade jer, hvis de kunne, med respekt og hensynsfuldhed. Lad ikke et ord undslippe jeres læber som kunne give dem lejlighed til at retfærdiggøre deres handlemåde på mindste måde. Giv ingen anledning til at vanære Guds navn eller tale respektløst om vor tro for noget, du har gjort. Vi har behov for at være snilde som slanger og uden svig som duer.     
Det gamle år er snart gået. Lad al forbitrelse, nag og bitterhed dø med det. Lad jeres synder gå til doms på forhånd gennem hjertelig bekendelse. Indviede resterende øjeblikke af det hurtigt svindende år til at ydmyge jer selv hellere end at prøve på at ydmyge jeres brødre. Begynd det nye år med at løfte dem op - begynd det selv i de svindende øjeblikke af det gamle år. Skrid til arbejdet på ny, brødre og søstre - gå alvorligt, uselvisk og elskende til arbejdet, idet I stræber efter at løfte de hænder op, som hænger ned, at styrke de svage knæ og fjerne den tunge byrde fra enhver sjæl. Lad de undertrykte komme fri og bryd ethvert åg. Bring de fattige, som er kastet ud, til jeres hjem. Som morgenrøden bryder dit lys da frem, da læges hastigt dit sår, foran dig vandrer din retfærd, Herrens herlighed slutter toget. Da svarer Herren, når du kalder, på dit råb er hans svar; "Her er Jeg." Fjerner du åget fra din midte, holder du op med at tale ondt og pege fingre, hvis du rækker den sultne dit brød, dit mulm skal blive som middag. Herren skal altid lede dig, mætte din sjæl, hvor der er goldt og give dig nye kræfter. Du bliver som en vandrig have, som rindende væld, hvor vandet aldrig svigter.     
Brødre, vil I, i enhver menighed følge Guds betingelser, som han har beskrevet dem, op prøve Herren, og se, om han ikke vil opfylde sine løfter? Det tror jeg, han vil. Jeg har ikke skygge af tvivl om det. Han vil gøre præcis, som han har sagt, at han vil, og de yderst vidtgående løfter om rige velsignelser vil gå i opfyldelse, hvis vi bare opfylder betingelserne. Jeres hoved kan være hårdt og sundt, men lad ikke den hårdhed stjæle sig ind i jeres hjerte. Hvis I vil falde på klippen og lade jer knuse, så vil jeres selvretfærdighed ikke længere eksistere. Der vil i stedet for at blive bløde hjerter, modtagelige hjerter, venlige, ømme og sande hjerter, som Jesu hjerte, der altid blev rørt over menneskelig smerte. I vil græde med dem, der græder og sørge med dem, der sørger. Prøv det, brødre! Guds vej er altid den bedste. I har meget udholdende prøvet jeres egen vej, og den har ikke bevirket fremgang, enighed og opbyggelse af menigheden. Lad os derfor ikke længere tro, at vores egen plan er den rette; at sætte sig op på dommersædet. Men lad os med Guds Ånd komme med det vidnesbyrd, han har givet os at komme med og modtage den smeltende kærlighed fra Gud i vore hjerter, mens vi udtaler klare sandheder til at rive bedragets slør fra de fejlenes øjne, idet vi i stedet for det giver dem Jesu alvorlige, indtrængende, guddommelige kærlighed.     
Dette bekendelsens arbejde må gøres før eller siden. Skulle det ikke gøres i det gamle års døende timer? Skulle vi ikke tage og skaffe os af med vore synder ved bekendelse, og lade dem gå før os til doms? Skal vi ikke stræbe efter det nu, som vi aldrig har gjort det før, så vi kan begynde det nye år med en ren rapport? Skal vi ikke hver især tage fat på dette længe forsømte arbejde og ydmyge vore sjæle for Gud, så at "tilgivelse" - velsignet tilgivelse - kan blive skrevet ud for vore navne? Skal vi ikke tage og blive sande kristne - Kristus  lige?     
Prøv det i hver en menighed. Hav særlige møder, når I kan - møder med ydmygelse med sjælens ransagelse - møder, hvor snavset kan blive renset væk fra hjerte døren, så at den velsignede Frelser kan komme ind. Hvor kunne det blive en vidunderlig tid, når det gamle år dør, og det nye fødes. Hvis vi hver især prøver på at gøre, hvad vi kan fra vor side, er Gud trofast som har givet os sine løfter, og han vil opfylde sin del rigeligt, mere end I kan bede om eller selv tænke jer til. Lad ikke flere øjeblikke blive ødet bort. Lad os nu stå op og gøre alvorlige anstrengelser for at opelske Jesu overvindende kærlighed. Vi behøver at blive smeltede, for at slaggerne kan blive fjernet. Vi behøver at lære sagtmodighed og ydmyghed af hjertet i Kristi skole, idet vi drager nærmere og tættere ind til Jesus.     
De overvejende onder i vore hjem er, at vi søger efter fejl og kritiserer og udlægger ord og motiver op på værste måde. Dette tager modet fra børnene og er ofte grunden til, at de opgiver deres anstrengelser for at gøre det rette. Hvis der blev talt rosende ord, når dette kunne gøres med rette, ville det vise dem, at deres anstrengelser blev værdsat, og lære dem retfærdighed. Hvis der uafladeligt bliver påpeget fejltagelser og fejl, og til tider i hvidglødende vrede - hvis der aldrig med venlighed bliver lagt mærke til nogen forbedring eller fremskridt, bliver børnene modløse. De føler, at de bliver ubarmhjertigt behandlet, at de bliver overladt til at kæmpe sig frem uden at blive værdsat eller få nogen opmuntring. Skal denne tingenes tilstand ikke forandres? Det er den nødt til at blive, hvis forældrene ønsker, at deres børn skal blive glade for religionen.     
De samme vanskeligheder findes i menigheden. Mange har prøvet kræfterne i livets store kamp, hvor et venligt ord og en opmuntring kunne have styrket vedkommende til at sejre. Bliv aldrig, aldrig hjerteløs, kold og usympatisk og kritisk. Lad aldrig en anledning til at sige opmuntrende ord og indgyde håb gå forbi. Vi kan ikke vide, hvor vidtrækkende vore ømme og venlige ord kan blive i vore Kristus lignende anstrengelser for at lette byrden for en og anden. Mine Brødre og søstre, bliv jeres høje kaldelse voksen.     
Jesus, dyrebare Jesus! Hvor kært er det navn! Hvor inspirerende! Jesus fortav aldrig en stavelse af sandheden. Men han sagde den altid i kærlighed. Han udøvede den største takt, omtanke og venlige opmærksomhed i samkvemmet med folk. Han var aldrig grov, smertede aldrig unødvendigt en eneste følsom sjæl. Han kritiserede ikke menneskelig svaghed. Han sagde altid sandheden, men i kærlighed. Når han anklagede hykleri, vantro og uretfærdighed var det ikke med tordenstemme, men der var tårer i hans stemme, når han kom frem med skarpe irettesættelser. Han græd over Jerusalem, den by, han elskede, og som nægtede at modtage ham, Vejen, Sandheden og Livet. De havde fornægtet ham, Frelseren. Men han betragtede dem med medfølende ømhed og en sorg så dyb, at den knuste hans hjerte. Hans liv var fuldt af selvfornægtelse og betænksom omhu for andre. Han gjorde aldrig sandheden grusom, men udviste en vidunderlig ømhed for menneskeheden. Hver eneste sjæl var dyrebar i hans øjne. Han førte sig altid med guddommelig værdighed, samtidigt med, at han bøjede sig ned med den ømmeste medfølelse og kærlighed til ethvert medlem af Guds familie.     
O, hvor er der mange, der svigter i at indvirke på deres eget specielle temperament. De vækker en modstandens ånd i andre og de værste følelser som modstrid og fjendskab. Hvorfor skulle nogen vise ringeagt overfor en anden, som har et andet syn på visse læresætninger? Vær enige med andre på ethvert punkt, som I kan. Indrøm det, når han har ret, for anerkendelse vil hjælpe til med at drage ham nærmere til dig. Så vil han ikke have nogen anledning til at tro, at du betragter dine egne synspunkter som ufejlbarlige, eller at du ser på ham med foragt.     
Som arbejdere for Kristus mangler vi helliget takt. Øv dig i at blive dygtig til det, når der ingen regler findes for dette tilfælde. Vind hjerter, afvis dem ikke. I denne slags arbejde behøver du visdommen fra oven mere end i noget andet, som kan udføres. Mange sjæle er vendt i den forkerte retning, og er således gået tabt for Guds sag af mangel på dygtighed og visdom hos arbejderen. Takt, visdom og god dømmekraft hos arbejderen i Guds sag forøger hans brugbarhed hundrede fold. Hvis han bare kan tale de rette ord og vise den rette ånd til rette tid, vil det indgyde en blødgørende magt over hjertet hos den trængende. For at blive arbejdere for Mesteren må vi uddannes i Kristi skole. Al hårdhed, al fordømmelse og kritik, må lægges bort. Lad os elske hinanden som søskende, så vil vi ikke sprede, men samle med Kristus. Han så i alle, faldne sjæle, hvem det var hans mission at frelse.     
Menneskehedens onde tendenser er svære at besejre. Kampene er trættende. Enhver sjæl i striden ved, hvor alvorlige, hvor bitre disse kampe er. Alt omkring vækst i nåden er vanskeligt, fordi verdens normer og leveregler hele tiden bliver indskudt mellem sjælens og Guds hellige standard. Herren vil have os udviklet, forædlet og renset ved at føre de principper, som ligger til grund for hans store moralske standard, ud i livet - den standard efter, hvilken enhvers karakter vil blive prøvet på det endelige opgørs store dag. Men Gud forlanger ikke af os, at vi skal pålægge os bebyrdende urimelige krav, der piner legemet, som han har skabt til at blive brugt viseligt. Vi skal herliggøre ham ved brugen af enhver af vore evner. Selvvalgt grusomhed mod kødet er ikke et acceptabelt offer for Gud. Det er et offer, der ikke er blevet bedt om. Men at huse venlighed og kærlighed for hinanden er helt acceptabelt hos ham - en liflig duft. De herlige gaver, Gud har udøst over os, skal bruges i hans tjeneste og ikke misbruges, som om selv pineri kunne betale løsesummen for vore sjæle. Levende kærligheds levende offer - at gøre retfærdige gerninger - vil være efter Guds sind. Vi kan bringe - og han beder os om at bringe -våre naturlige evner og erhvervede uddannelse og lægge det for hans fødder. Han vil modtage det af vore hænder og give det tilbage til os i helliget stand til at blive brugt til andres velsignelse.     
De dyrebare timer forsvinder. Min sjæl rækker ud i dyb, alvorlig, ivrig interesse på jeres vegne, som en Kristi repræsentant bønfalder jeg jer om at begynde jeres arbejde forstandigt. Saml de indfiltrede ender op og udred dem for tid og evighed. Det er endnu ikke for sent at rette på fejl, og mens Jesus, vor Mellemmand, fører vor sag, lad os så gøre vor del af arbejdet! Elsk Gud af hele dit hjerte og din næste som dig selv. Lad os bekende og afstå fra vore synder, at vi må finde tilgivelse. Lad dem, der har berøvet Gud tiende og gaver nu komme frem for ham og give ham erstatning herfor. Der bliver spurgt; "Vil et menneske røve fra Gud?" Som om det ikke lå indenfor et menneskes mulighed at begå en så stor forbrydelse. Som om Gud aldrig nogen sinde har sagt gennem mig, at der er begået alvorligt røveri fra ham i tiende og gaver.     
Brødre, 1884 næsten gået. Udnyt de få tilbageblevne øjeblikke til at gøre fejl gode igen. Gør et grundigt arbejde for evigheden. Enhver handling, ethvert ord må bestå i dommens prøve. Bring jeres hjerte i orden. Bring jeres hus i orden. Gør arbejdet gennemgribende. Arbejd mens Jesus gør tjeneste i helligdommen. Lad ikke denne appel blive givet forgæves. Guds skatkammer er blevet berøvet i tusindvis af dollars, og denne forsømmelse står nedskrevet imod jer i himmelens bøger.    
Lad der blive holdt møder i hver eneste menighed og lad der blive givet rigelig anledning til at ydmyge sig for Gud og bekende sine synder, at vi må få tilgivelsens fred. Når vi bringer vore hjerter i overensstemmelse med Kristus og vore liv i harmoni med hans arbejde, vil den Ånd, der steg ned på pinsefestens dag, falde på os. Vi skal blive stærke i Kristi styrke og blive fyldt med Guds fylde. Så vil det nye år blive budt velkommen som et år med højere og bedre principper. Vi skal give os selv til Kristus og indvie al vor ejendom og alle vore evner uden forbehold til hans tjeneste. Vi skal gøre vor trosbekendelse god. Vi skal tjene Gud med at tjene dem, der behøver hjælp. Så skal vi lade vort lys stråle ud i gode gerninger. Må Gud hjælpe jer til at begynde det nye år, med en ren, uplettet rapport. Måtte i leve et rent, helligt liv, så at det må blive smukt og lykkeligt, hvad enten I er unge eller gamle, fordi jeres karakter afspejler Kristus.   

6 01 1885 Review and Herald "Gå også I ud i vingården."   
 Enhver af os har et arbejde at gøre i Herrens vingård. Vi er blevet betroet talenter, og vi er ansvarlig for den brug vi gør af dem. Kristenlivet består ikke blot i at udøve mildhed, tålmodighed, ydmyghed og venlighed. Man kan besidde disse dyrebare og gode karaktertræk og alligevel mangle mod og udholdenhed og være næsten ubrugelig til virkelig hårdt arbejde. Sådanne mennesker mangler den overbevisning og energi, stabilitet og karakterstyrke, der vil sætte dem i stand til at modstå det onde og gøre dem til en kraft i Guds sag.     
Jesus var vort eksempel i alle ting, og han var en alvorlig og udholdende arbejder. Han begyndte at gøre sig nyttig som ham. I en alder af tolv år var han i "sin Faders gerning". Fra han var tolv, til han var tredive, før han begyndte sit arbejde offentligt, førte han et travlt og arbejdsomt liv.    
Jesus var aldrig ledig i sin gerning. Han sagde: "Vi må gøre hans gerninger, som har sendt mig....." De lidende, der kom til ham, blev ikke sendt bort uden lindring. Han kendte ethvert hjerte og vidste, hvorledes han skulle imødekomme ethvert behov. Kærlige ord faldt fra hans læber til trøst, opmuntring og velsignelse, og det himmelske riges principper blev fremholdt for skaren med ord, der var så enkle, at alle kunne forstå dem.     
Jesus var en stille og uselvisk arbejder. Han søgte ikke berømmelse, rigdom eller bifald; han tænkte heller ikke på sin egen behagelighed eller fornøjelse. Når dagens arbejde er gjort, og vi har sendt hans disciple bort for at de kan få de nødvendige hvile, trak han sig ofte tilbage til de ensomme bjerge, eller stille lunde, og tilbragte natten i bøn, sendte sine anråb med stærke råb og tårer. Det var ikke for ham selv at der blev holdt nattevagt, men for dem han kom for at frelse. Han stod mellem liv og død; hans hoved var bevæget i medfølelse for dem som "svandt hen, og var spredt rundt omkring, som får uden hyrde."     
Vor Frelser gik omkring og gjorde godt. Han veg ikke tilbage for bekymringer og vanskeligheder, som mange, der bekender sig til at være hans efterfølgere, gør. Der er stillinger som de kunne udfylde, og hvorved de kunne gøre et godt arbejde for Gud og deres medmennesker; men de kviede sig ved det, for det vil koste dem smerte og hårdt arbejde at gøre det godt. Hvis de var helt sikker på at gøre deres arbejde perfekt, og de kun skulle få ros for det, måtte de tilskyndes til at tage det op; men deres hjerter er stolte, og de vil ikke løbe fiaskoens og skammens risiko. De vil ikke udholde hårdheden som Jesu Kristi gode soldater, og således være svage hvor de burde være stærke. Var Jesus på jorden nu, ville han sige til de tusinde, hvis navne står i menighedsbøgerne: "Hvorfor står I ledige hele dagen?" "Gå også i ud i vingården."    
Enhver kristen bør studere Kristi liv, og bør arbejde som han arbejdede, med samme uselviskhed og hellige, som karakteriserede hele hans liv, fra hans vugge i krybben, til Golgatas kors. Kristus stiller nye krav til vor tjeneste hver dag. Hvor helhjertet vor helligelse end har været; da vi blev omvendt, gavner den os intet, hvis den ikke fornyes daglig. En helligelse til de opgaver, der ligger umiddelbart foran os, er sund og ægte og antagelig for Gud. Vi har ikke uger og måneder, vi kan lægge for hans fødder. Morgendagen tilhører ikke os, for vi har endnu ikke fået den, men i dag kan vi arbejde for Jesus. I dag kan vi lægge vore planer og mål frem for ham til ransagelse og bifald. Arbejd så længe det er dag, husk at "natten kommer, hvor ingen kan arbejde." Dagen i dag er Guds, og du er hans lejede tjener. Uanset hvor langt hans planer og mål må være fra dine, bør I gøre hans påbud, besvare ethvert kald, tage tålmodigt enhver opgave, der ligger på din sti.     
Fra ethvert medmedlems side af burde være vedvarende udholdende gode gerninger. Prædikanterne har deres arbejde at gøre; men de kan ikke gøre læg medlemmernes arbejde. Gud mangler medarbejdere i hans vingård, og enhver som har fået del i de himmelske gaver er forpligtet til at reagere på hans kald. Der er ubenyttede talenter iblandt os, som burde bruges til at tjene andre. Nogle med begrænsede talenter gør et langt større arbejde end andre, som praler af at deres intellektuelle gaver. Gud vil acceptere deres anstrengelser, som gør brug af de evner som han har givet dem, og de vil belønnes efter deres gerninger.    
Mange beundrer den brede, dybe flod, som majestætisk glider fremad på sin vej mod havet. Den er også beundring værd; thi den udretter det arbejde, som den er bestemt til. Men hvad så med de tusind små bække fra bjergskråningen, der hjælper med til at få denne mægtige strøm til at svulme? Det er sandt, at de er små og ubetydelige, men de er uundværlige, for uden dem kunne floden ikke være til. I forening gør de deres tildelte arbejde med at frugtbargøre jorden; deres vej gennem marker og enge kan spores ved det friske grønne, som kanter deres bredder. Således udfører de Guds hensigt med dem og øger verdens trivsel. Den vældige flod har selv banet sig en vej gennem de evige bjerge; men på sin plads er bækken lige så nødvendig som floden.     
Vi er ikke alle kaldet til at gøre et stort arbejde. Vi involveres ikke alle til at lægge store planer, og gøre noget som fremhæver selvet. Der er små steder der skal udfyldes, små pligter som må gøres; og meget afhænger af den trofasthed i disse små ting der binder sammen og gøre det større værk effektivt. Hvis de små opgaver overses eller forsømmes, vil de store planer ikke kunne udføres, fordi detaljerne som succesen er afhængig af, ikke har fået den rette opmærksomhed. Kristus siger: "Den, som er tro i det små, er også tro i det store, og den, som er uretfærdig i det små, er også uretfærdig i det store."    
Der er brug for mennesker som vil arbejde med øjet rettet på Guds herlighed. Troens enkelhed er en kraft for den troende. Det vil give ham det sind som var i Kristus, og gøre ham til en byrdebærer for Guds sag. Der er nogle som er parat til at bære byrder og ansvar som nogle måtte tage, nogen som ikke løber fra det. Alligevel er der forholdsvis få oprigtige medarbejdere, ikke en, hvor der burde være et hundrede.    
Guds værk kalder på unge mænd som ikke er selvtilstrækkelige og pralende, - unge mænd som studerer deres bibler og er ærlige og gudfrygtige. Der er brug for frivillige som vil respektere det grå hår og ære dem som Gud ærer, og som ikke bliver fornærmede over at få råd fra erfarne mennesker. Sådanne mennesker vil være alvorlige medarbejdere; for deres bevæggrunde er kærlighed til Gud, og interesse for deres medmennesker. De nærmer sig Herrens standard i manddommen, og med en guddommelig velsignelse til deres evner, kan de nå en højere grad af mental og moralsk udmærkelse. At vær et menneske som Gud kan anerkende og bruge i hans sag, er ære nok for et menneske. I sammenligning med dette er embeder, velstand, position ingenting.    
Enhver ung mand mangler noget i sin pligtopfyldelse hvis han ikke efterkommer Guds hensigter og udnytter og øger sine evner. Sindet er det bedste vi har; men det må oplæres til at studere, til at reflektere i Kristi skole, det bedste uddannelsessted verden nogen sinde har kendt til. Den kristne medarbejder må vokse. Han må opbygge en karakter til nyttighed; han må uddanne sig selv til at modstå hårdhed, og være klog til at planlægge og udføre i Guds værk. Han må være et menneske med et rent sind og rent sprog, - én som vil afstå fra alt der ligner ondskab, og ikke give anledning til at bebrejdelse trods hans uopmærksomhed. Han må være ærlig og god i hjertet; i hans mund må der ikke findes svig.    
Men hvor ufuldstændig og ensidig er dog ikke manges karaktertræk, som bekender sig som gudfrygtige. De viser at de som elever i Kristi skole, ikke helt har lært deres lektier. Nogle som har lært at efterligne Kristus i sagtmodighed, har ikke lært hans iver for at gøre godt. Andre er meget aktive og nidkære; men de praler; de har aldrig lært ydmyghed. Så er der andre som er flittige, men lader Kristus ude af deres arbejde. De kan være sociale og have behagelig optræden, ligesom Jesus var, synderens ven; de kan vise sympati og kærlighed for deres medmennesker; men deres hjerter er ikke centreret om Frelseren, og de har ikke lært himlens sprog. De beder ikke som Kristus bad: de tilføjer ikke hans ære på sjæle. De kender intet til hans selvfornægtende liv; de har ikke lært at udholde besværligheder og vanskeligheder i deres arbejde for at redde sjæle fra ruin.    
Uanset hvor ivrigt sandheden forsvares, vil det, så længe hverdagslivet og karakter ikke bevidner om dens helliggørende kraft, ikke nytte noget. En sådan kurs forhærder hjertet, og indsnævrer sindet til en formel kraftesløs gudsfrygt. Nogle som bekender sig til sandheden, men ikke kender til dens forvandlende nådesarbejde i hjertet, bliver egocentriske, kritiserende, hårde og modbydelige. Andre bliver modtagelige og overgivne, og bøjer sin vej for at behage enhver. Når hjertet ændres fra synd til hellighed, vil der opstå en frygt for at forhåne Gud. Et sådant nådesarbejde vil anspore mennesker til at handle retfærdigt, elske barmhjertighed, og vandre ydmygt med Gud. I deres arbejde som prædikanter, vil det sætte dem i stand til at udvikle, faste afgjort principper, som ikke kan bestikkes eller vakle fra sin renhed for at få jordiske goder.    
Som medarbejder for Gud og en Kristi repræsentant er prædikanten under hellig ed til at være et eksempel for hjorden, som han er underhyrde for. På særlig måde bør han sørge for fårene i sin fold; han bør vogte over sjæle, som om de skal aflægge et regnskab. Men alle som oprigtigt og sandt elsker Jesus vil være medarbejdere i hans vingård. Det er en af menighedens største synder at der er så mange som ikke gør noget. De er til besvær - visnede grene, der ikke bærer frugt. De har ikke en sund indflydelse på menigheden; for deres ånd og eksempel smitter, og den lamme vendes bort fra vejen. Lediggængere i menigheden er Satans mest effektive hjælpere.    
Jeg har prøvet at vise jer, kære brødre og søstre, det nødvendige at gøre personligt arbejde for sjælevinding. Hvert enkelt medlem har sit ansvar for menighedens velfærd. Verden er fuld af arbejde for Mesteren. Hver dag medfører sin byrde af omsorg og ansvar, og hvis blot en forsømmer det ham tildelte arbejde, lider en hellig sag under det.     
Herren har en nøjagtig liste over sine arbejdere, og i Bibelens historie har han givet os navnene på nogle af dem. Blandt dem, som var tro tjenere, var Abraham, Josef, Moses, Elias, Daniel, Nehemias, Johannes og Paulus. Disse sager er nedskrevet til vor belæring, så vi må efterligne deres evner. Arbejderne i Herrens vingård har eksemplet fra svundne tiders gode mænd til opmuntring. Til at indgyde dem mod har de Guds kærlighed, engles tjeneste, Jesu medfølelse og håbet om at vinde dyrebare sjæle, der for evigt skal stråle som stjerner i deres lyksaligheds krone. " De forstandige skal stråle som himmelhvælvingens glans, og de, der førte de mange til retfærdighed, skal lyse som stjerner evigt og altid."  

3 02 1885 Review and Herald "Stol på Herren." * 
  "Stol på Herren og gør det gode, bo i landet og læg vind på troskab."    
Stol på Herren! Hver dag har sin byrde, sine bekymringer og sine vanskeligheder, og hvor er vi parate til at tale om vore prøvelser, når vi mødes. Så mange trængsler trænger sig på, så megen frygt får lov at hærge, der gives udtryk for så megen bekymring, at man skulle tro at vi ikke havde en medynkende, elskende Frelser, parat til at høre alle vore bønner, og være en nærværende hjælp når der altid er brug for det.    
Nogle er altid bange og tager forskud på bekymringerne. Hver dag er de omgivet af beviser på Guds kærlighed, hver dag nyder de godt af alle hans forsyns rigdomme, men de overser disse daglige velsignelser. Deres tanker dvæler hele tiden på noget ubehageligt, som de frygter må kommer: eller noget vanskeligt som virkelig kan eksistere, som, trods små, forblænder deres øjne for mange som fortjener taknemmelighed. De vanskeligheder som de støder på adskiller dem fra ham, fordi de vækker uro og beklagelser, i stedet for at drive dem til Gud, den eneste hjælpekilde.    
Brødre og søstre, gør vi ret ved at være så utro? Hvorfor skulle vi være utaknemmelige og mangle tillid? Jesus er vor ven. Hele Himmelen er interesseret i vor lykke, og vor ængstelse og frygt bedrøver Guds hellige Ånd. Vi burde ikke hengive os til en bekymring, der kun ærgrer og plager os, men ikke hjælper os til at bære prøvelser, Der burde ikke gives rum for denne mistillid til Gud, som får os til at gøre forebyggelse af nød i fremtiden til vort livs vigtigste opgave, som om vor lykke bestod i disse jordiske ting, og vi kunne vende dem medens kendsgerningen at Gud styrer alle ting ignoreres.     
Man kan stå rådvild over for forretninger; det ser måske sortere og sortere ud for dig og truer med fuldstændigt skibbrud. Men tab ikke modet; kast din sorg på Herren og bliv ved med at være rolig og glad. Begynd hver dag med inderlig bøn, og glem ikke at prise og takke. Bed om visdom til at ordne dine forretninger fornuftigt, så du kan undgå tab og ulykke. Gør fra din egen side alt, hvad der kan gøres, for at nå et gunstigt resultat. Jesus har lovet guddommelig hjælp, men ikke uden menneskelige anstrengelser. Når du så, i tillid til den prøvede hjælper har gjort alt, hvad du kan, må du tage udfaldet med et glad sind. Fra verdens standpunkt set vil det ikke altid være vinding, men måske ville det have været det værste for dig, hvis du havde haft heldet med dig. Hvis jeres samvittighed forbliver urystet, at Gud vil gøre alt god, vil disse lidelser virke langt mere overmådelig og evig vægt af herlighed for jer.     
Hvis prøvelser og tab er vor lod her, så lad os huske at de synlige ting er timelig; men de ting der ikke kan ses er evige. "Jeg ser," sagde Paulus, "at lidelserne i øjeblikket ikke er værdige at sammenligne med den herlighed som skal åbenbares for os." Det ville være godt hvis vi alle ville begynde at se, som den troshelt gjorde. Vi trænger til kun at have blikket fæstet på Guds ære under alle livets forhold; vi trænger til en levende tro, som holder fast ved Guds løfter, hvor mørke udsigterne end er. Vi skal ikke se på de synlige ting og dømme ud fra verdens standpunkt og lade os beherske af verdens meninger, men vi skal se på de ting, som ikke ses, de evige.     
Det er ikke Guds vilje, at hans folk skal lade sig tynge af bekymringer. Men vor Herre narrer os ikke. Han siger ikke til os; "Frygt ikke; der findes ingen farer på din vej." Han ved, at der er prøvelser og farer, og han fører os ikke bag lyset. Han har ikke i sinde at tage sit folk ud af en verden, fuld af synd og ondskab, men han viser dem hen til et aldrig svigtende tilflugt sted. Hans bøn for sine disciple var: "Jeg beder ikke for at du skal tage dem ud af verden, men at du skal holde fra det onde." I verden," siger han, "skal i have prøvelser; men vær ved godt mod; jeg har overvundet verden." "Når verden hader jer, så skal I vide, at den har hadet mig før jer. Joh.15,19. Var I af verden, så ville verden elske sit eget; men fordi I ikke er af verden, men jeg har udvalgt jer af verden, derfor hader verden jer."    
Da Jesus i Nazarets synagoge erklærede sin guddommelige karakter og mission, var så nådige ord som han talte aldrig før faldet hans tilhørere for øre. "Herrens Ånd er kommet over mig," læste han, "fordi han har salvet mig til at forkynde evangeliet for fattige, han har sendt mig til at helbrede sønderbrudte, og forkynde udfrielse, for fanger, og få blinde til at se igen, og sætte fortrykte i frihed, og forkynde et nåde år for Herren." Og så kom ordene så fulde af håb og trøst: "Denne dag i dette skriftsted er opfyldt for jeres ører." Han som var Israels håb, han som alene kunne binde den stærke bevæbnede mand, og sætte syndens fanger fri, var kommet til dem med barmhjertighedens elskende tilbud. Der blev vagt beundring og undren; men de nægtede at acceptere ham som Messias, fordi han ikke kom for at tilfredsstille deres stolte, hjerter.    
Ligesom i hans kødelige dage, indbyder han den trætte og byrdebetyngede: "Kom til mig, alle I der arbejder og bærer på tunge byrder, og jeg vil give jer hvile." Bort læg bekymringens og verdslige bekymringers åg som I har sat på jeres egne skuldre, og "tag mit åg på jer, og lær af mig; for jeg er sagtmodig og ydmyg i hjertet, og I skal finde hvile for jeres sjæle." Find hvile og fred og ro hos Gud, kære brødre og søstre. Overgiv jeres hjerter til ham; stol på ham; kast "alle jeres bekymringer på ham."    
Hvor kan vi blive ved med at tvivle og stadig spørge, om Jesus elsker os, selv om vi er så syndige og befængt med skrøbeligheder? Han gav sig selv for os for at kunne forløse os fra al uretfærdighed og lutre sig et ejendomsfolk, der var ivrigt efter at gøre gode gerninger. Han kom til vor verden i et menneskes ringe skikkelse, for at han kunne lære de sorger og fristelser at kende, som omgiver menneskets vej, og for at han kunne vide, hvordan han kunne hjælpe de trætte med sit tilbud om hvile og fred. Men tusinder og atter tusinder afslår at tage imod hans hjælp og klamrer sig blot endnu fastere til deres bekymringers byrde. Han kommer til de bedrøvede og tilbyder at lindre deres sorg og savn. Han giver de skuffede, de tvivlende og de ulykkelige tilfredshed ved at vise hen til de boliger, han bereder til dem. Men de lukker deres øjne for de skønne udsigter, og deres hjerter imod den trøst og glæde, som Forløseren alene kan give.     
Jesus, vor dyrebare frelser, burde have den første plads i vore tanker og vor kærlighed, og vi burde stole på ham med fuldkommen tillid. Han har fjernet barrierer der har adskilt os fra Gud, som forhindrede os fra at gribe vor himmelske Faders hånd. Han har påtaget sig selv vor skyld, og står parat, i kraft af sine egne fortjenester, at acceptere vor straf, og tilgive vore overtrædelser. "Os til fred kom straf over ham, vi fik lægedom ved hans sår." Og Faderen selv elsker os, ellers kunne han aldrig have indvilget i dette store offer. Johannes udbrød, idet han beskuede Gud forbavsende kærlighed og nedladenhed: "Se, hvor stor en kærlighed Faderen har vist os, at vi må kaldes Guds børn; og vi er det. Derfor kender verden ikke os, fordi den ikke har kendt ham. Se, hvor stor en kærlighed Faderen har vist os, at vi må kaldes Guds børn; og vi er det."    
Vi kan ikke udvikle Kristen karakter hvis vi ikke er villige at lære i Kristi skole, og gøre praktisk brug af alle de lektier han vil lære os. Hver dag giver vor Frelser os vort arbejde at gøre, og dette arbejde går ud på at besejre alle vanskeligheder og fristelser som dagen bringer. Vi skal ikke selv fremstille trængsler og onder ved vor egen forkerte handlemåde. Vi skal ikke tænke på vanskeligheder som ikke er der. Vi behøver ikke at skabe onder; for det er Satans værk, og han er på højde med den opgave. Når vi føjer et perverst temperament eller hjertets naturlige tilbøjeligheder, hjælper vi ham i hans arbejde, lægger vi til de mange onder vi må udholde. For hver ny dag, der kommer, må vi ved Jesu kraft møde dens prøvelser og fristelser. Hvis vi en dag svigter, forøger vi den næste dags byrder og har mindre kraft. Vi burde ikke formørke fremtiden ved vor ligegyldighed i nutiden, men ved opmærksomt og omhyggeligt at udrette denne dags pligter forberede os til at møde morgendagens kritiske situationer.     
Vi trænger til at udvikle en glædens ånd. . . . . Vi bør være lykkelige og glade; for vi har alt der gør os lykkelige og kan fremkalde vor taknemmelighed. Lad os altid se på de lyse sider af tilværelsen og være fulde af håb, af kærlighed og gode gerninger, idet vi altid glæder os i Herren.     
Lad Kristi fred råde i jeres hjerter, og vær taknemmelige! Kol. 3,15.  

25 08 1885 Review and Herald Retfærdighedens sande standard   
 <i>*Fra en prædiken overbragt i teltet i Worcester, Mass., 31. juli, 1885.</i><br>Verden skal ikke være noget kriterium for dem som følger Jesus. Han har sagt, " I skal ikke undre jer,. . . .om verden hader jer." "At den har hadet mig før jer. Var I af verden, så ville verden elske sit eget; men fordi I ikke er af verden, men jeg har udvalgt jer af verden, derfor hader verden jer." Atter står der skrevet: "Ved I ikke, at venskab med verden er fjendskab med Gud? Den, der gerne vil være verdens ven, gør sig altså til Guds fjende." "Drag bort fra dem, og skil jer ud, siger Herren, Og "rør ej noget urent, så vil jeg tage imod jer og være jer en Fader og I skal være mine sønner og døtre, siger Herren, den Almægtige."    
Spørgsmålet er nu er: Indvilger bekendende kristne i de betingelser som gaven er erklæret på? Skiller de sig ud fra verdens ånd og praksis? Hvor vanskeligt er det at komme ud og være adskilt fra verdslige sæder og skikke. Men lad os se godt på at Satan ikke lokker og bedrager os gennem falske fremstillinger. Her er evige interesser involveret. Guds krav bør komme først; hans krav bør have vor første opmærksomhed. Ethvert barn af den faldne Adam må, gennem Kristi forvandlende nåde, blive lydig mod alle Guds bud. Mange lukker deres øjne mod hans ords tydelige lære, fordi korset står direkte i vejen. Hvis vi opløfter det, må de se særlige ud i verdens øjne, og de tøver og betvivler, og søger efter en undskyldning hvorved de kan undgå korset. Satan er altid parat, og han kommer med besnærende begrundelser for hvorfor det ikke er bedst at adlyde Guds ord, sådan som det læses. Derved bedrages sjæle fatalt.     
En af Satans mest succesrige bedrag er at få mennesker til at hævde at de er helliggjort, medens de samtidig lever i ulydighed mod Guds bud. Disse beskrev Jesus som dem der vil sige: "Herre, Herre! har vi ikke profeteret ved dit navn, og har vi ikke uddrevet onde ånder ved dit navn, og har vi ikke gjort mange undergerninger ved dit navn?" Ja, dem som hævder at være helliggjorte har en stor del at sige, at blive frelst i Jesus blod; men deres helliggørelse er ikke gennem sandheden sådan som den er i Jesus. Skønt de hævder at tro på ham, og tilsyneladende gøre forunde lige gerninger i hans navn, ignorerer de hans faders lov, og tjener som den store sjælefjendes agenter at frembære det arbejde han begyndte i Eden, at komme med besnærende undskyldninger for at ikke adlyde Gud ubetinget. Det de gør at lede mennesker til at vanære Gud og ignorere hans lov, vil en dag åbne sig op for dem, med dens sande resultater. Betingelserne for evigt liv skal gøres så tydelige i Guds ord at ingen behøver at fejle, medmindre de vælger vildfarelse frem for sandhed, fordi deres uhellige sjæle elsker mørke frem for lys. Den lovlydige som kom til Kristus med spørgsmålet: "Mester hvad skal jeg gøre for at arve evigt liv?" var ment til at fange Kristus; men Jesus lagde problemet tilbage på den lovlydige. "Hvad står der skrevet i loven, hvordan læser du?" Han svarede og sagde: "Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte og med hele din sjæl og med hele din styrke og med hele dit sind, og din næste som dig selv." Da sagde Kristus: "Du har svaret rigtigt; gør dette, så skal du leve." Disse ord møder den enkelte sag hos alle. Er vi villige til at gå ind på alle betingelser? Vil vi adlyde Gud og holde hans bud? Vil vi være ordets gøre ikke kun dets hørere? Guds lov er lige så uforanderlig som hans karakter. Uanset hvad mennesker siger eller sætter ud af kraft, ændrer det ikke ved lovens krav, eller fritager dem fra at de skal adlyde.    
Vi behøver daglig guddommelig oplysning; vi bør bede ligesom David gjorde: "Oplad mine øjne, at jeg må skue de underfulde ting i din lov." Gud vil have et folk på jorden, som forsvarer hans ære ved at få respekt over for alle hans bud; og hans er ikke svære, ikke et trældomsåg. David bad på sin dag: "Det er tid for Herren at gribe ind, de har krænket din lov."    
Ikke en af os kan tillade os at vanære Gud ved at leve i overtrædelse af hans lov. Forsømmes bibelen og hengiver vi os til verdslig higen, er det et tab af dimensioner. Evigheden alene vil åbenbare det store offer mange har gjort, for at få sig verdslig ære og verdslige fordele, og tabet af sjælen, tabet af evige rigdomme. De kunne have fået det liv som måler sig med Guds liv; for Jesus døde for at få himlens velsignelser og rigdomme inden for deres rækkevidde, så de ikke regnes for fattige, ulykkelige og elendige i evigheden. Ingen som har haft sandhedens lys vil gå ind i Guds stad som lovbrydere. Hans lov ligger ved fundamentet af Hans regering på jorden og i himlen. Hvis de har trådt bevidst på den og foragtet Hans lov på jorden, vil de ikke tages til himlen, for at gøre det samme der; der er ingen karakterforandring når Kristus kommer. Karakteropbyggelsen skal være i gang i prøvetimerne. Deres handling registreres i himlens bøger dag for dag, og på Guds store dag vil de belønnes efter som deres gerninger har været. Da vil det kunne ses hvem tager imod velsignelsen. "Salige er de der holder hans bud, så de kan få ret til livets træ, og kan gå ind igennem gaderne til byen."    
De, som angriber Guds lov, angriber Gud selv. Mange af Guds børns bitreste fjender roser sig af at leve et helligt og syndfrit liv. Dette kan forklares på een måde. De savner et spejl, hvori de kan se deres karakterfejl. Hverken Josef, Daniel eller nogen af apostlene gjorde krav på at være syndfri. De mænd, som levede Gud nærmest, som hellere ville dø end synde mod ham, mænd, som Gud har æret med himmelsk lys og styrke, har erklæret, at de var syndere og uværdige. De har følt deres svaghed og sørget over deres synder og prøvet på at følge Jesu eksempel.    
Der er kun to slags mennesker på jorden - Guds lydige børn - og de ulydige. Kristus fremstillede engang dommens dag således: "Når Menneskesønnen kommer i sin herlighed og alle englene med ham, da skal han sætte sig på sin herligheds trone. Og alle folkeslag skal samles foran ham, og han skal skille dem fra hverandre, ligesom hyrden skiller fårene fra bukkene. Og han skal skille fårene ved sin højre side og bukkene ved den venstre. Da skal kongen sige til dem ved sin højre side: "Kom hid, min Faders velsignede! Arv det rige, som har været jer beredt, fra verdens grundvold blev lagt. Thi jeg var sulten, og I gav mig at spise; jeg var tørstig, og I gav mig at drikke; jeg var nøgen, og I gav mig klæder; jeg var syg, og I så til mig; jeg var i fængsel, og I besøgte mig." Da skal de retfærdige svare ham og sige; "Herre, når så vi dig sulten og gav dig mad eller tørstig og gav dig at drikke? Når så vi dig fremmed og tog os af dig, eller nøgen og gav dig klæder? Når så vi dig syg eller i fængsel og besøgte dig?" Og Kongen skal svare og sige til dem: "Sandelig siger jeg eder: Hvad I har gjort imod en af mine mindste brødre der, har I gjort imod mig." Matt 25,31-40    
På denne måde gør Kristus sig til et med den lidende menneskehed. Al omsorg, som vises hans børn, regner han som vist ham selv. De, som gør fordring på moderne helliggørelse, ville være kommet pralende frem og have sagt: "Herre, Herre, kender du os ikke? Har vi ikke profeteret ved dit navn, og har vi ikke uddrevet onde ånder ved dit navn, og har vi ikke gjort mange undergerninger ved dit navn?" De mennesker, der her er beskrevet, som fremsætter disse fordringsfulde krav, idet de tilsyneladende fletter Jesus ind i alt, hvad de foretager sig, er passende repræsentanter for dem, som roser sig af moderne helliggørelse, men fører krig mod Guds lov. Kristus kalder dem udøvere af uret, fordi de er bedragere, som er iført retfærdighedens klæder for at skjule manglerne i deres karakter og deres vanhellige hjerters indre ondskab. I disse sidste dage arbejder Satan med al uretfærdighedens bedrag i dem, der går fortabt. Hans sataniske majestæt udfører mirakler for de falske profeters og for menneskers øjne, idet han gør krav på at være Kristus selv. Satan giver sin magt til dem, som bistår ham i hans bedrag. Derfor kan man kun bedømme dem, der påstår at have Guds kraft, ved hjælp af Jehovas lov. Herren fortæller os, at de udvalgte vil blive bedraget, hvis det er muligt. Fåreklæderne forekommer at være så ægte, at ulven kun kan afsløres, når vi går til Guds store morallov og derved finder, at de overtræder hans lov.    
Hvis vi nogen sinde har behøvet tro og åndeligt klarsyn, er det nu. De, som våger og beder og daglig studerer skriften med et alvorligt ønske om at kende, og gøre Guds vilje, vil ikke blive vildledt af Satans bedrag. Kun de vil være i stand til at gennemskue de påhit, som snedige mennesker bruger for at bedrage. Der spildes så megen tid på denne verden, på klæder, mad og drikke, at der ingen tid bliver til at bede og studere Guds ord.    
Vi ønsker at kende sandheden i alle ting, og vi må søge efter den som efter skjulte skatte. Vi møder opdigtede historier alle vegne, og mennesker vælger at tro dem hellere end at tro på sandheden, fordi det koster selvopofrelse at følge sandheden. Selvet må fornægtes og korsfæstes. Men Satan viser en lettere vej ved at afskaffe Guds lov. Når Gud overlader et menneske til at følge sine egne indskydelser, er det den mørkeste time i det menneskes liv. For et egenkært og ulydigt barn, overlades til sin egen handlemåde, og følge sit eget sindelags lyster, og samle mørke skyer over Guds domme omkring ham, som en frygtelig ting. Men Satan har sine agenter som er for stolte til at angre, og som hele tiden arbejder på at nedbryde Jehovas sag og træde den under deres fødder. Hvilken sorgens og fortvivlelsens dag når disse møder deres gerninger med alle dens betyngede resultater! Sjæle som kan være frelst til Jesus Kristus er gået tabt gennem deres lære og indflydelse. Kristus døde for dem så de kan få liv. Han åbnede vejen op for dem, hvorved de gennem hans fortjeneste, kan holde Guds lov. Kristus siger: "Jeg kender dine gerninger. Se, jeg har stillet dig foran en åben dør, som ingen kan lukke." Hvor meget arbejder mennesker ikke for at lukke den dør; men de kan det ikke. Johannes vidnesbyrd er: "Og Guds tempel i Himmelen blev åbnet, og hans pagts ark kom til syne i hans tempel." Under nådestolen, inden i arken var de to stentavler, med Jehovas lov. Guds trofaste så lyset skinne frem fra loven, der blev givet til verden. Og nu er Satans intense aktivitet at lukke den lysets dør; men Jesus siger at intet menneske kan lukke den. Mennesker vil vende sig fra lyset, og undsige sig det og foragte det, men det skinner stadig frem i klare og tydelige stråler til glæde og velsignelse for alle som vil se det.    
Guds børn vil have en hård kamp med sjælefjenden, og den vil blive mere bitter efterhånden som vi nærmer os konfliktens afslutning. Men herren vil hjælpe dem som står som forsvarer af hans sandhed. Mange som ser lyset vil ikke acceptere det, frygte at stole på Herren. Jesus siger: " Derfor siger jeg jer: I må ikke være bekymrede for jeres liv, hvad I skal spise, eller hvad I skal drikke; heller ikke for jeres legeme, hvad I skal klæde jer med. Er ikke livet mere end maden, og legemet mere end klæderne? Se til himmelens fugle; de sår ikke og høster ikke og samler ikke i lade, og dog giver jeres himmelske Fader dem føden; er I ikke meget mere værd end de? Og hvem af jer kan ved at bekymre sig lægge en alen til sin livsvej? Og hvorfor er I bekymrede for klæder? Læg mærke til liljerne på marken, hvorledes de vokser; de arbejder ikke og spinder ikke; men jeg siger jer, at end ikke Salomon i al sin pragt var klædt som en af dem." Den store mesterkunster har givet os naturens skønne ting som et udtryk for sin kærlighed til os. Han har givet blomsterne det smukke farveskær, og hvis han har gjort så meget for en enkel blomst, "som står i dag og i morgen kastes i ovnen, skulle han så ikke meget snarere klæde jer, I lidettroende?" "Men søg først Guds rige og hans retfærdighed, så skal alt det andet gives jer i tilgift."    
Gud elske verden så meget at han gav sin enbårne søn til at dø så han kan genløse menneskene fra Satans magt; og vil han så ikke sørge for mennesker, som er formet i hans billede? Mange ser vor tros fornuftslutninger, men de tør ikke risikere følgerne af at adlyde den. De er bange for at gør de det, kan de ikke underholde deres familier, og de sætter sig tilbage i vantro, og fortsætter i lovovertrædelse. De mangler tro på Gud; de tør ikke stole på hans løfter. Disse er irettesat af Kristi lektier, hvori han lærer at Gud bemærker at endog spurvenes fald; ikke en af dem falder til jorden uden han bemærker det. Vor himmelske fader vil ikke efterlade sine børn, som stoler på ham, og sætte hans løfter på spil som om udsigten er mørk for forbudt. Han forstår alle omstændigheder i vort liv. Han ser og ved hvor vi står. Han kender til alle vore sorger og bekymringer. Han kender hver af os ved navn, og berøres med følelser over for svagheder; for han har været fristet på alle punkter ligesom vi, og ved hvordan dem der fristes bliver hjulpet. Jesus er vor hjælper, og han vil have omsorg for alle dem som stoler på ham.    
Gud har betroet os talenter hver i sær, som skal vokse under anvendelse. Vi har fået fornuften at forherlige Gud med. Vi skal i alt vise vor troskab med ham. Vi har ikke fået vore kræfter blot for at bruge dem på os selv. De skal bruges bestemte formål, at elske Gud højest og vor næste som os selv. Kristne principper må indvæves i vort liv og vor erfaring. Det liv som vi nu lever må være i tro på Guds Søn. Vi må leve for at behage Jesus; derved leve vor tro og tillid til ham vil vokse sig stærkere dag for dag. Vi vil fatte hvad han har gjort for os, og hvad han er villig til at gøre for os, og vil besidde en glæde såvel som et alvorligt ønske at gøre noget der viser vor kærlighed til Jesus. At gøre det vil blive en vane. Vi vil ikke betvivle om vi vil adlyde, men vil følge lyset, og gøre Kristi gerninger. Vi vil ikke søge vor bekvæmmelighed, ej heller betvivle om vore timelige interesser forbedres om vi adlyder. Dem som elsker Jesus vil elske at adlyde hans bud. De vil søge bibelen nøje og kende læren. Intet andet end sandheden til mætte dem, for de er Kristi repræsentanter på jord.    
Kristus erklærede: "Jeg er vejen, sandheden og livet." Hans efterfølgere må være lige så nær ham som muligt. Vi kan ikke tale ligesom han talte, og alligevel skal vi efterligne ham; for han er vort forbillede. Vi skal ikke oprette noget falsk lys, ikke vise kætteri for sandheden. Vi må vide at hvert sandpunkt som vi tager, skal kunne understøttes af Guds ord. Der kommer en dag hvor menneskenes bud betones overalt over for folk, ligesom Guds bud. Men det er en højtidelig, og forfærdelig ting at lære falske teorier, og leder sindene bort fra den sandhed som helliger sjælen.    
Vi ønsker sandhed på alle punkter. Vi ønsker den ublandet med vildfarelse og ubesmittet af verdens skikke og meninger. Vi ønsker sandheden med alle de ubehageligheder, den medfører. At følge sandheden vil altid betyde et kors. Men Jesus gav sit liv et offer for os, og skal vi så ikke give ham vor bedste hengivenhed, vor helligste tragten, vor største tjeneste? Kristi åg vi må bære, Kristi byrde må vi løfte, men himlens majestæt erklærer at hans åg er let og hans byrde er let. Skal vi undgå den selvfornægtende del af religionen? Skal vi undgå selvopofrelsen, og tøve med at opgive verden al dens attraktioner? Skal vi, som Kristus har gjort så meget for, være hørere og ikke hans ords gøre Skal vi, ved vor ligegyldige, inaktive liv, fornægte vor tro, og sætte Jesus til samme, ved at kalde os sine brødre? De ti bud kom fra den højeste myndighed, og skal vi ikke adlyde dem. De er Guds vilje gjort kendt for mennesker. Det var Satan som begyndte at føre krig imod dem, og det er ham som indgyder mennesker at ophøjre med krigen.    
Ingen andre vil gå ind i den hellige stad, Guds paradis, end sejrherrerne - dem som har skilt sig selv ud fra verden, og stået som forsvar for den tro, der en gang var givet de hellige, og har kæmpet troens gode strid, ser hele tiden på "Jesus, troens banebryder og fuldender, som for at få den glæde, der ventede ham, udholdt korset uden at ænse skammen, og som nu har taget sæde på højre side af Guds trone." Lad os da, ligesom Kristus, arbejdet for at bringe sjæle til sandhedskundskab. Hele vort hjerte, legeme, sjæl og styrke gøres der krav på i dette værk; og hvis vi arbejder ihærdigt, uanset verdens bifald eller kritik, skal vi høre det "Vel gode og tro tjener" fra himlens Majestæt, og modtage kronen, sejrspalmegrene, og de hvide linned klæder som er de helliges retfærdighed.  

10 11 1885 Review and Herald En tale til medarbejderne.   
 Jeg føler mig tilskyndet til at tale til dem, der er engageret i at give det sidste advarselsbudskab til verden. Uanset om dem, som de arbejder for, ser og accepter sandheden, er meget afhængig af den personlige medarbejder. Guds befaling lyder: "Vær I rene der bærer Herrens kar;" og Paulus pålægger Timotius dette: "Giv agt på dig selv og på den undervisning, du giver." Arbejdet må begynde med medarbejderen; han må være forenet med Kristus, ligesom grenen er forenet med vinen. "Jeg er det sande vintræ," sagde Kristus; "I er grenene." Her vises den tættest mulige forbindelse. Indpodes den bladløse rod på den blomstrende vinstok, bliver den hurtig en levende gren, der trækker saft og næring fra vinen. Fiber mod fiber, vin mod vin, det unge træ klynger sig, indtil det danner knop, blomstrer og bærer frugt. Den nye gren repræsenterer synderen. Når han er forenet med Kristus, er sjæl forenet med sjæl, det svage og begrænsede med det hellige og ubegrænsede, og mennesket bliver ét med Kristus.    
 "Uden mig," siger Kristus, "kan I intet gøre." Gud er gjort til visdom for os, retfærdighed og hellighed. Er vi som hævder at være Kristi medarbejdere, forenet med Ham? Bliver vi i Kristus, og er vi ét med Ham? Det budskab vi frembærer er verdensomspændende. Det må komme ud til alle nationer, tungemål og folk. Herren forlanger ikke af nogen af os at gå ud med dette budskab, medmindre han giver os kraft og nåde til at overbringe det til folk på en måde som er på højde med dets betydning. Det store spørgsmål vi har i dag er: Frembærer vi dette højtidelige sandhedsbudskab på en måde der er lige med dets betydning? Herren vil arbejde med medarbejderne, hvis de gøre Kristus til deres eneste afhængighed. Han har aldrig planlagt at hans missionære skal arbejde uden hans nåde, og være blottet for hans kraft. Det ydmyge og sønderbrudte hjerte vil være forblivende hos Kristi ånd. "Den, der elsker mig, vil holde fast ved mit ord, og min fader vil elske ham, og vi skal komme til ham og tage bolig hos ham."    
Gud har udvalgt os af verden så vi kan blive et særligt og helligt folk. Hvem gav sig selv for os, så Han kan genløse os fra al synd, og rense sig et særligt folk, nidkær i gode gerninger. Guds medarbejdere må være bønnens mennesker, ihærdige bibelstuderende der hungrer og tørster efter retfærdighed, så de kan være et lys og til styrke for andre. Vor Gud er en nidkær Gud; og han forventer at vi tilbeder ham i ånd og i sandhed, i hellighedens skønhed. Salmisten siger: "Havde jeg haft ondt i sinde, ville Herren ikke have hørt mig." Som medarbejdere må vi passe på vor optræden. Hvis salmisten ikke kunne høres, om han så synd i sit hjerte, hvordan kan da prædikanterne høres om der kunne ses synd iblandt dem? Der er hele tiden farer vi bliver udsat for. Det er Satans nøje plan at gøre medarbejdere svage i bøn, svage i styrke, svage i sin indflydelse over for verden på grund af mangler i sin karakter, mangler som på ingen måde harmoniserer med sandheden.    
Sømmelig optræden. Efter at 1844 var forbi, opstod der fanatisme blandt adventisterne. Gud gav advarende budskaber for at standse det onde som kom ind. Der var alt for stor fortrolighed mellem enkelte mænd og kvinder. Jeg fremholdt for dem, den hellige sandhedsnorm som vi bør nå, og den renhed i vor opførsel som vi må opretholde, for at Gud kan anerkende den, og vi kan stå uden plet eller rynke eller noget sådant. De mest alvorlige fordømmelser fra Gud blev givet til mænd og kvinder som havde tanker som fløj i urene kanaler, medens de gjorde krav på at være under Guds velbehag på en speciel måde. Men det budskab blev forkastet. De vendte sig om til mig og sagde: Har Gud kun talt igennem dig og ikke igennem os? De har ikke forbedret deres arbejdsmetoder, og Herren har ladet dem fortsætte indtil besmittelsen er synlig i deres liv. Derefter har de som havde fordømt mig fordi jeg havde sat dem i rette, anklaget mig for de ting de selv var skyldig i, og som havde givet mig så store kvaler og sjælspine.    
Selv ikke nu er vi uden for fare. Hvert menneske som tager del i at give verden advarselsbudskabet, vil blive hårdt fristet i at føre en kurs som vil fornægte troen.    
Som arbejdere må vi stå sammen om at tage afstand fra og fordømme alt som på den mindste måde leder til det onde i vort forhold til hverandre. Vor tro er hellig. Vor gerning er at forsvare Guds lovs ære. Dens karakter fører ikke nogen ned på et lavt plan i tanke eller opførsel. Der er mange som påberåber sig at tro og fremholde sandheden, men som blander sandheden med det som er forkert, og med deres egne fantasifulde ideer. Men der findes en ophøjet platform som vi kan stå på. Vi må tro og fremholde sandheden sådan som den er i Jesus. Hellighed i hjertet vil aldrig lede til urene handlinger. Når en som gør krav på at fremholde sandheden, har tilbøjelighed til at være meget sammen med unge kvinder, eller til og med sådanne som er gifte, medens han på en fortrolig måde lægger sin hånd på dem, eller ofte snakker med dem på en fortrolig måde, da tag jer i agt for ham. Sandhedens rene principper har ikke gjort indtryk på hans sjæl. Sådanne mennesker samarbejder ikke med Jesus. De er ikke i Kristus, og Kristus er ikke i dem. De trænger til en grundig omvendelse før Gud kan anerkende deres arbejde. Den sandhed som er af himmelsk oprindelse, vil aldrig nedværdige modtageren. Den vil aldrig lede ham til den mindste tilnærmelse til upassende fortrolighed. Tvært imod vil den helliggøre den som tror, rense hans smag, opløfte og forædle ham og føre ham ind i en nær forbindelse med Jesus. Den leder ham til at rette sig efter apostlen Paulus' pålæg om at afholde sig fra enhver skygge af ondskab, så ikke det gode skal blive udsat for spot."    
Vi har et stort arbejde at gøre, med at højne og vinde mennesker til Kristus, og lede dem til at vælge og forsøge alvorligt på at få del i guddommelig natur, undflyet det fordærv som er i verdens lyster. Enhver tanke, ethvert ord og enhver handling hos medarbejderne bør være af ophøjet karakter, som er i harmoni med den hellige sandhed som de forsvarer. Det kan være at mænd og kvinder nødvendigvis må mere eller mindre forenes i vore vigtige missionsmarker. Hvis dette er tilfældet, kan du ikke være for meget på vagt eller forsigtig nok. Lad gifte mænd være reserverede og på vagt, så at intet ondt kan siges rettelig om dem. Vi lever i en tid hvor synden er overalt, og et upåagtet ord eller upassende handling skader deres nytte meget, som viser denne svaghed. Hold en anstændig afstand; lad det aldrig ske i dit forhold til andre, at fjenden kan fordel deraf. Hvis du begynder med at sætte din lid til andre, give særlig opmærksom til dem du foretrækker, bruge smigrende ord, vil Gud trække sin ånd tilbage.    
Hvis gifte mænd går ind i arbejdet, lader deres hustruer passe børnene, gør hustruen og moderen et lige så stort og vigtigt arbejde som husbonden og faderen. Selvom den ene er i missionsmarken, er den anden en hjemmemissionær, hvis byrder, bekymring og omsorg langt overgår mandens og faderens. Hendes arbejde er et højtideligt og vigtigt et, - at forme sindene og danne karaktertrækkene hos hendes børn, og oplære dem til nyttighed her, og gøre dem egnede for det fremtidige evige liv. Manden i den åbne missionsmark kan modtage menneskers ære, medens hun ikke får noget for det hårde arbejde der hjemme. Men hvis hun arbejder for hendes families bedste interesse, søger at forme deres karakter efter den guddommelige Model, skriver sekretærenglen hendes navn som en af de største missionære i verden. Gud ser ikke tingene som begrænsede øjne ser dem. Hvor forsigtig bør manden og faderen ikke være for at fastholde sin loyalitet til ægteskabsløfte. Hvor velovervejet bør hans karakter ikke være for at han ikke skal opmuntre til tanker hos unge piger, eller endog hos gifte kvinder, som ikke er i overensstemmelse med den høje og hellige standard, - Guds bud. De bud som Kristus viser er overmådelige brede, og når helt til hjertets tanker og intentioner. Her er mange som går over grænsen. Deres indbildte hjerte er ikke af den rene og hellige karakter som Gud forlanger; og uanset deres kald, uanset hvor mange talenter de har, vil Gud bemærke den synd der er imod dem, og vil regne dem langt mere skyldige og fortjent til hans vrede end dem der har mindre talenter, mindre lys, mindre indflydelse.    
Jeg pines når jeg ser mænd blive rost, smigret og forkælet. Gud har åbenbaret at nogle som får denne opmærksomhed er uværdige til at tage hans navn i deres læber; alligevel er de ophøjet til himlen efter begrænsede menneskers vurdering, som kun ser på det ydre. Mine søstre, forkæl eller smigre aldrig de stakkels, fejlende mænd, hverken unge eller gamle, gifte eller ugifte. I kender ikke deres svagheder, og I ved ikke af andet end denne opmærksomhed og denne overstrømmende ros kan bevise deres fordærv. Jeg er foruroliget over denne kortsynethed, manglende visdom, som mange udviser i denne fortrolighed.    
Mennesker som gør Guds arbejde, og som har Kristus blivende i deres hjerter, vil ikke fornedre moralitetens standard, men vil søge at ophøje den. De vil ikke finde behag i at kvinders smiger, eller blive forkælet af dem. Lad både unge og gifte mænd sige: "Fingrene væk!" Jeg vil ikke give den mindste anledning til dårlig omtale af mig. Mit gode navn er af langt større værdi end guld eller sølv. Lad mig bevare det uplettet. Hvis mennesker angriber det navn, skal det ikke være fordi jeg har givet dem anledning til det, men af samme grund som de der talte falsk om Kristus - fordi de hadede hans karakters renhed og hellighed; for det var en konstant irettesættelse for dem.    
Jeg ønsker at jeg kunne indprente enhver arbejdsmand i Guds sag, om det store stadige behov for alvorlig bøn. De kan ikke hele tiden være på deres knæ, men de kan opløfte deres hjerter til Gud. Det er den måde som Enok vandrede med Gud på.    
Pas på at selvtilstrækkeligheden ikke kommer ind, og I dropper Jesus ud, og arbejder i jeres egen styrke frem for i Mesterens ånd og styrke. Forspild ikke gyldne anledninger på letsindig snak. Når du vender hjem fra udført missionsarbejdet, så ros ikke dig selv, men ophøj Jesus; opløft Golgatas kors. Lad ingen rose eller smigre dig, eller klynge sig til din hånd som om du nødig vil lade hende gå. Vær bange for alt der viser sig som sådan. Når unge eller endog gifte folk viser tilbøjelighed til at åbne op for deres familiehemmeligheder for dig, så pas på. Når de udtrykker et ønske om sympati, så vid at det er på tide at passe meget på. Dem som er gennemsyret af Kristi ånd, og som vandrer med Gud, vil indflydelse have en uhellig ærgelse for sympati. De har et kammeratskab der tilfredsstiller ethvert ønske i sind og hjerte. Gifte mænd som accepterer kvinders opmærksomhed, ros og forkælelse, bør forvisse sig om at denne klasses kærlighed og forståelse ikke er værd at opnå; den er værdiløs.    
Dette er et emne vi må give agt på. Vi må passe på denne fordærvede tidsalders synder. Vi må afstå fra alt der smager af tarvelighed og upassende fortrolighed. Gud fordømmer det. Det er forbuden grund, som det er usikkert at sætte fødderne på. Ethvert ord bør være med til at ophøje, forfine og forædle karakteren. Det er syndigt at være tankeløs om sådanne ting. Apostlen Paulus formaner Timoteus til at ihærdighed og eftertænksomhed i sin tjeneste, og ansporede ham til at dvæle ved de ting der var rene og fremragende, så hans nytte er synlig for alle. De samme råd har denne tids unge der brug for. Grundige overvejelser er absolut nødvendige. Hvis mennesker blot ville tænke mere og handle mindre impulsivt, ville de have mere succes med deres arbejde. Vi har med emner at gøre af evig betydning, og vi kan ikke strække os til at væve vort eget mangelfulde arbejde ind. Vi ønsker at repræsentere Kristi karakter.    
Kvinder er for ofte temperamentsfulde. Af en eller anden grund tager de gifte og ugifte mænds opmærksomhed, og forleder dem indtil de overtræder Guds lov, indtil deres nyttighed er ruineret og deres sjæle er kommet i fare. Beretningen om Josef er skrevet ned til gavn for alle der fristes ligesom han. Han var fast som en klippe på princippet, og svarede fristeren: "Hvordan kan jeg udøve denne store ondskab, og synd imod Gud. Den moralske styrke som han havde, er der brug for nu. Hvis kvinder blot ville ophøje deres liv og blive Kristi medarbejdere, ville deres indflydelse være mindre farlig; men med deres nuværende indstilling, at ikke tage sig af ansvar hjemme, og ikke vise hensyn til de krav Gud stiller til dem, er deres indflydelse ofte stærk i den forkerte retning, deres kræfter svækkes, og deres arbejde bærer ikke det guddommelige afpræg. De er ikke hjemme missionære, heller ikke missionærer borte fra hjemmet; og ofte er hjemmet, det dyrebare hjem, helt fortvivlet.    
Lad enhver som bekender sig til Kristus, forsøger at overvinde al umandighed, al svaghed og tåbelighed. Nogle mennesker vokser aldrig op til mænds fulde statur i Jesus Kristus. De er barnlige og føjer selvet. Ydmyg dydighed vil rette op på alt dette. Ren religion besidder ingen barnagtige selvføjende karaktertræk. Det er ærværdigt i højeste grad. Lad da ikke nogen af dem der har skrevet sig op som Kristi soldater, være ved at vansmægte på prøvelsens dag. Alle bør føle at de har et alvorligt arbejde at gøre med at ophøje deres medmennesker. Ikke ret til at hvile fra den krig der gør dyden ønskværdig og ondskaben for had. At adlyde Guds bud er at gøre det rigtige og kun det rigtige. Dette er kristen mandighed. Men mange behøver at tage hyppige lektier fra Kristi liv, som er vor tros ophav og fuldender. "Hold jer ham for øje, som fandt sig i en sådan modstand fra syndere, for at I ikke skal blive trætte og miste modet. Endnu har I ikke stridt så hårdt i jeres kamp mod synden, at det har kostet blod." I skal vise vækst i den kristne nådegave. Ved at udvise sagtmodighed under provokation, og vokse bort fra lav jordiskhed, beviser du at du har en iboende Frelser. Enhver tanke, ord og handling tiltrækker mennesker til Jesus, frem for selvet. Der er rigtig meget arbejde at udrette, Men lidt tid til at gøre det i. Lad dit livsgerning inspirere alle med den tanke, at de har et arbejde at gøre for Kristus. Hvor der end er pligter at udrette som kun få forstår, fordi de ikke ønsker at se deres livsgerning, så accepter dem, og udfør den.    
Jeg tilskynder jer atter til renhedens nødvendighed i enhver tanke, i enhver handling. Vi har et personligt ansvar over for Gud, et personligt arbejde som ingen andre kan gøre for os. Det er at gøre verden bedre ved forskrift, personlig bestræbelse og eksempel. Så længe vi er selskabelige, så lad det ikke blot være for fornøjelsens skyld, men med et fortsæt. Der er sjæle at frelse. Kom nær til dem ved din personlige bestræbelse. Åben dine døre for unge mænd der udsættes for fristelse. Det onde indbyder dem til enhver tid. Forsøg at interessere dem. Hvis de er fulde af fejl, så forsøg at rette disse fejl. Hold dig ikke på afstand af dem, men kom tæt ind på dem. Bring dem hen til din kamin; indbyd dem ind til dit familiealter. Der er et arbejde som tusindvis behøver at have gjort for sig. Ethvert i Satans have er behængt med fristelser, giftige frugter, og veer er erklæret over enhver som plukker deraf og spiser. Lad os huske på at Guds krav til os, at gøre stien til himlen klar, strålende og attraktiv, så vi kan vinde sjæle bort fra Satans destruktive trylleri. Gud har givet os en grund til at vi bliver brugt i en ædel hensigt. Vi er her som aspiranter til det næste liv. Det er for en alvorlig en periode for nogen af os til at være ryggesløse eller handle uforsigtigt. Vor omgang med andre bør karakteriseres af sober optræden og himmelsindethed. Vor samtale bør være over himmelske ting. "De, der frygter Herren, talte dengang med hinanden, og Herren lyttede opmærksomt. Der blev skrevet en bog, for at Herren skulle erindre dem, der frygter ham og agter hans navn. Den jeg griber ind, siger Hærskarers Herre, skal de være min ejendom; jeg vil skåne dem, som en far skåner den søn, der tjener ham." Når samtalen er af billig karakter, og smager af at opnå menneskelig sympati og menneskelig påskønnelse, udspringer det af elskovssyg sentimentalisme, og hverken unge eller mænd med grå hår er sikre.    
Hvad er mere værdigt at optage sindet med end genløsningsplanen? Det er et uudtømmeligt emne. Jesu kærlighed, den frelse der blev givet faldne mennesker ved Hans ubegrænsede kærlighed, hjertets hellighed, den dyrebare frelsende sandhed for de sidste dage Jesu Kristi nåde, dette er de emner som opliver sjælen, og får det rene hjerte til at føle den glæde disciplene mærkede, da Jesus kom og vandrede med dem da de drog til Emmaus. Han som har centreret sin hengiven omkring Kristus vil finde den slags hellige selskaber velbehagelige, og vil samle guddommelig styrke ved en sådan sammenkomst; han som ikke finder behag i den slags samtale, og som bedst finder behag i elskovssyg tom snak har vandret bort fra Gud, og er blevet død over for hellig og ædel higen. Disse fortolker det sensuelle og jordiske som himmelsk. Når Guds sandhed er et blivende princip i hjertet, vil det være som et levende udspring. Der kan gøres forsøg på at holde det tilbage, men det vil strømme frem fra et andet sted; det er der, og kan ikke tages bort. Sandheden i hjertet er et livets kildeudspring. Den opfrisker den trætte, betvinger onde tanker og udtryk og får alt til at blomstre op.    
Siver der ikke rigeligt ud omkring os, der viser de farer der kommer på vor sti? Overalt ses menneske-skibbrud, nedbrudte familiealtre, opbrudte familier. Der er en besynderlig eftergivenhed af princippet, moralstandarden fornedres, og jorden bliver hurtigt til et Sodoma. Fremgangsmåderne i Sodoma, som frembragte Guds dom over verden, og fik den til at blive oversvømmet med vand, og fik Sodoma udslettet med ild, nærmer sig hurtigt. Vi nærmer os enden. Længe har Gud båret over ned menneskes forhærdelse, men deres straf er ikke mindre sikker. Lad dem der bekender at være verdens lys, forlade al syndighed. Vi ser den samme ånd manifesteret imod sandheden, som den blev set i Kristi dage. Af mangel på bibelargumenter vil dem, der gør Guds lov ugyldig, fremstille falsknerier for at vanære og blokere medarbejderene. Dette gjorde de mod verdens Forløser; de vil gøre det mod hans efterfølgere. Beretninger som ikke har det mindste fundament, vil forsvares som sandhed.    
Måtte Herren tiltrække sig sjæle, og bibringe dem hver især en fornemmelse af deres hellige ansvar for at forme en karakter så Kristus ikke skammer sig ved at kalde dem brødre. Ophøj standarden, og så vil den himmelske velsignelse lyses over dig på den dag hvor enhver vil modtage efter de gerninger han har gjort legemligt. Medarbejderne for Gud må leve som efter hans øjne, og hele tiden udvikle sig i karakter, sand dydighed og gudsfrygt. Deres sind og hjerte må være så gennemsyret af Kristi Ånd og højtidelige af det hellige budskab de skal frembære at enhver tanke enhver handling, og ethvert motiv, vil være over det jordiske og sensuelle. Deres lykke vil ikke ligge i forbudte, selviske tilfredsstilelser, men i Jesus og hans kærlighed.    
Moralitetens standard ophøjes ikke højt nok i blandt Guds folk. Mange som bekender at holde Guds bud, og forsvarer dette, bryder disse. Fristelser præsenterer sig selv på en måde så den fristede tror de ser en undskyldning for overtrædelse. Dem som går ind på missionsmarken bør være mænd og kvinder som vandrer og taler med Gud. Dem som står som prædikanter bag den hellige talerstol bør have et ulasteligt omdømme; deres liv bør være pletfrit, over alt der smager af urenhed. Bring ikke dit omdømme i fare ved at gå på fristelsens. Hvis en kvinde holder din hånd i længere tid, så træk den hurtigt tilbage, og red hende fra synd. Hvis hun udviser en upassende hengivenhed, og klager over at hendes mand ikke elsker hende og forstår hende, så prøv ikke at dække hendes mangel. Din eneste sikre og kloge handlemåde i en sådan situation er at holden din forståelse for sig selv. Der er masser af sådanne situationer. Peg disse sjæle til Byrdebæreren, den sande og sikre rådgiver. Hvis hun har valgt Kristus som en kammerat, vil han give hende nåde til at bære forsømmelsen uden dens høst; imidlertid burde hun gøre alt i sin kraft for at binde hendes mand til sig med største flid og trofasthed idet hun gør hjemmet attraktivt og venligt. Hvis alle hendes anstrengelser forgæves og ikke påskønnes, vil hun få forståelse og hjælp fra sin velsignede Forløser. Han vil hjælpe hende med at bære alle hendes byrder, og trøste hende i hendes skuffelser. Hun viser mistillid til Jesus når hun rækker ud efter menneskelige ting, til det sted Kristus altid er parat til at udfylde. Når hun erstatter med disse ting, synder hun imod Gud. Hun vil gøre ret i at ransage sit eget hjerte kritisk, for at se om synden ikke lurer i sjælen. Det hjerte der accepter menneskelig sympati og forbuden tiltrækning fra nogen, er ikke ren og fejlfri over for Gud.     
Bibelen giver mange slående illustrationer på ondsindede kvinders stærke indflydelse. Da Bileam blev kaldt til at forbande Israel, fik han ikke lov til at gøre det; for "Herren har ikke beskuet Jakobs uretfærdighed, han har heller ej, forvanskelsen i Israel." Men Bileam som gav efter for een fristelse blev nu Satans agent fuldt ud; og han bestemte sig for at udføre det som Gud ikke har tilladt ham at gøre direkte. Han har tidligere lagt en snare hvorved hvori Israel skulle fanges med den smukke moabitiske kvinde, som leder dem til at overtræde Guds lov. Derved ville der findes uretfærdighed hos dem, og Guds velsignelse vil ikke hvile over dem. Deres kræfter vil svækkes stærkt, og deres fjender vil ikke længere være bange for dem til kræfter, fordi hærskarenes Herre ikke var i deres hære.    
Det er ment som en advarsel til Guds folk der lever i de sidste dage. Hvis de efterfølger retfærdighed og sand hellighed, hvis de alle holder Guds bud, vil Satan og hans agenter ikke få lov at overvinde dem. Al modstand fra deres bitreste fjender vil vise sig at være kraftesløs for at kunne ødelægge eller rykke Guds egen beplantede vin op med rode. Men Satan forstår hvad Bileam lærte af bitter erfaring, at der ikke er ingen fortryllelse mod Jakob, hverken spådom mod Israel, medens de ikke gemte på synd; og hans kraft og indflydelse vil altid bruges på at ødelægge deres enhed og besmitte deres karakterrenhed. Hans snarer lægges på tusinde måder for at svække deres kraft til godt. Gud har velsignet sit lovlydige folk, og al modstand og alle falsknerier som bringes imod dem, vil kun styrke dem som står fast i forsvar for den tro, der en gang blev overbragt de hellige. Men hvis dem, som bekender at være forvaltere af Guds lov, bliver til overtrædere af denne lov, trækkes hans beskyttende omsorg tilbage, og mange vil falde på grund af trodsighed og tøjlesløshed. Så vil vi i virkeligheden være ude af stand til at modstå vore fjender. Men hvis hans folk forbliver adskilte og udskilt fra verden, som en nation der gør retfærdigheden, vil Gud være deres forsvar, og ingen af de våben der er dannet imod dem, vil lykkes.    
I synet af denne tids farer, skal vi ikke, som Guds lovlydige folk, skal vi så ikke bortlægge den synd, al uretfærdighed og al trodsighed der iblandt os?! Skal kvinder, som bekender sig til sandheden, ikke passe nøje på sig selv, at de ikke på mindste måde opmuntrer til uforsvarlig fortrolighed? De kan lukke mange døre for fristelser, hvis de altid vil være strengt reserverede og opføre sig sømmeligt. Lad mennesker finde et eksempel i Josefs liv, og stå fast på princippet, uanset hvor stærk fristelsen er for dem. Vi ønsker at være stærke mænd og kvinder for det rigtige. Der er dem omkring os, som er svage i moralsk styrke. De behøver at være i selskab med dem, som er faste, og hvis hjerter er tæt knyttet til Kristi hjerte. Enhvers principper vil sættes på prøve. Med der er dem som falder I fristelse ligesom en hjort fanges i snøren. De indbyder Djævelen til at friste dem. De bedøver sig selv, svækkes i moralsk kraft, og skam og forvirring bliver resultatet.    
Hvor usle er ikke de i Guds øjne som bekender at stå i forsvar for Guds øjne og alligevel overtræde den! De er en skamplet for den dyrebare sag, og giver sandhedens modstandere anledning til triumf. Skillemærket mellem Jesu efterfølgere og Satans bør aldrig udslettes. Af Gud er der trukket en klar linie mellem de lovlydige og lovbryderne. Disse blander ikke sammen. Disse er ligeså adskilte, som de er forskellige, som dag og nat, - forskellig i deres smag, deres mål, deres stræben, deres karakter. Hvis vi opelsker Guds kærlighed og gudsfrygt, vil vi nære afsky for det mindste der ligner urenhed.  

17 11 1885 Review and Herald Guds nåde og barmhjertighed. *  
 På festens sidste og største dag stod Jesus frem og råbte: "Den, der tørster, skal komme til mig og drikke. (Joh 7,37.)    
En gang om året, ved løvhyttefesten mindedes Israels børn den tid, da deres fædre boede i telte i ørkenen på deres vandring fra Ægypten til Kanaans land. Ceremonierne på festens sidste dag var af særlig højtidelig karakter, men den største interesse samledes om den ceremoni, der udførtes til minde om vandet, der vældede frem fra klippen. Når præsterne i et gyldent kar bar Siloams vand ind i templet og det efter at være blevet blandet med vin blev hældt over offeret på alteret, var der stor glæde. En mængde af stemme, blande sig med basunstødene og bækkenerne, forenet i pris til den allerhøjeste Gud; for i deres tanker flød vandene fra den slagne klippe i forbindelse med Helligåndens udgydelse, som de forventede at modtage, når Messias kommer.    
Ved denne lejlighed hørtes over lyden af skarens larm og jubel en stemme, der sagde: "Om nogen tørster, han komme til mig og drikke!" Folkets opmærksomhed fanges. Udadtil er alt glæde, men Jesu øje, der betragter skaren med den ømmeste kærlighed, ser sjælen, der hungrer og tørster efter livets vand. Og alligevel søgte mange at dække sjælens behov ved de mange tomme ceremonier, at slukke deres tørst fra cisternerne der ikke havde vand, og forstod ikke deres store behov. De viste stor ydre glæde over kilden var blevet åbnet, men de nægtede selv at drikke af dens livgivende vande.     
Den nådige indbydelse: "Han komme til mig og drikke," lyder ned gennem alle tidsaldre til vor tid. Vi står måske i en lignende stilling som jøderne på Kristi tid; vi jubler, fordi sandhedens kildevæld er blevet åbnet for os, mens dets levende vande ikke får lov til at forfriske vore tørstige sjæle. Vi må drikke. Det er vort privilegium og opgave at drikke, og genopfriske vore egne sjæle; og så ved vore tapre ord og hellig glæde og sejre, at opmuntre og styrke andre. I ord og handlinger må vi udtrykke den store frelses gaver, som er blevet tilvejebragt for os.    
Livets kilde er blevet åbnet for os for en overmådelig pris. Og alligevel er der mange som er hævet til skyerne og beundrer den, men ikke vil drikke af dens helbredende, sunde og livgivende vande. Men deres stemmer som drikker vil vendes den højtideligste lovprisning. Grunden til at der ikke er mere glæde og fryd til Gud, er at så få drikker af de levende vande. Mange peger andre til krystal-strømmene; de indbyder andre til at drikke; men selv smager de ikke af dens rene vande.    
Der findes guddommelig nåde for alle, som vil tage imod den, men alligevel er der også noget, vi selv skal gøre. Ofte hører vi der bliver talt om hvad Jesus har gjort for os, og ikke noget om hvad vi kan gøre for os selv, som vil sikre os himlen. I en forstand kan det være rigtigt, men i anden forstand er det ikke rigtigt. Der er en opgave vi må udrette for at blive egnede til at være sammen med englene. Vi må blive som Jesus, fri for syndens besmittelse, Han var alt det, han forlanger, at vi skal være; han var et fuldkomment forbillede for barndommen, for ungdommen og for den voksne alder. Vi må mere nøje lægge mærke til dette forbillede.     
Jesus var Himmelens Majestæt, men dog nedlod han sig til at tage små børn i sine arme og velsigne dem. Han, som englene tilbeder, lyttede med den ømmeste kærlighed til deres pludren og lovprisning. Vi må ligne ham i hans ædle værdighed, mens vore hjerter mildnes og betvinges af den guddommelige kærlighed, der boede i Kristus. Vor opførsel bør karakteriseres af enkelhed, og vi bør komme tæt til vore brødres hjerter, elske dem som Kristus har elsket os.     
Der ligger et arbejde foran os med at omdanne vort sind efter det guddommelige forbillede. Vi må opgive alle dårlige vaner. Den urene må blive ren af hjertet, den egenkærlige må opgive sin egenkærlighed, den hovmodige må skaffe sig af med sin stolthed, den selvtilfredse må overvinde sin selvtilfredshed og forstå, at uden Kristus er han intet. Hver enkelt af os vil blive fristet hårdt. Vor tro vil blive prøvet til det yderste. Vi må have en levende forbindelse med Gud. Vi må have del i guddommelig natur, så skal vi ikke blive ført vild af fjendens påfund og skal undfly den fordærvelse som er i verden på grund af lysten.     
Vi må være fast forankrede i Kristus, rodfæstede og grundfæstede i troen. Satan arbejder ved andres hjælp. Han udvælger dem, der ikke har drukket af livets vand, og hvis sjæle tørster efter noget nyt og fremmed, og som altid er rede til at drikke af en hvilken som helst kilde, de træffer på. Der vil lyde røster, som siger: "Se, her er Kristus," eller "Se, der er han," men vi må ikke tro dem. Vi har umiskendelige beviser for, at det er den sande hyrdes stemme, der kalder på os. Han siger: "Jeg har holdt min Faders befalinger!" Han fører sine får ad den ydmyge lydigheds vej til Guds lov, men han tilskynder dem aldrig til at overtræde loven.    
"En fremmeds røst kendes på, at den hverken respekterer eller adlyder Guds hellige, retfærdige og gode lov. Mange, som ikke tager hensyn til loven, foregiver at være hellige og roser sig af de mirakler, de udfører med at helbrede de syge. Men hvilken magt er det, der står bag disse helbredelser? Ser nogen af disse, at de overtræder loven? Og tager de standpunkt som lydige børn, der er parat til at adlyde alle Guds krav? Johannes siger om dem, der bekender sig til at være Guds børn: "Den, som siger, at han kender Gud og ikke holder hans bud, er en løgner, og i ham er sandheden ikke." (1Joh 2,4.)    
Ingen behøver at blive bedraget. Guds lov er lige så hellig som hans trone. Hvert eneste menneske som er født ind i verden, skal dømmes efter den. Der er ingen anden norm som karakteren kan prøves ved. Hvis ikke det er i overensstemmelse med den så er der ingen morgenrøde i det. "Til belæringen og til budskabet" (Es 8,20). Skal Guds ord da afgøre sagen, eller skal vi godtage menneskers krav? Kristus siger: "På frugterne skal I kende dem." Hvis de som udfører disse helbredelser, på grund af sådanne begivenheder, er tilbøjelige til at undskylde deres forsømmelse af Guds lov og fortsætter med at være ulydige, selv om de ellers har kraft til hvad som helst, så kan man ikke drage den slutning at de har Guds store kraft. Tværtimod er det den store bedragers mirakel virkende kraft. Han overtræder den moralske lov, og han benytter sig af ethvert påfund som han råder over, for at gøre menneskene blinde over for dens sande karakter. Vi er advaret om at i de sidste dage vil han virke "med stor magt og med undere og falske tegn." Han vil fortsætte med disse undere til prøvetiden er slut, sådan at han kan henvise til disse som bevis for at han er en lysets og mørkets engel.    
Brødre, vi må være på vagt over for en foregiven hellighed, som tillader, at man overtræder Guds lov. Den, som træder loven under fod og bedømmer sig selv efter egne normer, kan ikke blive helliggjort. En lovkyndig stillede Jesus dette spørgsmål: "Mester! hvad godt skal jeg gøre for at få et evigt liv?" Jesus svarede: "Hvad står der skrevet i loven, hvordan læser du?" Han svarede og sagde: "Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte og med hele din sjæl og med hele din styrke og med hele dit sind, og din næste som dig selv." Han sagde til ham: "Du har svaret rigtigt; gør dette, så skal du leve." Her er det altså sagt helt klart, at evigt liv afhænger af lydighed mod alle Guds lovs forskrifter.    
Ved at udskille os selv fra verden som Guds lovlydige folk, har vi erfaret fjendens kraft og modstand. Idet vi går frem under befalingen, "Ryk frem," kan vi glæde os over at Guds engle har gået foran os, og beredt vejen. Som det skete førhen, har vi krydset det Røde Hav og igen og igen erkendt at Guds hånd har udfriet os. Det er vor opgave at huske på disse beviser på guddommelig velvillighed, og sende taksigelse og pris for at vor frelses Befalingsmand, skjult i sky støtten om dagen og i ild støtten om natten, der har ledt os og stadig leder os til hele sandheden.    
Det er bedst for os at få løvhyttefesten, en glædelig fest med Guds velsignelser til os, som et folk. Ligesom Israels børn fejrede den udfrielse som Gud havde gjort for deres fædre, og mirakuløse beskyttelse af dem under deres rejser fra Ægypten til det forjættede land, ligeledes bør Guds folk i dag huske glædeligt på de forskellige måder han har udtænkt for at bringe dem ud af verden, væk fra vildfarelsens mørke, til sandhedens dyrebare lys. Vi bør ofte huske på deres afhængighed af Gud, som første gang førte hans værk frem. Vi bør være taknemmelige over at se de gamle vejmærker, og genopfriske vore sjæle med erindring om vor rundhåndede Velgørers elskelighed.    
I virkeligheden er vi fremmede her, og pilgrimme til et bedre land. Vort fremtidige hjem er i det himmelske Kanaan, hvor vi skal drikke af "den rene flod med livets vand, klar som krystal, der udspringer fra Guds og Lammets trone." Men idet vi rejser fremad, hvilket velsignet privilegium har vi ikke for at acceptere Kristi indbydelse: "Hvis nogen tørster, så lad ham komme til mig og drikke." Lad os glæde os over Guds godhed; og fremvise Hans pris som har kaldt os ud af mørke til hans forunderlige lys.  

26 01 1886 Review and Herald Frieri og ægteskab. *   
 I vore dage, da mange farer og megen fordærvelse er rådende, er de unge udsatte for store prøver og fristelser. Mange sejler ind i en farlig havn. De behøver en lods; men de forsmår at modtage den hårdt tiltrængte hjælp, fordi de tror, at de er kompetente til selv at føre skuden, og de fatter ikke, at de er ved at støde på en skjult klippe, som kan få dem til at lide skibbrud på tro og lykke. Når det gælder frieri og ægteskab er de ganske forblindede, og det, de helst vil, er at gå deres egen vej. I denne den mest betydningsfulde periode i deres liv trænger de til en rådgiver, som ikke tager fejl, en sikker fører. Denne vil de finde i guds ord. Hvis de ikke flittigt studerer dette ord, vil de begå store fejl, som vil ødelægge deres lykke såvel som andres, både for det nærværende og det tilkommende liv.    
Der er en tilbøjelighed hos mange til at blive heftige og halsstarrige. De har ikke taget imod guds ords kloge råd. De har ikke kæmpet med deres eget jeg og vundet en dyrebar sejr, og deres stolte, ubøjelige vilje har drevet dem bort fra pligtens og lydighedens sti. se tilbage over jeres svundne liv, unge venner, og overvej omhyggeligt jeres færd i lyset af guds ord. Har i udvist den samvittighedsfulde agtelse for jeres forpligtelser over for eders forældre, som bibelen betoner? Har i behandlet den moder med venlighed og kærlighed, som har draget omsorg for jer fra i var små? Har i taget hensyn til hendes ønsker? Eller har i bragt smerte og bedrøvelse til hendes hjerte ved at følge jeres egne ønsker og planer? Har den sandhed, i bekender jer til at tro på, helliget jeres hjerter og blødgjort jeres vilje? Hvis ikke har i et stort arbejde at udføre med hensyn til at gøre godt igen, hvad i har gjort forkert.    
Bibelen fremholder en fuldkommen standard for karakteren. Denne hellige bog, inspireret af gud og skrevet af hellige mænd, er en fuldkommen fører under alle livets omstændigheder. Den fremholder klart både unge og gamles pligter. Hvis man gør den til fører for livet, vil dens lære lede sjælen opad. Den vil forædle sindet, styrke karakteren og skabe fred og glæde i hjertet. Men mange af de unge har valgt at være deres egne rådgivere og førere. Sådanne unge trænger til mere indgående at studere bibelens lære. På dens blade vil de finde åbenbaret deres pligt over for deres forældre og deres brødre i troen. Det femte bud lyder: ær din fader og din moder, at dine dage må blive mange i det land, herren din gud giver dig. Vi læser atter: i børn, lyd jeres forældre i herren, thi dette er ret. Et af de tegn, som viser, at vi lever i de sidste dage er dette, at børn skal være forældrene ulydige, utaknemmelige og vanhellige. Der er en overflødighed af forskrifter og råd i guds ord vedrørende dette at have respekt for forældre. Det gør det klart for de unge, at de har en hellig pligt til at elske og glæde dem, som har ført dem fra de var spæde gennem barndommen og ungdommen op til manddoms tiden, og som nu for en stor del er afhængig af dem, hvad deres fred og lykke angår. Bibelen taler klart nok om dette emne, og alligevel er dens lære blevet i høj grad forsømt.     
De unge har mange lektier at lære, og den mest betydningsfulde er den at lære sig selv at kende. De bør have en korrekt forståelse af deres forpligtelser over for deres forældre, og de bør i Kristi skole stadig lære at være ydmyge og sagtmodige af hjertet. På samme tid som de skal elske og ære deres forældre, skal de også respektere erfarne menneskers dømmekraft, sådanne, som de er forbundne med i menigheden. Når en ung mand søger selskab med en ung dame og vinder hendes venskab, uden at hendes forældre ved noget af det handler han ikke som en nobel kristen hverken mod hende eller hendes forældre. Ved hemmelige sammenkomster, kan han vinde indflydelse over hendes sind, men idet han gør dette, åbenbarer han ikke den sjælens nobelhed og ærlighed, som ethvert guds barn bør besidde. For at opnå deres hensigter optræder de ikke åbent og frit efter bibelens regel og handler ikke ærligt over for dem, som elsker dem, og som forsøger på at være deres trofaste beskyttere. Ægteskab som kommer i stand på en sådan måde, er ikke i overensstemmelse med guds ord. En mand, som vil lede en datter bort fra pligtens vej, som forvirrer hendes ideer vedrørende guds enkle og tydelige befalinger om at lyde og ære sine forældre, vil heller ikke blive trofast over for sine ægteskabelige forpligtelser.    
Bibelen spørger: hvorledes holder en ung sin vej ren? Og svaret lyder: ved at holde sig efter dit ord. Den unge mand, som gør bibelen til sin fører, behøver ikke at tage fejl af pligtens og sikkerhedens vej. Den velsignede bog vil lære ham at bevare sin karakters renhed, at være sanddru og ikke bedragerisk. Du skal ikke stjæle, blev der skrevet med guds finger på stentavlerne, og alligevel, hvor meget tyveri praktiseres og undskyldes ikke, når det gælder om at vinde et menneskes hengivenhed. Ved en ukorrekt bejlen og ved hemmelige sammenkomster, kan en mand vinde en uerfaren kvindes hengivenhed; hun ved ikke, hvortil disse ting vil føre, og til en vis grad drages hun bort fra sine forældre og kommer under hans kontrol, som ved sin fremgangsmåde viser, at han egentlig er hendes kærlighed uværdig. Bibelen fordømmer enhver art af uærlighed og fordrer, at man skal handle ret under alle omstændigheder: den, som gør bibelen til sin ungdoms fører, lyset på sin sti, vil adlyde dens lære i alle ting. Han vil ikke overtræde et bogstav eller en tøddel af loven for at opnå en eller anden hensigt, selv om han skal gøre store ofre. Dersom han tror på bibelen, ved han, at guds velsignelse vil ikke hvile over ham, hvis han afviger fra den rette vej. Skønt det en tid kan se ud til at det går ham godt, vil han visselig komme til at høste frugterne af sin færd.    
Guds forbandelse hviler over mange af de upassende og ubetimelige forbindelser, som dannes i denne verdens sidste tid. Hvis bibelen lod os i uvidenhed og mørke angående disse spørgsmål, da ville den fremgangsmåde, mange af vore dages unge bruger i deres opførsel over for hverandre, være mere undskyldelig men bibelens fordringer står ikke som en halvkvædet vise. Nej, de forlanger fuldkommen renhed, hvad tanker, ord og handlinger angår. Vi er taknemmelige til gud, fordi hans ord er et lys for vor fod, og at ingen behøver at tage fejl af pligtens vej. De unge burde hente råd fra den hellige skrift og give agt på disse råd; thi vi begår altid store fejltagelser, når vi viger af fra dens forskrifter.    
Hvis der er noget emne, som burde overvejes med klar forstand og en dømmekraft, som ikke er påvirket af følelserne, er det emnet ægteskab. Hvis vi nogen sinde behøver bibelen som rådgiver, er det, når vi står over for det skridt at forene to personer for livet. Men den idé gør sig i almindelighed gældende, at vedrørende denne sag må følelserne afgøre sagen, og i alt for mange tilfælde vil elskovssyg sentimentalitet styre roret og føre til sikker ruin. I dette stykke viser ungdommen mindre intelligens end i nogen anden sag. På dette område nægter de at tage forstanden til hjælp. Spørgsmålet om ægteskab synes at have en fortryllende magt over dem. De overlader sig ikke til gud. Deres sanser er lænkebundne, og de går fremad i hemmelighed, som om de frygtede for, at deres planer skulle blive forpurrede af en eller anden.    
Den skjulte måde, hvorpå man indleder frieri og ægteskab, er årsag til en hel del elendighed, hvis fulde udstrækning kun gud kender, på denne klippe har tusinder lidt skibbrud på deres sjæle. Kristne, som ellers har vist alvor i deres liv, og som synes at være trofaste over for ethvert andet emne, begår ofte store fejl på dette område. De viser en så fast vilje i dette stykke, at ingen fornuftgrund kan få dem til at forandre sig. De er blevet så grebne af menneskelige følelser og impulser, at de ikke har noget ønske om at ransage bibelen og komme i nøje forbindelse med gud. Satan ved godt, hvad slags elementer han har at arbejde med, og han anvender sin djævelske visdom på forskellig måde til at fange sjæle og føre dem mod fordærvelse. Han giver agt på hvert skridt, som bliver taget, og kommer med mange forslag, og ofte følger man hellere disse forslag end guds ords råd. Dette fint vævede og farlige net laver han på en dygtig måde, så at han kan fange de unge og de, som ikke er på deres post, deri. Det er ofte skjult under et lysskær men de, der bliver dets ofre, gennemstikker sig selv med mange sorger. Som resultat ser vi mennesker lide skibbrud alle vegne.    
Når vil vor ungdom blive klog? Hvor længe skal dette værk gå for sig? Skal børn rådspørge bare deres egne ønsker og tilbøjeligheder og være ligegyldige over for deres forældres råd og dømmekraft? Der er nogle, som synes aldrig at spilde en tanke på deres forældres ønske eller på, hvad de foretrækker, ej heller at tage hensyn til deres mere modne dømmekraft. Egenkærlighed har stængt døren til deres hjerter for sømmelig hengivenhed. De unges sind trænger til at blive vækket i denne henseende. Det femte bud er det eneste bud, hvortil der er knyttet et løfte, men man tager sig sagen let; ja, det bliver endog sat aldeles til side for det, de i deres forelskelse har lyst til. At tage sig en moders kærlighed let og at vanære en faders omsorg er synder, der står opført imod mange unge.    
En af de største vildfarelser i forbindelse med denne sag er den, at de unge og uerfarne ikke må forstyrres i deres kærlighed, og at man ikke må blande sig ind i deres kærlighedshistorier. Men hvis der er noget emne som burde betragtes fra alle mulige sider, er det netop, dette. Det er absolut nødvendigt at tage imod den hjælp, som andres erfaring og en rolig, omhyggelig overvejelse af sagen fra begge sider medfører, det er en sag, som behandles alt for let af de allerfleste mennesker. Tag gud og jeres gudfrygtige forældre med på råd, unge venner! Bed over sagen. Mål hver følelse, og giv agt på karakterudviklingen hos den, som du tænker på at knytte din livs skæbne til. Det skridt, du er i færd med at tage, er et af de allervigtigste i dit liv og burde ikke tages for hastigt. Om du end elsker, så vær ikke blind i din kærlighed.    
Tænk nøje over, om dit ægteskabelige liv vil blive lykkeligt eller uharmonisk og forfejlet. Fremstil det spørgsmål: vil denne forening hjælpe mig opad mod himlen? Vil den forøge min kærlighed til gud og vil den gøre mig mere nyttig i dette liv? Hvis du efter disse overvejelser finder, at forbindelsen ikke fører dig tilbage eller nedad, så gå da frem i guds navn. Selv om du har forlovet dig uden at have haft klar forståelse af dens karakter, med hvem du har til hensigt at forene dig, så tro ikke, at denne forlovelse gør det absolut nødvendigt at påtage dig ægteskabsløftet og binde dig for livet til et menneske, du ikke kan elske og respektere. Vær meget forsigtig, før du indgår en forlovelse men bedre, langt bedre, er det at bryde en forlovelse før ægteskabet end bagefter at søge skilsmisse som mange gør.    
Sand kærlighed er en plante, som trænger til at blive dyrket. Den kvinde, som ønsker en fredfuld og lykkelig forbindelse, og som ønsker at slippe fremtidige sorger og elendigheder, bør spørge, før hun giver efter for sine følelser: har han, som jeg holder af, en moder? Hvorledes er hendes karakter? Hvorledes forholder han sig over for de forpligtelser, han har over for hende? Er han imødekommende over for hendes ønsker? Og ser han på hendes velfærd? Dersom han ikke respekterer og ærer sin moder, vil han da vise respekt og kærlighed, venlighed og hengivenhed mod sin hustru? Når nyhedens interesse ved ægteskabet er forbi, vil han da fremdeles elske mig? Vil han være overbærende med mine fejl eller vil han være kritisk og herskesyg? Sand hengivenhed vil bære over med mange fejl. Kærlighed vil ikke opdage dem.    
De unge stoler alt for meget på følelser. De skulle ikke give sig hen så let og ikke alt for hurtigt lade sig erobre af den elskedes vindende ydre. Det frieri, som går for sig i vor tid, smager meget af bedrag og hykleri, som sjælefjenden har mere med at gøre end herren. Hvis man nogen sinde behøver sund sans, så er det i dette stykke, men det er en kendsgerning, at man ser ikke meget til sund sans i så henseende.    
Dersom børn ville have mere fortrolighed til deres forældre, dersom de ville stole på dem og fortælle dem om deres glæder og sorger, ville de spare sig selv mangen en fremtidig hjertesorg. Når de står uklare over for, hvilken vej de skal gå, burde de fortælle deres forældre, akkurat som de ser på det og bede dem om råd. Hvem er så godt forberedt på at udpege deres farer som gudfrygtige forældre? Hvem kan bedre forstå deres særskilte temperament, end de kan? Børn, som er kristne, vil sætte deres gudfrygtige forældres kærlighed og godkendelse over enhver jordisk velsignelse. Forældrene kan sympatisere med børnene og bede for og med dem om, at gud vil beskytte dem og lede dem. Frem for alt vil de lede dem til deres aldrig svigtende ven og rådgiver, som føler for dem og kender deres svagheder. Han, som var fristet i alle ting i lige måde med os, dog uden synd, han ved, hvorledes han skal komme dem til hjælp, som fristes.<p><i>Basel, Schweiz.</i>  

2 03 1886 Review and Herald De to forordninger.*    
 Guds sandhed er den samme i alle tidsaldre, skønt den antager forskellige former for at imødekomme hans folks behov i forskellige tidsperioder. I Det gamle Testamentes tid var alt af betydning nøje forbundet med helligdommen. I det allerhelligste tog den store JEG ER bolig..... Dér, over nådens trone, overskygget af kerubernes vinger, dvælede hans herligheds Shekinah, det uforanderlige tegn på hans nærværelse, medens ypperstepræstens brystplade, der var besat med ædelsten, bragte Jehovas alvorsfulde budskab til folket. Hvilken vidunderlig begivenhed, når den Hellige, Skaberen af himmel og jord, således viste sin herlighed og åbenbarede sin vilje for menneskenes børn!     
Ceremonierne og ofringerne i denne pagt pegede hen til Jesus, som ville blive det fuldkomne offer for syndens menneske. Foruden disse mystiske symboler og skygger, der pegede hen til en kommende frelser, var der en nærværende frelser hos israelitterne. Det var ham, som, indhyllet i en skystøtte om dagen og en ildstøtte om natten, førte dem på deres vandringer, og det var ham, som direkte meddelte Moses de ord, der skulle gentages for folket. De, som håner det gamle system og efter eget udsagn accepterer Kristus i det nye, erkender ikke, at den samme Kristus var leder for det gamle Israel, og at alle budene, reglerne og forskrifterne kom fra hans læber for at styre mere end en million mennesker. Han, som var lige med Faderen ved menneskets skabelse, var fører og lovgiver for sit fordums folk.    
Kristi billede i den tidligere forordning, er åbenbaret i evangeliets forordning. Skyerne der omgav hans guddommelige form er blevet rullet til side; sløret og skyggerne er forsvundet; og han står åbenbar, ikke som det jødiske folk forventede, som en magtfuld konge som ville besejre deres fjender og opnå for dem herlige sejre, men som et sorgens menneske, kendte til bedrøvelse. Nu er hans guddommelighed skjult, ikke under en sky, men under menneskehedens forklædning.    
Eftersom tiderne har skiftet fra skabelsen og Golgatas kors, eftersom profetier er blevet og stadig bliver opfyldt, er vor forståelse og viden blevet meget øget. Det sømmer sig ikke for dem, der tror på Gud eller Bibelen at vise foragt for den tidsalder, som har ført skridt for skridt til den nuværende. I Kristi liv og død stråler der et lys tilbage til fortiden og giver mening til hele den jødiske husholdning og forener den gamle og den nye ordning til et fuldkomment hele. Intet, som Gud har forordnet i genløsningens plan, kan ses bort fra. Det er udarbejdelsen af den guddommelige vilje i menneskers frelse.    
Offersystemet blev oprettet for af en uendelig klogskab, for at indprente den faldne slægt om den højtidelige sandhed, at det er synden som var årsag til døden. Hvert tidspunkt i offer livet, blev de mindet om at, hvis der ikke har været synd, ville der ikke være død."    
Guds ord omfatter en tidsperiode, der strækker sig fra skabelsen til Menneskesønnens komme i himmelens skyer. Og tillige leder det tanken hen til det fremtidige liv og åbenbarer den det genskabte Paradis' herlighed. Gennem alle disse århundreder er Guds sandhed blevet ved med at være den samme. Det, som var sandhed i begyndelsen, er også sandhed i dag. Skønt nye og vigtige sandheder, der har betydning for kommende generationer, er blevet åbenbaret for forståelsen, så modsiger de nuværende åbenbarelser ikke fortidens. Enhver ny sandhed, der fattes, gør kun de gamle mere betydningsfulde.     
Med et bredere og klare lys, der skinner på os, kan vi mere udtrykkeligt se den tidligere forordning. Vi kan have samkvem med de gamle patriarker; vi kan lytte til Moses idet han lovgiver for Israel, med profeterne idet de ser ud i fremtiden og forudsiger begivenheder, og til apostlene, idet de åbner op for den nye forordnings mysterier, og beretter deres personlige erfaring og Hans forunderlige ord, der har talt som noget menneske aldrig har talt. Idet vi ser profetiernes opfylde omkring os, bringes vi nærmere til dem, og vi læser dem med en dybere og mere forstandsmæssig interesse. Og idet tiden ruller nærmere afslutningen af jordens historie, skal vi, hvis vi er ydmyge elever af Kristus skole, være i stand til at fatte endnu mere af den guddommelige visdom.    
Noa, Abraham, Isak, Jakob, Moses, og alle patriarkerne og profeterne, hørte evangeliet gennem Kristus; de så frelse gennem stedfortræderen og sikkerheden, Jesus, verdens Forløser. De så en Frelser komme til verden i menneskelig kød, og havde samfund med ham i hans guddommelige majestæt. Abraham vandrede og talte med himmelske engle som kom til ham i menneskehedens skød. Jakob talte med Kristus og englene. Moses havde en samtale med Jesus ansigt til ansigt, som taler han med en ven.    
Fra skabelsen og menneskets fald af til nutiden, har Guds plan foldet sig ud til stadig for den faldne slægts genløsning igennem Kristus. Guds tabernakel og tempel på jorden var efterlignet efter originalen i himlen. Omkring helligdommen og dens højtidelige der mystisk samlede sig de store sandheder, skulle udvikles igennem efterfølgende generationer. Der har ikke været noget tidspunkt hvor Gud har givet større beviser på hans storhed og ophøjede majestæt, end da han var Israels anerkendte leder. Manifestationerne fra en usynlig Konge var store og uudsigeligt ærværdige. Scepteret blev svinget rundt, men ingen menneskelig hånd har holdt det. Den hellige ark, dækket af nådestolen, indeholdende Guds lov, var symbol på Jehova selv. Det var israelitternes magt til at sejre i kamp. Foran dette blev afguder revet ned, og for dets åsyn gik tusindvis hurtigt tabt. Aldrig i vor verden har Herren givet så åbenlyse tilkendegivelser på hans overherredømme, som da han alene var Israels anerkendte konge    
Hvor klog var Guds forordning ikke at sikre sig en kundskab om sig selv på jorden, ved at give mennesker sin hellige lov, som er grundlaget for hans styring i himlen og i jorden, og ved at knytte den til at tilbedelses-system der vil være en stadig erindring om en kommende Frelser. Medens mørket dækkede jorden, og tæt mørke om folk, havde Herren nogle få ydmyge mennesker som anerkendte hans suverænitet, idet de respektere og adlyder hans riges opbygning, de ti bud. Igennem tiderne har afguderi og frafald været , en Messias løfte holdt håbets stjerne skinnene i formørkede moral-himle, indtil tiden kom hvor Kristus skulle gøre sit første komme.    
I offeret på hver alter blev en Forløser set. Sammen med røgelses skyen opsteg der fra hvert angrende hjerte en bøn om, at Gud ville tage imod deres ofringer, som viste deres tro på en kommende Frelser. Vor Frelser kom og udgydte sit blod som et offer, og nu påberåber han sig det blod for sin Fader i himmelens helligdom. Det er nu, som i gamle dage, kun gennem det blods fortjenester, at overtræderen af Guds lov kan finde tilgivelse. Det er ved at udøve anger mod Gud og tro på vor Herre Jesus Kristus.    
Medens vi i dag glæder os over at vor Frelser er kommet, at ofrene under den tidligere forordning har veget for det fuldkomne synd offer, er vi ikke undskyldt fra at udvise foragt for den periode. Dem som tilslører den gamle jødiske tid, viser at de er uvidende om skrifterne, og om Guds magt. Midt i de afguderiske nationers moralske mørke for den tid, ses brændende spor af den store JEG ER. Hans fremmarch står nedskrevet i bibelhistoriens blade. Hvad der nu er brug for er guddommelig oplysning, og en mere forstandsmæssig kundskab til Guds forunderlige handlemåder med sit folk i gamle dage. Salmisten udbryder: "Din vej, o Gud, er i helligdommen: hvem er så stør en som vor Gud."<p><i>Basel, Schweiz.</i></p>  

9 03 1886 Review and Herald Guds regering   
 <i>[*Prædiken blev holdt i Basel, Schweiz, d. 23. jan., 1886.]</i><br>Tekst: "Det er tid for Herren at gribe ind, de har krænket din lov. Derfor elsker jeg dine bud frem for guld og skatte. Derfor følger jeg oprigtigt alle dine befalinger og hader hver løgnens sti." Sal 119, 126-128.    
Hvis denne bøn kaldt Davids tid, kan den i særlig grad anvendes nu. På hans tid var synd og uretfærdig fremherskende i en sådan grad at det var tid for Gud at virke, det er sandelig tid for ham at arbejde i vore dage; for mærkets krigskræfter er fremherskende i bemærkelsesværdigt omfang. Syndens indgang i himlen kan ikke forklares. Hvis det kunne forklares, ville det vise at der var grund til at synde. Men da der ikke var den mindste undskyldning for det, vil dens oprindelse altid være omgæret af mystik.    
Synden begyndte med Satan da han var en ophøjet engel i himlen. Der fik han stor ære blandt englene. Det første tegn på hans utilfredshed var da han viste sit ønske at være Gud lig, og blive tilbedt ligesom Gud. Han prøvede at forfalske Guds ord, og forvanske hans regeringsplan for englene. Han hævdede at Gud ikke var retfærdig ved at pålægge himlens beboere regler. Han foregav at Gud ikke var selvfornægtende, at Kristus ikke var selvfornægtende; hvorfor var englene så blevet pålagt at være selv fornægtende?    
Satan var meget stærkt elsket af de himmelske væsener, og hans indflydelse over dem var stærk. Der måtte gøres noget for at ryste ham væk fra deres hengivenhed. Guds regering indbefattede ikke kun himlens beboere men alle skabte verdener; og Satan tænkte at hvis han kunne få himlens intelligensvæsener med sig i oprøret, kunne han også få dem med til andre verdener.    
I sin visdom smed Gud ham ikke straks ud af himlen. Denne handling ville have forandret hans principper, og vil kun have styrket hans oprør, for det ville have skabt sympati for ham som en der er uretfærdig at have med at gøre; og han ville have fået mange flere med sig. Han måtte fjernes, og have tid til at udvikle sin principper mere fuldt ud.    
Satan var snu til at vise sin side af problemet. Lige så snart han fandt at et standpunkt kunne ses i sin sande karater, ændrede han det til et andet. Sådan gør Gud ikke. Han kunne kun arbejde med en slags våben - sandhed og retfærdighed. Satan kunne bruge det Gud ikke kunne, - uhæderlighed og bedrag. Dette er præcis de våben som han bruger i vore dage for at sandheden ikke får virkning. Når sandheden præsenteret for folket, virker det meget pålideligt og rigtigt for mange; og hvis fjenden og hans efterfølgere ikke kommer ind og modsætter sig den med alle midler de har magt til, hvor der nu er ti som griber fat i den, vil der være tusindvis.    
Den eneste måde som Gud kunne reagere over for Satan på var at handle resolut; og det er den måde at hans børn må handle på i den store strid som stadig er i gang i verden mellem sandhed og vildfarelse, lys og sandhed. Dem som griber sandheden i retfærdighed vil være realistiske; de kan ikke tillade sig det. Men dem som modsætter sig sandheden, mangler bibelbeviser til at understøtte deres standpunkt med. Derfor er de ikke realistiske, men fører hele tiden krig imod de ting, som er til deres bedste.    
Da Satan fristede og vandt sejr over Adam og Eva, tænkte han at han havde fået denne verden i besiddelse; "fordi," sagde han, "De har valgt mig som deres hersker." Gud sagde til mennesket: Du skal ikke spise af det forbudne træ. Satan havde sagt: Du må spise deraf. De spiste, og som følge deraf blev de fordrevet ud af haven. Dødsdommen hvilede over dem, og hele slægten blev smidt ud i håbløs ulykke. Denne verden, som den var, kun et led på en kæde der består af tusinde led; men på grund af synd blev den skåret over fra himlens kontinent, og Satan krævede det som hans.    
Hvis Gud var som os, vil vi forvente at han siger: "Lad verden få til; lad Satan have den som sin egen." Men jeg er taknemmelig over at Gud ikke er som mennesker.    
Således elskede han de skabninger han havde omsorg for, at han beredte en vej hvorved de kan komme tilbage til deres eden hjem. Men ved hvilken umådelig omkostning har denne til veje bringelse ikke været! Det var ikke mindre at opgive sin egen dyrebare søn, som stod ham lige, at bære overtræderens straf. Kampen skulle ikke tages i universets andre verdener; men den skulle føres i netop denne verden, på den samme mark, som Satan krævede som sin.    
Lige siden hans fald, har Satan arbejdet på at etablere sig selv som denne jords hersker. Han så brændofrene som var blevet forordnet til at præsentere Kristus som døende for slægten; og han prøvede på en hver mulig måde at forvanske dem, så folk ville miste deres sande betydning af syne. Han kendte til det folk som Kristus ledte ud af Ægyptens trældom, og som var forvaltere af Guds lov; og han prøvede alvorligt at overvinde dem, ved at hele tiden plage dem med sine fristelser. Men Gud opgav dem ikke til hans kontrol. Ikke desto mindre lykkes det ham at næsten hele hæren som forlod Ægypten faldt i ørknen. Men ikke alle, tak Gud! - ikke alle. Der var nogle få trofaste som førte værket videre til andre.    
Fra den jødiske tid ned til nutiden, har Satans krig været direkte imod Guds søn og hans værk; og han bilder sig stadig ind at han vil sejre. Kristus kom til vor verden i form af et menneske. Hele himlen var meget interesseret i at følge ham fra krybben til Golgata, da han, skridt for skridt, gennem vankede den blodbestænkte stil for at gennemløse mennesker. Her var netop det folk, som han havde ledt ud af trældom, og som Gud havde betroet sin lov; men de tog ikke imod ham. Han var verdens lys; men mørket begreb det ikke.    
Det var Satans opsatte mål at føre det jødiske folk til en så mørk tilstand, at de ikke ville kende Jesus når han kom. Havde de vandret i lyset, ville de ikke være så bedragede. Himlen bemærkede den forhån og stød han fik fra de mænd, som bekendte at være hans børn. De vidste at det var Satans tilskyndelse at der blev sat spioner på sporet af ham, da han tog fra by til by. Kristus erklærede at han kom for at bryde trældoms åget fra enhver hals, og lade den fortrykte gå fri. Her var et arbejde for modtagerne at tage fat i. Satan pådrog hele tiden mørke, lidelse og sorg på slægten; Kristus modvirkede det.    
Da Kristus tog ud i fristelsens ørken, efter hans dåb, var det for at møde den listige fjende i kamp. Satan viste sig ikke først for Kristus i sin sande karakter, men som en klar, smuk og tiltrækkende engel, sendt til ham med et budskab direkte fra sin Fader i himlen. Dette var en fristelse for Kristus. Hans menneskelighed gjorde det til en fristelse for ham. Det var kun ved at stole på sin fader at han kunne modstå disse fristelser. Han vandrede i tro ligesom vi må vandre i tro. Det ville have været umuligt for ham at vide hvordan han skulle bistå dem som fristes, om han ikke selv hvordan han skulle fristes. De fristelser som han gennemstod var noget hårde og strenge end dem som kommer over os, da hans karakter er mere ophøjet end vore. Han overvandt satan med Guds ord: "Der står skrevet." Ligeså må vi.    
Da Satan udviste sin magt, ved at tage Kristus og sætte ham på templets tinde, fristede han ham, og sagde: "Hvis du er Guds Søn, så styrt dig ned; thi der står skrevet: "Han skal give sine engle befaling om dig, og de skal bære dig på hænder, for at du ikke skal støde din fod på nogen sten" Kristus svarede ham og sagde: "Der står også skrevet: "Du må ikke friste Herren din Gud."     
Atter tager Satan ham op til et overmådeligt højt bjerg, og lægger sin skjulte karakter til side, og præsenterer ham for verdens riger, i al deres herlighed og tiltrækning. "Alt dette vil jeg give dig, " siger han "hvis du vil kaste dig ned og tilbede mig." Han erklærer at det ham der giver; og han giver det som en fristende bestikkelse til Guds Søn. Det er her at Kristi harme opirres; og han siger, "Vig bort fra mig, Satan" Fristeren forlader da Kristus, sulten og døende, på slagmarken, og en af de himmelske engle som har overvåget sceneriet, sendes straks ned for at tjene ham.    
Da Kristi tjeneste begynder, vokser kampen mellem lys og mørke sig stærkere. Og idet han råber på korset, i sin udtømmende pinsel, "Det er fuldbragt," lyder et sejrs råb udover alle verdener og gennem himlen selv. Den store kamp som har været i gang i denne verden, er afsluttet så længe, og Kristus er sejrherren. Hans død har nu besvaret spørgsmålet om der var selvfornægtelse hos Faderen og Sønnen.    
Engle hæren som overvågede Kristi forråelse  og korsfæstelsesscenarierne, vidste at det var Satan som indtog Judas og fik ham til at forråde Kristus i den morderiske hobs hænder; de vidste også at det var ham som tilskyndede skaren til at råbe: "Korsfæst ham; korsfæst ham;" og "befri Barabbas." Satan har nu åbenbaret sin sande karakter som en løgner og en morder. Det ses at den samme ånd som han styrede de menneskene børn med, som var under hans kraft, vil han udvise hvis han får lov til at kontrollere himlens intelligensvæsener med. Spørgsmålet blev stillet i alle verdener, at der ikke er plads til ham i deres magtområder.     
De ser deres elskede befalingsmand hænge på Golgatas kors, som en forbryder. Han blev taget ned og lagt i Josefs grav. Han kommer frem som sejrherrer. Atter, ligesom ved hans død, genlyder et sejrs råb udover universet. Nu hvor spørgsmålet er afgjort, er alle frie til at udtrykke deres vrede mod Satans oprør; og med en stemme, forener det loyale univers sig i høj lovprisning over den guddommelige forvaltning.    
Straffen for overtrædelse af guds lov er død. Kristus led døden for mennesker, og bragte liv og evigt liv til lyset, ved at opstå fra de døde. Da han døde, genlød Satans døds klokke. Kristi arbejde var at udslette ham, som havde dødens magt; derfor er vi i dag håbets fanger. Hvor taknemmelige bør vi være over at Gud, uanset om denne jord er så lille iblandt de skabte verden, dog bemærker os. De folk som står over for ham er som en dråbe i vandspanden, og så lille som støv på vægten; og alligevel så stort har det vældige arbejdet været gjort for os, at det viser hvor meget han elsker os.    
Ligeså snart Kristus opstod fra døde, førte Satans lyv ham til at starte løgnen, om at Kristi legeme var blevet stjålet. Derved mente han at kunne skjule at det var Guds søn som var død, og han kunne efter alt gøre sejr over hans frygtelige nederlag. Da det lykkes, prøvede han en anden list. Han havde styret det jødiske folk, så at de havde forkastet og korsfæstet Guds søn. Han foregiver sig nu for at ophøje Kristus for den kristne verden, ved at fortælle dem at de i stedet for at holde syvendedags sabbaten må de holde ugens første dag til minde om Kristi opstandelse. Hvad han ikke bekymrer sig om er at vise at Guds lov kan forandres! Hvis han kan få verden til at tro at denne lov er forandret, har han nået sit mål.    
I profetien er der udpeget en som syndens menneske. Han er Satans repræsentant. Ved at tage Satans antydninger om Guds lov, som er ligeså uforanderlige som Sin trone, kommer dette syndens menneske ind og fremviser verden at han har forandret den lov, og at den første dag i ugen nu er sabbat i stedet for den syvende dag. Ved at bekende sig til ufejlbarlighed påberåber han sig ret til at ændre Guds lov og tilpasse hans egne hensigter. Når han gør dette, ophøjer han sig selv over Gud, og lader verden udlede at Gud er fejl . Hvis det virkeligt var rigtigt at Gud havde gjort et regeringsdekret, der behøver at blive forandre, ville dette visselig vise fejl.    
Men Kristus erklærede at ikke en tøddel af loven skulle forgå, før himlen og jorden skal forgå. Det arbejde som han kom for at gøre var at ophøje loven, og vise de skabte verdener og himlen at Gud er retfærdig, og at Hans lov ikke skal forandres. Men her er personen for Satans højre hånd parat til at gennemføre det arbejde som Satan har begyndt i himlen, at prøve at ændre på Guds lov. Og den kristne verden har anerkendt hans bestræbelser på at adoptere dette pavedømmes barn - søndags institutionnen. De har givet det næring, og vil fortsætte med at give det næring, indtil protestantismen giver fællesskabshånden til romermagten. "Så vil der være en lov imod sabbaten fra Guds skabelse, og så er det at Gud vil gøre Sit "besynderlige arbejde" på jorden. Han har båret så længe over med slægtens trodsighed; Han har forsøgt at vinde dem til Sig selv. Men tidspunktet vil komme hvor de har fyldt deres mål med ugerninger; og så er det at Gud vil virke. Dette tidspunkt er næsten nået. Gud holder lovbog over alle folkene, og regnestykkerne tæller op imod dem i himlens bøger; og når det kommer der til at loven om overtrædelse af den første dag i ugen skal føre til afstraffelse, så vil deres bæger være fyldt."     
Vi burde overveje, at det ikke udelukkende var for at udvirke frelse for mennesker, at Kristus kom til jorden, det var ikke kun for, at denne lille verdens beboere kunne komme til at se på Guds lov, som man bør se på den, men det var over for alle verdener at give udtryk for, at Guds lov er uforanderlig, og at syndens løn er døden.    
Der er en stor del at gøre ved dette, så vi kan påtage ved første øjekast. Oh om alle må se betydningen at studere skrifterne nøje! Mange synes at have den tanke at denne verden og de himmelske boliger udgør Universets Gud. Sådan er det ikke. Den forløste skare vil rejse fra verden til verden, og meget af deres tid vil bruges på at ransage forløsningens mysterier. Og igennem hele evighedens længde, vil dette emne stadig kunne åbnes op for deres sind. Deres privilegier som vandt ved Lammets blod og deres vidnesbyrds ord er ud over al fatteevne.    
Vi har hver i sær et kamp at kæmpe med den faldne fjende. Jeg nærer en intens interesse for at alle skal se på denne kamp i bibelens lys. Begynd straks krigen ved at vinde sejre over selvet. Giv ikke plads til Djævlen. Synd ikke imod Gud, giv ikke efter for syndige tanker eller ord. Lad ikke fjenden få kontrol over dine kræfter, men kast al din indflydelses fylde over på Kristi side.    
Når du betragter Golgatas kors, kan du ikke tvivle om Guds kærlighed og hans villighed til at frelse. Han ejer verdener og atter verdener, som yder ham guddommelig ære, og Himmelen og hele universet ville have været akkurat lige så lykkelige, selv om han havde overladt denne verden til at fortabes, men så stor var hans kærlighed til den faldne slægt, at han gav sin egen kære Søn hen i døden, for at den kunne blive genløst fra den evige død. Når vi ser den omhu og kærlighed, Gud har for os, lad os så være modtagelige for den; lad os overgive Jesus alle de kræfter, vi har, og tappert kæmpe Herrens strid. Vi har ikke råd til at miste vor sjæl; vi har ikke råd til at synde mod Gud. Livet, det evige liv i herlighedens rige er alting værd. Men hvis vi vil op nå denne dyrebare velsignelse, må vi leve et lydigt liv mod alle Guds krav; vi må gennemføre principperne for god kristen religion i vort daglige liv.    
Guds lov er sat ud af kraft i landet. Af den grund bør enhver som ser lyset om den lov, tage rustningen på, og prøve i Jesu navn at opbygge det brud der er gjort i den lov ved syndens menneske. "Da bygges på ældgamle tomter, du rejser længst faldne mure; da kaldes du "murbrudsbøder", "genskaber af farbare veje". Varer du din fod på sabbatten, så du ej driver handel på min helligdag, kalder du sabbatten en fryd, Herrens helligdag ærværdig, ærer den ved ikke at arbejde, holder dig fra handel og unyttig snak, da skal du frydes over Herren; jeg lader dig færdes over landets høje og nyde din fader Jakobs eje. Thi Herrens mund har talet."    
Oh om jeg måtte indprente Kristi sande mission over for alle, - at han kom til vor verden! Det var for at genløse mennesker, og samtidig var det nødvendigt for ham at give sit liv for den faldne slægt, vise at Guds lov ikke vil frigive menneske det mindste fra de krav han har på menneskene. Satans arbejde har altid været finde fejl i Guds lov. Men den kendsgerning at Kristus bar lovovertrædelsens straf, er et mægtigt argument for alle skabte intelligensvæsener i himlen og i andre verdener, at loven er uforanderlig; at Gud er retfærdig, nådig, og selvfornægtende; og at hans forvaltning er retfærdig og nådig.  

13 07 1886 Review and Herald Den syndige egoisme   
 Den enkle sandhed vil altid få os til at have medfølelse med andre i deres ulykke. Der er nogle, som trænger til vor medfølelse og kærlighed. At lægge disse karaktertræk for dagen er en del af den livsgerning, Kristus har givet os alle at udføre.    
I manges hjerte findes der et egoistisk element, der hænger ved dem som spedalskhed. De har rådført sig med deres egne ønsker, fornøjelser og bekvemme lighed så længe, at de ikke føler, andre har noget krav på dem. Deres tanker, planer og anstrengelser gælder dem selv. De lever for deres egen skyld og udvikler ikke en uegennyttig kærlighed til mennesker, som, hvis den kom til udtryk, ville vokse og styrkes, indtil det ville blive en fryd for dem at leve til gavn for andre. Denne egoisme må opdages og overvindes; for den er en frygtelig synd i Guds øjne. De er nødt til at vise en ganske særlig interesse for menneskeheden; og ved at gøre dette, vil de bringe deres sjæle i nærmere forbindelse med Kristus og blive besjælet af hans Ånd, så de vil holde sig så fast til ham, at intet vil kunne skille dem fra hans kærlighed.    
Gud vil ikke fritage os fra at tage korset op og vise selvfornægtelse ved med uselviske motiver at gøre godt mod andre. Hvis vi vil påtage os det besvær at vise den selvfornægtelse, der kræves af kristne, kan vi ved Guds nåde blive kvalificerede til at vinde sjæle for Kristus. Gud har stillet krav til mange af os, som vi aldrig har reageret på. Overalt omkring os er der nogle, som hungrer efter sympati og kærlighed. Men mange af os er næsten blottede for den ydmyge kærlighed, der naturligt munder ud i medlidenhed og sympati med den fattige, den lidende og den trængende. Menneskets ansigt er et sjælens spejl, der læses af andre og har en betydelig indflydelse på dem i god eller dårlig retning. Gud kalder ikke nogen af os til at holde øje med vore brødre og angre deres synder. Han har givet os et arbejde at udføre og kalder os til at udføre det med beslutsomhed i Herrens frygt med blikket alene rettet mod hans ære.    
Enhver skal stå Gud til regnskab for sig selv og ikke for andre, for om han er tro eller ej. Det vil ikke undskylde eller opveje en eneste af vore synder, at vi kan se fejl hos andre bekendende kristne og fordømmer deres handlemåde. Vi bør ikke gøre andre til målestok for os eller undskylde noget i vor handlemåde med, at andre har handlet forkert. Gud har givet os en samvittighed. Betydningsfulde principper er blevet nedlagt i hans ord, og de er tilstrækkelige til at vejlede os i vor kristne vandring og almindelige opførsel. De, som aldrig har følt vægten af den pligt, menneskene har fået overdraget over for deres medmennesker, har aldrig fulgt Guds lovs principper.    
Og se, en lovkyndig stod op og stillede fælde for ham, idet han spurgte: 'Mester! hvad skal jeg gøre, for at jeg kan arve evigt liv?' Da sagde han til ham: 'Hvad står der skrevet i loven, hvordan læser du?' Han svarede og sagde: 'Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte og med hele din sjæl og med hele din styrke og med hele dit sind, og din næste som dig selv.' Han sagde til ham: 'Du har svaret rigtigt; gør dette, så skal du leve.' Men han ville retfærdiggøre sig og spurgte Jesus: 'Hvem er så min næste?' Jesus svarede og sagde: 'En mand gik ned fra Jerusalem til Jeriko, og han faldt i hænderne på røvere. De tog hans klæder fra ham og slog ham fordærvet; så gik de bort og lod ham ligge halvdød. Tilfældigvis drog en præst ned ad den samme vej, og han så ham, men gik lige forbi. Ligeledes kom en levit til stedet; også han så ham, men gik lige forbi. Men en samaritaner, som var på rejse, kom hen i nærheden af ham, og da han så ham, ynkedes han inderligt. Han gik hen til ham, forbandt hans sår og hældte olie og vin på dem, løftede ham op på sit, eget ridedyr og førte ham til et herberge og sørgede for ham. Og den næste dag tog han to denarer frem og gav værten dem og sagde: Sørg for ham, og hvad mere du lægger ud, skal jeg betale dig, når jeg kommer tilbage igen. Hvem af de tre synes du nu har vist sig at være den mands næste, der faldt iblandt røvere?' Han svarede: 'Den, som øvede barmhjertighed imod ham.' Da sagde Jesus til ham: 'Gå du hen og gør ligeså!    
Her fremstiller vor Frelser på den enkleste måde betingelserne for at arve evigt liv. Den sårede og udplyndrede mand repræsenterer dem, der er genstand for vor interesse, medlidenhed og kærlighed. Hvis vi tilsidesætter de trængendes og ulykkeliges sag, som I uanset hvad det måtte være, kommer til vor kundskab, har vi ingen forsikring om evigt liv; for vi opfylder ikke Guds krav til os. Vi er ikke fulde, medlidenhed og medynk mod menneskene, når de ikke er vore venner og frænder. Alle, der handler således, bliver fundet skyldige i at have overtrådt det andet store bud, som de sidste seks bud viser hen til. Den, der overtræder på et punkt, er blevet skyldig i alle. De, der ikke åbner deres hjerter ved menneskers nød og lidelse, vil ikke lukke deres hjerter op for de krav, Gud har fremsat i de første fire af de ti bud. Afguder lægger beslag på hjertet og følelserne, og Gud bliver ikke æret og får ikke lov til at være enerådende.    
Nogle er meget nøjeregnende på visse punkter, og forsømmer alligevel ting, der har større vægt - ret, barmhjertighed og kærlighed til Gud. Selvom verdens skikke ikke er nogen målestok for os, gør verdens sympatiske medlidenhed og godgørenhed mod de ulykkelig stillede i mange tilfælde Jesu Kristi bekendende efterfølgere til skamme. Mange viser ligegyldighed mod dem, som Gud har anbragt midt iblandt dem i den hensigt at sætte dem på prøve og se, hvad der er i deres hjerter. Gud ser. Han lægger mærke til enhver egoistisk handling og den ligegyldighed, der vises de hårdt ramte, enkerne og de faderløse, og han skriver ud for deres navne: "Skyldige. Mangelfulde Lovovertrædere." Vi vil blive gengældt efter vore gerninger. En hvilken som helst pligtforsømmelse over for de trængende og de hårdt ramte er en pligtforsømmelse over for Kristus i skikkelse af hans hellige.    
Når enhvers sag på ny prøves for Guds åsyn, bliver der aldrig spurgt' "Hvad bekendte de sig til?" men der. imod: "Hvad har de gjort? Har de været ordets gøre? Har de levet for sig selv? eller har de øvet sig i godgørenhed, i venlige handlinger, i at vise kærlighed og sat andre før sig selv og for. nægtet sig selv for at kunne velsigne andre?" Hvis optegnelserne viser, at deres liv har været således, og at deres karakter har været præget af betænksomhed, selvfornægtelse og godgørenhed, vil Kristus give dem den salige forsikring og velsignelse: "Vel gjort!' "Kom hid, min Fader velsignede! arv det rige, som har været jer beredt fra verdens grundvold blev lagt." Kristus er blevet bedrøvet og såret ved vor påfaldende egenkærlighed og vor lige gyldighed overfor andres ulykke og trang.    
Mange gange kan vore anstrengelser for andre blive ignoreret og tilsyneladende være spildte. Men dette bør vi ikke gøre til en undskyldning for at blive trætte af at gøre det gode. Hvor ofte har Jesus ikke søgt efter frugt på de planter, han passer, og ikke fundet andet end blade! Vi kan blive skuffede over resultaterne af vore bedste bestræbelser; men dette bør ikke få os til at blive ligegyldige over for andres ulykke, så vi intet gør. ,,'Forband,' sagde Herrens engel, forband Meroz og dem, der bor deri l fordi de ikke kom Herren til hjælp - kom Herren til hjælp som helte!" Hvor ofte er Kristus. Ikke blevet skuffet over dem, der bekender sig til at være hans børn! Han har givet dem tydelige beviser på sin kærlighed. Han blev fattig, for at vi ved hans fattigdom kunne blive rige. Han døde for os, for at vi ikke skulle fortabes, men have evigt liv. Hvad nu hvis Kristus havde nægtet at bære vore overtrædelser, fordi så mange forkastede ham og så få satte pris på hans kærlighed og de evige velsignelser, han kom for at bringe dem? Vi er nødt til at opfordre til tålmodige, omhyggelige bestræbelser. Nu er der brug for mod og ikke lad opgivelse og klynkende mumlen. Vi er i denne verden for at udføre et arbejde for Mesteren og ikke for at pleje vore tilbøjeligheder og fornøjelser og tjene og forherlige os selv. Hvorfor skulle vi da blive modløse og uvirksomme, fordi vi ikke straks ser de resultater, vi ønsker?    
Det er vor opgave at slide i Herrens vingård, ikke blot for os selv, men til bedste for andre. Vor indflydelse er en velsignelse eller en forbandelse for andre. Vi er her for at danne en fuldkommen karakter for Himmelen. Vi har andet at gøre end at gå i rette med Guds forsyn og knurre imod det og få skrevet bitre ting imod os. Vor modstander vil ikke. lade os i fred. Hvis vi virkelig er Guds børn, vil vi blive plaget og smerteligt ramt; og vi har ikke nødig ar vente, at Satan eller de, der er under påvirkning af ham, vil behandle os godt. Men engle, der er vældige i kraft, vil være med os i striden, hvis vi blot vil være tro. Kristus overvandt Satan på vore vegne i fristelsens ørken. Han er mægtigere end Satan og vil inden længe knuse ham under vore fødder.    
Vor åndelige styrke og vore åndelige velsignelser vil stå i forhold til det arbejde i kærlighed og de gode gerninger, vi udfører. Apostelens formaning lyder: "Bær hverandres byrder; således opfyldet I Kristi lov." Det kræver gode gerninger, selvfornægtelse, selvopofrelse og helligelse til bedste for andre at holde Guds bud - ikke at vore gode gerninger alene kan frelse os, men at vi med sikkerhed ikke kan blive frelst uden gode gerninger. Når vi har gjort alt, hvad vi er i stand til at gøre, skal vi sige: "Vi er kun unyttige tjenere; vi har ikke gjort andet, end hvad vi var skyldige at gøre, og vi er ikke værdige til den mindste gunstbevisning fra Gud." Kristus må være vor retfærdighed og vor glædes krone.    
Enhver, der ikke selv vil rejse sig og samarbejde med Kristus, vil gå for tabt. Mange skjuler sig under en kold, ufølsom, afvisende maske. Der er ikke meget liv og varme i deres forbindelse med andre. De lever for sig selv og ikke for Jesus Kristus. De er ligeglade med andres trang og tilstand og viser ingen deltagelse over for dem, der er mindre heldigt stillet, end de selv er. Overalt omkring os er der hungrende sjæle, der længes efter kærlighed, som kommer til udtryk i ord og gerning. En sympatisk venlighed og en dyb følelse af øm interesse for andre vil bringe velsignelser til vor sjæl, som vi endnu aldrig har oplevet det, og vil bringe os i nær forbindelse med vor Frelser, der kom til denne verden for at gøre godt, og hvis liv vi skal efterligne. Hvad gør vi for Kristus? "Kæmp I for at komme igennem den snævre port; thi mange, siger jeg jer, skal søge at komme ind og ikke formå det."  

5 10 1886 Review and Herald Konferensen i Sverige   
 Tirsdag aften d. 15. juni, i selskab med Str. McEnterfer og Str. Kristine Dahl, fra Kristiana, Norge, forlod jeg Basel, for at deltage i konferensen i Ørebro, Sverige, og almindelige møder i Kristiana og København. W. C. White tog til Leipzig sammen med ældre Whitney og Conradi, i forbindelse med forretninger for forlagsarbejdet i Basel, og det var blevet arrangeret at vi skulle slutte til ham i Hamborg. Men om mandagen, fik jeg et angreb af lungehindebetændelse, som sendte os retur under større hårdhed, for at få behandling. Ethvert åndedrag var smertefuldt. Det virkede umuligt for mig at rejse, især om natten. At tage en sovevogn, kun for en nat, ville medføre ekstraomkostninger på ti eller tolv dollars, og det kunne der ikke blive tale om. Alligevel var det nødvendigt for os at forlade Basel den nat, for at kunne nå Ørebro før sabbaten. Selvom udsigterne var imod os, besluttede vi os for at ikke lade os forhindre. Vi så frem i tro på Herren, og han gav mig hjælp. Selvom jeg ikke var helt fri for smerter, blev jeg lindret fra mine store lidelser. På vognene fik vi kupe for os selv, og havde sikret os nogen hvile.    
Vi nåede sikkert frem til Hamborg, hvor vi skulle møde min søn. Fra dette bragte tre timers rejse til Kiel ved midnatstide, til Østersøens indgang. Der blev vi fragtet med en lille damper til Danmarks kyster. Vi rejse med tog til København, og blev igen udskibet med en damper til Malmø, Sverige. Her tog vi den 17. om eftermiddagen vognene til Ørebro, som ligger nær midten af Sverige.    
Fra Hamborg tog str. Dahl direkte til Kristiania, og vi blev overladt til rejse selv, så godt vi kunne. Dem som var vandt til at rejse i De Forenede Stater, med een rejse fra Atlanterhavet til Stillehavet uden at skifte land eller sprog, og rejse næsten fire tusinde miles med tre eller fire skift og en smugle forsinkelse, bemærker knapt nok Europarejsens vanskeligheder, for dem som kender så lidt til andre sprog end engelsk, hvor vi hver dag kommer til et nyt land, med fremmede sprog, dets særlige skikke, dets toldhuse og hyppige skift. Ikke desto mindre fandt vi i Malmø venlig embedsmand som kunne tale engelsk, og som ydede os hjælp. Da vi tog toget til Ørebro, fik vi at vide at vi ikke skulle skifte vogne før midnat, og da vi havde en lukket kupe for os selv, besluttede vi os at bruge tiden til søvn. Alligevel blev vi vækket så pludseligt kl. 10. De svenske embedsmænd kom meget alvorlige til vor dør snakkede noget, som vi kun kunne tyde som "straxe," "straxe." Hvad der blev ønsket kunne vi ikke fatte, alligevel var det tydeligt at det hastede. Endelig lod de os forstå at vi straks skulle skifte tog, og søvnige samlede vi vore bagage op, og gik hvor de pegede hen.    
I Sverige er vi så meget nord på som Labrador og Hudson Bugten, og sommernætterne er meget lange. Den sidste nat på vor rejse kunne vi knapt nok kalde for nat. Solen gik ikke ned før efter kl. ni, og den lange skumring fortsatte til elleve. Ved kl 2 om morgen, var daggryet allerede ved komme over østhimlen, brede bælter af højrødt og guld reflekterede solens lys, som endnu ikke viste sig over horisonten. Klokken tre skinnede solen klart. Ved solopgang denne tidlige stund var et syn som vi aldrig før havde været vidne til.    
Vi nåede Ørebro fredag morgen, og var hurtigt i str. Jakobsons hjem, som beværtede os ved vort besøg sidste efterår. Her var vi glade for at møde ældre Olsen, og hans søn, der for nylig var fra Amerika, br og str Matteson, fra Stockholm i Sverige og ældre Oyen, fra Kristiania i Norge.    
Der var ikke så mange sabbatsholdere i Ørebro, men der var en lille gruppe som bestræbte sig på at adlyde sandheden. Da vi var her sidste efterår, blev møderne holdt på et meget ugunstigt sted for at få tilhørere udefra. Siden da havde vore folk lejet en ny hal, som var pæn og behagelig, og som har plads til tre hundrede personer. Dette er meget mere end der var brug for til deres sabbatsmøder, som blev besøgt af omkring en snes mennesker. Men under konferensen blev den ofte fyldt, og mange var nød til at gå igen, uden at kunne komme ind.    
Før konferensen var et møde for missionsarbejdere, som begyndte den 16. juni, og fortsatte en uge. Hvor der var en større deltagelse fra vore brødre, end vi havde forventet, både ved disse møder, og ved konferensen. Vi har ti menigheder i Sverige, og selv om de er spredt vidt omkring, var alle på nær en repræsenteret af de delegerede. I det hele taget var der mellem halvtreds og tres brødre og søstre til stede.    
Tiden blev godt udfyldt med møder af forskellig karakter, men yderst vigtig for dem som overvejer at give sig selv til arbejdet i enhver gren. Morgenmøderne, som blev afholdt halvsyv, var velbesøgt, og det var udbytterige stunder. Herrens Ånd blev manifesteret, og mange bevidnede at de havde fået større lys, og blev styrket og velsignet. Jeg talte seks gange til morgenmøderne, og fem gange ved andre anledning. Vi blev meget opmuntret af de vidnesbyrd der kom frem til disse møder, og se brødrene gribe ivrigt efter nye idéer, og glæde sig over lyset de fik.    
I Sverige er der kun udrettet lidt arbejde, og sandhedens klang har kun nået få ører, alligevel er det en god mark, og der bør anstrenges alvorligt og udholdende for at udbrede sandhedskundskaben. Der kommer kald ind, fra Norge, Danmark og Sverige efter at der må holdes møder i store byer, hvor nogle få allerede er blevet oprejst. Vi ser med bekymring på disse byer at vi ikke har flere missionærer at sende til dem. De få som har taget imod sandheden på forskellige steder efterlades næsten uden nogen hjælp, hvor de burde besøges ofte, og uddannes til at blive medarbejdere. Der er mange åbninger; men hvor er arbejderne?    
I Sverige er de fleste af vore brødre fattige, og sådan som de ser ud, virker det umuligt for dem at gøre sig meget for at støtte og udbrede arbejdet. Men i de første dage i Amerika var der lignende vanskeligheder at imødekomme. Først var der meget få som accepterede sandheden, og næsten alle af dem var fattige. Vi var nød til at praktisere streng sparsommelighed; vi pressede vore behov til så lidt som muligt, at vi kunne få en lille smugle af vor hårdtjente midler, til at udbrede værket med. Nogle gange var det som om at vi kom i stilstand, at udbredelsen af sandheden måtte stoppe. Men efter at vi havde gjort alt hvad vi evnede, råbte vi til Herren, og han hørte os. Nogle kom frem til at dække det nuværende presserende behov, og idet vi bevægede os videre, fik vi ny styrke til at komme længere frem.    
Det er ikke kun i tro, selvfornægtelse og udholdende anstrengelser at dette arbejde kan føres frem. Den fattigere klasse har grebet sandheden, og det lader til at blive forordnet sådan i Guds forudseenhed, at disse skal uddannes og disciplineres til at støtte al nervekraft og vække alle kræfter, til at gøre det, hvis de ville se det som det så ud, der ville være umuligt. Al mentale og finansielle kræfter fra dem som tror sandheden, må kaldes frem. Hvis de vandrer i tro, som vi var nød til at gøre i begyndelsen af værket, vil Gud virke sammen med deres bestræbelser. Når de har gjort alt hvad de kan gøre, og de har fået de erfaringer som Gud vil have at de skal have, at opløfte ansvarsbyrder, så vil han oprejse mænd til at lære sandheden, og også mænd med midler til at skubbe på arbejdet.    
I begyndelsen var arbejdet vanskeligt og langsomt. Nu er det tiden hvor alle bør hæve deres skuldre for at bære byrden og føre dem fremad. Vi må gå fremad, selvom det Røde Hav er foran os, og ufremkommelige bjerge er på begge sider. Gud har været med os og velsignet vore anstrengelser. Vi må arbejde i tro. "Himmeriget tages med storm, og de, der stormer det, river det til sig. Matt. 11,12. Vi skal bede, og tro at vore bønner bliver hørt, og så arbejde.    
Nu virker værket til at være lille; men der må være en begyndelse før det kan vokse. "Først strå, så aks, så fuld kærne i akset." Arbejdet kan starte i svaghed, og det kan vokse langsomt for en tid; hvis det dog påbegyndes på en sund, vil der være ske en stadig og solid vækst. Der bør sættes en høj standard for dem som for nylig er kommet til troen. De bør uddannes til at være omhyggelige i tale og forsigtig i optræden, bevidne at sandheden har udrettet noget for dem, og sprede lys ved deres eksempel over andre som er i mørke. Alle som accepterer sandheden skal være lys i verden, ikke kun i bekendelse, men i gode gerninger. Uanset hvad der gøres for at oprejse en menighed, bør de instrueres grundigt og trofast, som accepterer sandheden. Ingen del af arbejdet bør forsømmes, og de bør ikke overlades til sig selv når medarbejderne går ud på en ny mark, men bør stadig for omsorg og instruktion. Lad intet blive gjort på en ufuldstændig og sjusket måde. Uanset hvad der gøres, bør det gøres grundigt. De få som derved bringes ind til sandheden, vil med tiden udrette mere end hvis der var et større antal uudannede og uoplærte, som ikke erkender deres ansvar, og hvis særheder er indvævet i deres religiøse erfaring. Det vil være langt mere vanskeligt at gøre om på det der er gjort forkert, og sætte en anden form på arbejdet, end at tage arbejdet helt fra begyndelsen af.     
Dem som har taget imod sandheden kan være fattige, men de behøver ikke at forblive uvidne eller mangelfulde i karakter, for at give den samme form, i deres indflydelse mod andre. Når menigheden tager fuldt imod lyset, vil mørket sprede sig, og hvis de i karakterens hellighed holder fred med den åbenbarede sandhed, vil deres lys vokse sig klarere og klarere. Sandheden vil gøre sit forædlende arbejde, genoprette Guds moralbillede i mennesker, og mørke, forvirring og stridigheder, som er forbandelse i så mange menigheder, vil ophørere. Den kraft som Gud vil give Sin menighed vil, hvis de vil blot vil vandre lige så hurtigt i det lys der skinner på dem, vil knapt nok kunne forstås.    
Herren kommer snart, og advarselsbudskabet skal nå ud til alle folkeslag, tungemål og folk. Når Guds sag kalder på midler og medarbejdere, hvad gør så de, som lever under den nærværende sandheds fulde lys? Der er nogle som ikke nærer en byrde for sjæle. Skønt de hæver at tro at enden er nær, har begærlighed forblindet deres øjne over for manglerne i Guds sag. De midler som han har lagt i deres hænder, at blive brugt til hans ære, binder de i huse og jorde, medens den frelsende sandhed, som Gud har instrueret os at give til verden, hegnes op omkring og lukkes ind af armod. Gud kalder på enhver enkelt troende, til at gøre det yderste af hvad han evner, og så bede i tro til Gud, og gøre hvad mennesker ikke kan gøre.    
Min bror, du kan ikke være en kristen og gemme på begærlighed. Du kan ikke være en kristen og ikke være en missionær. Når du hører at der er tusinde og atter tusinde som er i vildfarelsens mørke, og overtro, uvidende om de ting som kommer over jorden, hvordan kan du så synes godt om sandheden og forblive rolig? Du kan føle at den smugle du kan gøre vil være så lidt for det der skal til, at du ikke vil gøre noget; men hvis enhver vil gøre hvad han kan, vil Gud velsigne anstrengelserne, og rigdommene vil ikke blive tømt ud. Hvis du gik tabt af kulde og sult, ville du da ikke kalde en af dine venner, som nægtede at prøve at afhjælpe dig? Tænk på de mange i de fremmede lande, som gå går tabt fordi de mangler livets brød af dyrebare frelsende sandheder for denne tid; og husk at Kristus identificerer sin interesse med disse trængende. "Sandelig siger jeg eder: hvad I har gjort imod en af mine mindste brødre dér, har I gjort imod mig."    
Under møderne i Ørebro, blev jeg tilskyndet af Herrens Ånd til at bringe hans lov, som den store retfærdighedsstandard, og advare vore folk imod den moderne og forfalskede helliggørelse, som har sin oprindelse i vilje-dyrkelse frem for underdanighed under Guds vilje. Denne vildfarelse oversvømmer verden ret hurtigt, og som guds vidner, skal vi kaldes til at bære et afgjort vidnesbyrd imod det. Det er en af de sidste dages mest rene bedrag, og vil vise sig som en fristelse imod alle som tror den nærværende sandhed. Dem som ikke har deres tro fast fæstnet på guds ord, vil vildledes. Og det sørgeligste af det hele er at det kun er ganske af de, som er bedraget af denne vildfarelse, vil finde vej til lyset igen.    
Bibelen er den standard som skal prøve alle der hævder at bekende helliggørelse. Jesus bad at Hans disciple måtte helliggøres gennem sandheden, og han Siger: Dit ord er sandhed;" medens salmisten erklærer: "Din lov er sandhed." Alle som Gud leder vil udvise en høj agtelse for skrifterne hvori Hans stemme kan høres. Bibelen vil være "gavnlig til at belære, til at irettesætte, til at genoprejse, til at optugte i retfærdighed, så at Guds mennesket kan blive fuldt beredt, vel skikket til al god gerning." "I skal kende dem på deres frugter." Vi behøver ingen andre beviser for at dømme menneskers helliggørelse, hvis de er bange for at de ikke adlyder hele Guds vilje, hvis de lytter ihærdigt til Hans stemme, stoler på Hans visdom, og gør Hans Ord mennesket til deres rådgiver, vil de, skønt de ikke praler at være over guddommen, være sikker på at de forsøger at opnå Kristen karakters fuldkommenhed. Men hvis de kræver hellighed, endog indgående så de ikke længere mener at ransage skrifterne, skal vi ikke tøve med at erklære deres helliggørelse for falsk. De lærer deres egen forståelse, i stedet for at tilpasse sig Guds vilje.    
I vor tid stiller Gud det samme krav som i Edens have, fuldkommen lydighed imod Hans bud. Hans lov forbliver det samme igennem alle tidsaldre. Retfærdighedens store standard i Det gamle Testamente er ikke blevet sænket i Det nye. Det er ikke evangeliets gerning at svække kravene i Guds hellige lov, men at løfte mennesket op, for det kan holde alle dens bud.    
 Den tro på Kristus, som frelser sjælen er noget andet end det, mange hævder. "Tro, tro," råber de, "bare tro på Kristus og du vil blive frelst. Det er alt der behøves". Medens sand tro stoler på Kristus til Frelse, vil den (også) lede til fuldkommen lydighed mod guds bud. Tro vises ved gerninger. Og apostlen Johannes erklærer: "Den som siger: Jeg kender ham og ikke holder hans bud er en løgner"    
Det er usikkert at stole på følelser eller indtryk; dette er upålidelige vejledere. Guds lov er den eneste korrekte standard for hellighed. Det er ved denne lov at karakteren skal bedømmes. Hvis den der anmoder om frelse ville spørge: "Hvad skal jeg gøre for at arve evigt liv" ville den der lærer moderne helligelse, svare: "Tro blot så frelser Jesus dig." Men da Kristus blev stillet dette spørgsmål, sagde han: "Hvad står der skrevet i loven? Hvad læser du?" Og da ud spørgeren svarede: "Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte, . . . og din næste som dig selv," sagde Jesus, "Du har svaret rigtigt: gør dette og du skal leve." Sand helligelse vil blive bevist ved et samvittighedsfuldt syn på alle Guds bud, ved at alle talenter udnyttes omhyggeligt, ved en velovervejet omvendelse, ved at åbenbare Kristi ydmyghed i alle handlinger.    
Der var flere personer til stede ved det møde, som holder sig til den populære teori om helliggørelse; og idet kravene for Guds lov blev lagt frem, kom den sande karakter af denne vildfarelse frem, en mand var så vred at han rejse sig straks op og forlod møde hallen. Jeg hørte derefter at han var kommet fra Stockholm for at deltage i mødet. Under en samtale med en af vore prædikanter, hævdede han at være syndfri, og sagde at han ikke behøvede Bibelen, for Herren fortalte ham direkte, hvad han skulle gøre; han var langt borte fra Bibellæren. Hvad kan der forventes af dem, som følger deres egne forestillinger frem for Guds ord, men at de vil være bedragede? De kaster den eneste detektor for vildfarelse bort, og hvad forhindrer den store bedrager i at tage dem til fange i hans vilje?    
Denne mand repræsenterer en klasse. En falsk helliggørelse leder direkte væk fra bibelen. Religion er reduceret til en fabel. Følelser og indtryk er gjort til et kriterium. Når de bekender at være syndfrie, og praler af deres retfærdighed, helliggørelsens modtagere lærer at mennesker er fri til at overtræde Guds lov, og at dem som adlyder dens forskrifter er faldet fra nåden. En præsentation af dens krav vækker deres modstand, og opildner til vrede og foragt. Således vises deres karakter, for "det kødelige sindelag er fjendskab imod Gud; for det er ikke underlagt Guds lov, og kan slet ikke være det."    
De sande Kristi efterfølger vil ikke påberåbe sig skrydende hellighed. Det er ved Guds lov at synderen overbevises. Han ser sin egen syndighed i modsætning til den fulde retfærdighed som han vil nye, og dette leder ham til ydmyghed og anger. Han bliver forsonet med Gud gennem Kristi blod, og idet han fortsætter med at vandre med Ham, vil han få en klarere fornemmelse af helligheden i Guds karakter og hvor vidtrækkende hans krav er. Han vil klarere kunne se sine egne mangler, og vil møde behovet for stadig anger, og troen på Kristi blod. Han som bærer en stadig fornemmelse af Kristi tilstedeværelse med sig, kan ikke føje selviskheden eller selvretfærdigheden. Ingen af profeterne eller apostlene har pralet af hellighed. Jo nærmere de kommer til karakterfuldkommenheden, des mindre værdig og retfærdig ser de sig selv. Men dem som har den mindste fornemmelse af Jesu fuldkommenhed, dem hvis øjne er mindst rettet mod ham, er dem som gør de største krav på fuldkommenhed.  

26 10 1886 Review and Herald Besøg i København   
 Fra Oslo tog vi med damper direkte til København. Det var en behagelig rejse på omkring 24 timer. På meget af turen kunne vi se land. Christiania (Oslo l.a.) ligger i bunden af en bugt eller fjord og strækker sig ca. 50> miles ind i landet fra havet. Mens vi sejlede igennem denne fjord, havde vi fin udsigt til hver side. Somme tider snævrede bugten så meget ind, at der kun lige var plads til at komme igennem, og så udvidede den sig igen til stor afstand imellem kysterne. Langs kysten er der bjerge, somme tider dæk kede af nåletræer og derefter igen nøgne og klippefyldte partier, mens der her og der er klynger af små huse anbragt højt oppe på klipperne.    
Da vi ankom til København, fandt vi br. Brorsen ventende på os. Pastor Mattesons familie, som vi boede hos sidste efterår, var taget til Stockholm, og nu fik vi værelser på hotellet. Vore værelser lå dejligt. Lige på den anden side af gaden lå botaniske have, som vi havde fin udsigt til fra vore vinduer. Haven var meget tiltrækkende og var åbent for publikum og var for os et dejligt sted at spadsere borte fra støjen og forvirringen i de myldrende gader. Jeg kom mig efter at være kommet til København, så min tilstand til at kunne arbejde var bedre end da jeg tog hjemmefra.     
Man satte pris på vore møder, og de så ud til at være til velsignelse for menigheden. Sidste efterår var der i København kun omkring 20 der holdt sabbatten. Siden den tid er adskillige værdifulde mennesker lagt til deres tal. De, der har modtaget sandheden, er gået forsigtigt fremad. Nogle har gennem et halvt år undersøgt Bibelen, som de ædle fra Berøa, for at se om disse ting virkelig forholdt sig således. Blandt dem var der en pensioneret søkaptain, som var medlem af metodistmenigheden og lærer i deres Bibelklasse. Medlemmerne i hans klasse var meget nært knyttet til ham, og hvis han gik klogt og varsomt frem, havde han håbet om at få nogle af dem til at tage imod sandheden. Men præsten fik hans forandrede synspunkter at vide og tog hans klasse fra ham. Denne broders vidnesbyrd ved vore møder åbenbarede en varm interesse for dette arbejde. Han sagde, at i de svundne år, var evangeliet gået fra øst til vest, men nu takkede han Gud, fordi sandhedens dyrebare lys vendte tilbage med øget styrke fra vest til øst.    
Ved et af vore møder rejste en fremmed sig, og sagde, at han ikke havde været i København i adskillige år. Han kunne ikke se noget godt der, men han var taknemmelig for, at han var kommet nu. Han havde aldrig lyttet til så danne ting, som han havde hørt ved dette møde. Han troede, at den tid var kommet, da Guds Hellige ånd ville blive udøst, som profeten Joel taler om. Han syntes dybt bevæget og udtrykte et ønske om at tilhøre dette folk. Han tog også del i sabbatsskolen, som blev ledet med liv og ånd af br. Oyen, idet han fremholdt en tydelig kontrast til den almindelige søndagsskole. Den fremmede syntes meget interesseret i klasserne, og før vi sluttede, talte han igen og sagde at han aldrig før havde set noget lignende, så han måtte hjem og fortælle sine Baptistbrødre alt, hvad han havde set og hørt.     
Denne mands kone, som var med til mødet, havde været en sabbatsholder i adskillige år og havde mødt bitter modstand fra sin mand. Den forandring, der havde fundet sted i ham, var en uventet velsignelse for hende, og hun var fyldt med glæde. Med søster Matteson som tolk, kom hun bagefter og talte med mig, og fra dybet af sit hjerte udtrykte hun sin taknemmelighed for, hvad hun havde hørt.     
En broder, der for nylig har antaget troen sammen med sin kone, er en dygtig tømrer. Han fortalte om sin tro til sin chef, og sagde, at han ikke kunne arbejde på den syvende dag. Men i stedet for at sige ham op, som han frygtede, beholdt han ham, og han fik lov til at holde sabbatten. Hvad ens bestilling eller kald end er, betaler det sig altid, at være omhyggelig og gøre sit allerbedste og hele tiden lære og gå fremad. De, der gør dette, vil få lov til at blive af deres arbejdsgivere, når andre, som er mindre dygtige og effektive bliver sagt op. Og som en regel kan det siges, at de, der er trofaste og grundige i deres arbejde, vil være det samme i deres religion. Gud give, at dette må være tilfældet med denne kære broder!     
Der er nogle, der har fået mindre behagelige og givende kår, fordi de holder sabbatten. Alligevel er de ikke mismodige, men fuldt bestemt på at adlyde Guds bud. Der er andre der er overbeviste om sandheden, og som stræber efter at ordne deres forrentninger sådan, at de kan holde sabbatten. Et opmuntrende træk, som vi lagde mærke til i den lille forsamling her, er, at de alle er ivrige efter at anstrenge sig særligt for at sprede sandheden i denne store by, vel vidende, at et sådant arbejde vil betyde anstrengelser og ansvar for deres del.     
Hvis de, der har modtaget sandheden, vil lade deres lys skinne ud til andre i sagtmodighed, hellighed og kærlighed, vil de blive en kraft for det gode i verden. Enhver i sandhed omvendt sjæl vil som Daniel, Esra og andre trofaste Guds tjenere stå som vidner for ham midt den næsten helt udbredte hedenskab. De vil fange de guddommelige stråler af lys, som skinner fra Guds ord og vil kaste dem tilbage til verden. Hvis hans tjenere kunne skinne så strålende som lys i mørket med det lys, de havde dengang, hvor meget mere skulle vi så ikke kunne gøre det i vor tid, når vi foruden at have det samme lys, som de havde, har mere lys, som siden er strålet ud fra Guds ord og fra hans ledelse af hans folk. Da den kristne kirke blev grundlagt, var lyset fra himmelen i dens midte, og dens klare stråler trængte igennem til alle steder. Sådan skulle det også være nu.     
Gud har givet os de individuelle medlemmer af hans menighed evne til at påvirke andres sind. Han forventer, at alle skal udvikle denne evne ved at opøve de talenter, han har lånt dem. Pennen, taleevnen og den helligede kærlighed skal bruges i hans arbejde med at oplyse verden. Og som vi sådan arbejder efter hans anmodning, vil han hele tiden forny, hellige, udvikle og forøge vore kræfter, så at vi kan gøre meget mere godt. Den kristne spørger ikke længere: "Hvad gavner mig og mine interesser?" men: "Hvad er Guds vilje. Hvad tjener til hans forherligelse og min næstes bedste? Hvordan kan jeg være et redskab til at frelse sjæle?" Enhver som har del i guddommelig natur vil føle en byrde for sjæle. Han vil elske, som Kristus elskede, og arbejde, som Kristus arbejdede og vente belønningen ved felttogets afslutning. Hvad der behøves i enhver menighed er Kristi genoplivende Ånd, alvorlig praktisk kærlighed. I Kristus kan vi gøre alle ting. Uden ham kan vi intet gøre.     
Mens vi var i København, besøgte vi adskillige smukke parker, og en dag gik vi op i Rundetårn, et meget stort og højt tårn forbundet med en gammel kirke. Opgangen i dette tårn er ikke med trapper, men med en skrånende gang, som snor sig rundt og rundt flere etager op. Derfra fører nogle få trin os op på taget, som giver en vid udsigt over byen og de omgivende tårne og øer. Opgangen i tårnet stiger så langsomt og er så bred at adskillige heste kunne gå ved siden af hinanden. De fortalte os, at Peter den Store og Frederik den Fjerde red op til toppen af dette tårn, og medens de så ned fra den svimlende højde, sagde Peter den Store til sin ledsager: "Hvem af os har soldater, som ville bevise sin troskab ved at kaste sig ud herfra, hvis deres konge forlangte det?" Frederik svarede at han ikke kunne sige at han havde nogen soldat, som ville være villig til det, men han kunne sige, at han ikke ville være bange for at sove i den fattigste mands hus i sit kongerige.     
Idet jeg så ned på den store by, kunne jeg kun tænke på de scener, som ville finde sted, når Kristus vil komme. Denne by er hengiven til fornøjelser og verdslighed. Øldrikken, kortspil, dans og solderi optager menneskenes opmærksomhed. Masserne vil gøre nar ad advarslens budskab. Som indbyggerne i Sodoma vil de først vågne op, når det er for sent. Som solen steg op for sidste gang over byerne op sletten, tænkte menneskene på at begynde på en ny dag med gudløs tøjlesløshed. Alle planlagde ivrigt deres forretninger eller deres fornøjelser, og Guds sendebud blev spottet for sin frygt og sine advarsler. Som torden fra en skyfri himmel drønede det pludseligt og der faldt ildkugler ned over den dømte by. "Således skal menneskesønnens komme blive." Folk vil spise og drikke, plante og bygge, tage og give til ægte lige til Guds harme bliver øst ud over dem uden at være iblandet barmhjertighed. Verden vil blive lullet i søvn i sanselighedens vugge. Deres præster har lært dem at tro, at Kristi andet komme vil være åndeligt eller finde sted i en fjern fremtid, og advarslen og hans hurtige komme bliver betegnet som fanatisme eller kætteri. Tvivl og såkaldt falsk videnskab har undermineret troen på Bibelen. Mængden kæmper for at glemme Gud, og de godtager i øvrigt opdigtede historier om, at de uforstyrret kan følge selvforkælelsens vej. Folk jager til og fra, de forlystelses syge opsat på fornøjelser, de pengegriske søger rigdom, og alle siger: "Hvor bliver løftet om hans komme af?" Så er det at ærkeengelens stemme og Guds trompet høres. Å, hvilken rædsel vil da overvælde de onde. Hvilke skrig og frygtelige kvaler vil da høres fra dem, der har spottet tilbudet om barmhjertighed fra Guds budbringere. De bolte og stænger, som de søgte at bevogte deres skatte med, bliver revet i stykker af de mægtige jordskælv. De store og prægtige bygninger bliver rystet i sønder og sammen, og de skyldige spottere bliver begravet i ruinerne.    
Apostlen siger: "Men I, brødre, lever ikke i mørke, så dagen kan overraske jer som en tyv." 1Tess 5,4. Alligevel ser Jesus, at selv de, der har modtaget lyset, er i fare for at blive skødesløse og miste årvågenhedens ånd, som taler til dem med det højtidelige advarsels ord: "Våg derfor Thi I ved ikke, når husets Herre kommer, om det bliver ved aften eller ved midnat eller ved hanegal eller ved daggry. Lad ham ikke finde jer sovende, når han pludselig kommer." Mark 13,35-36. Tiltagende årvågenhed er vor eneste sikkerhed. De der venter og våger, vil være virksomt optaget af at forberede sig til at møde deres Herre. De vil holde et trofast vågent øje med sig selv, for at ikke den mindste synd skal besmitte deres karakter. De vil være strengt afholdende ydmyghed og enkelhed vil karakterisere enhver handling, de har. Vi kan ikke være for omhyggelige i vor forberedelse, for at vi kan møde Herren med fred. Vore kræfter burde være anstrengt til det yderste for at forstå Guds Ord og give agt på dets advarsler og råd. Vi burde søge alvorligt at smykke sjælens tempel på en sådan måde, at vi behager vor Herre. "Jeres prydelse skal ikke være noget udvortes hårfletning og ophængte guldsmykker eller forskellig klædedragt, men hjertet, det skjulte menneske med den uforgængelige prydelse, som en sagtmodig og stille ånd er. Dette er meget værd i Guds øjne."    
De, som arbejder med den største flid for at vække sjæle til at se deres fare, våger mest ædelt og sandt. Hele himlen er på benene, aktivt optaget af at forberede sig til den store dag for Guds hævn, dagen for Zions frelse, og skulle ikke en lige så stor alvor og en lige så stor nidkærhed åbenbare sig hos hans folk på jorden?    
Den lille tids tøven er næsten endt. Pilgrimme og de fremmede, som så længe har søgt efter et bedre land, er næsten hjemme. Lad det velsignede håb om vor Frelsers snarlige genkomst inspireres med nyt mod og give kraft til enhver kristen nåde: Derfor I elskede. Da I venter dette så stræb efter at komme til at stå uplettede og dadelfrie for ham i fred.  

9 11 1886 Review and Herald Mentale drankere   
 Hvad skal vore børn læse? er et alvorligt spørgsmål, og kræver et alvorligt svar. Jeg bekymres over at se sabbatsholdende familiers tidsskrifter og aviser indeholde føljetoner der ikke efterlader noget godt indtryk i børn og unges sind. Jeg har overvåget dem, hvis smag for fiktion er blevet opelsket sådan. De havde privilegiet af at lytte til sandheden, og blive bekendt med vor tros årsager; men de er vokset op i de modne år, blottet for sand fromhed og praktisk gudsfrygt. Disse kære unge behøver at lægge det allerbedste materiale i deres karakterbygning - guds kærlighed og gudsfrygt og en kundskab til Kristus. De bør efterligne hans eksempel ved at fornægte selvet, ved at leve for at gøre godt, og adlyde alle Guds befalinger. Kristus siger: "Jeg har holdt min faders bud."    
Men mange ved lidt eller ingen ting om vor tros begrundelser, og har lidt forstandsmæssig kundskab til sandheden som den er i Jesus. Sindet fæstnes ved sensationelle historier, og hjernen opildnes efter den føde den får. De lever i en uvirkelig verden, og er ikke i stand til livets praktiske pligter. Jeg har bemærket at børn bliver opdraget på den måde. Om det er der hjemme eller der ude, er de rastløse eller drømmeriske, og er ude af stand til at tale om andet end mest hverdagsagtige emner. Religiøse tanker og samtaler er en kanal der er helt fremmede for deres sind. Jeg har følt en oprigtig medynk for disse sjæle, når jeg har tænkt over hvor meget de mistede ved at de ikke har anledning til at kende Jesu Kristi religion, i hvem vort håb for evigt liv centrer sig omkring. Hvor meget dyrebar tid går til spilde, hvori de kunne have studeret den sande gudsfrygts Mønster og karakters yndighed! De kunne være blevet som Jesus, ren og ubesmittet i en verden med hårde fristelse, genspejle lysstrålerne fra vort velsignede Eksempels karakter. Derved bekende Jesus for verden, ville de åbenbare hvis side de står på.    
Men når der opdyrkes en appetit for at læse spændings og sensationelle historier, og læsevanen for hvad som helst og alle ting skal være der, er fæstnet, forvanskes den moralske smag, og sindet bliver ikke mættet af andet en denne værdiløse og usunde føde. Jeg smertes over at se unge mænd og kvinder ruinere deres unødighed i dette liv, og ikke få en erfaring som vil berede dem til et evigt liv i det himmelske selskab. Jeg kan ikke tænke på et bedre navn for dem, end mentale drankere. Umådeholdne læsevaner har den samme effekt på hjernen som umådeholden spise eller drikke.    
Jeg kender personlig til dem som har mistet den sundeste klang i hjernen ved forkerte læsevaner, og de vil gå igennem livet med en sygelig indbildning, ophøje ethvert lille klagepunkt. Ting med en sund og fornuftig tankegang vil ikke bemærkes, vil blive uudholdelige prøvelser og uoverstigelige forhindringer for dem, og livet vil blive en stadig skygge for dem. Hjernens nerver belastet hele tiden og unødigt af denne lidenskab for læsning. Sindets ædlere kræfter, der er indrettet til højere stræben og betragtning, og uddannes til at være tilfreds med det hverdagsagtige, ja være end det hverdagsagtige, ting og det handlet, nedværdiget og forklejnet. Dem som hengiver sig i løbe en spændende historie igennem, forkrøbler enkelt deres mentale styrke, og diskvalificerer deres sind til livskraftig tankegang og ransagelse. Når forstanden får føde og stimuleres af denne fordærvede mad, bliver tankerne urene og sensuelle. Unge og endog dem af moden alder er blevet ramt af lammelse af ingen andre årsag end for meget læsning. Hjernens nervekraft bliver hele tiden opildnet, indtil det skrøbelige maskineri bliver træt og nægter at handle, nogle af dets fine mekanismer giver efter, og lammelse var resultatet. Nu er der mænd og kvinder i livets aften, som aldrig er kommet sig over virkningen af umådeholden læsning. Den vane der er dannet i de tidligere år, har vokset til og styrket sig med deres styrke. Der er gjort bestemte anstrengelser for at overvinde denne synd at misbruge guds givne intelligenskræfter havde delvis succes; men har aldrig gendannet det sinds liv som Gud har givet dem.    
Andre fortsætter som de begyndte. Alle ønsker om at være praktiske kristne ender med ønsket; for de kan ikke være sand Kristus lig, og fortsætter med at give sindet og sjælen føde fra den slags litteratur som de har valgt. I bekendelse adlyder de Gud og elsker hans ord, tildækker de deres sind med al slags sensation læsning, indtil deres moralske kræfter er forvanske, bliver de unyttige i verden, og Gud er vanæret. Jeg har set sabbatsholdende unge damer er ganske ulykkelige hvis de ikke havde en ny novelle i hånden eller en avis med spændende historie. Under deres fritid skriger sindet om stimulering, ligesom den fordrukne skriger efter berusende drikke. Disse unge viste ingen hellighed; intet himmelsk lys genspejledes på deres kammerater der lede dem til kundskabens Kildevæld. De havde ingen dyb religiøs erfaring. Hvis den slags litteratur ikke hele tiden havde ligget foran dem, kunne der have været et håb for deres reformation; men de higede hele tiden efter det, og måtte have det.    
Personer som giver efter for romanlæsninger gør ingen mentale eller moralske fremskridt. Tiden der bruges til dette er mere end spildt. Evangeliets sæd som sås i hjertet forbliver ufrugtbart, eller kvæles af ukrudtet der sås ved en sådan læsning. Frø der ikke spirer op og bærer frugt mister sin spirekraft. Figentræet som ikke bar frugt blev dømt til at skæres ned, dømt som en byrde for den jord den er i. Gud forlanger en sund vækst i ethvert træ i Herrens have. Men romanlæsning forklejner forstanden. Barndommen og ungdommen er tidspunktet hvor sindet skal dannes, ikke med afstumpede og smudsig litteratur i moderne aviser og sensationel litteratur. Sindet bør bevogtes nøje. Intet bør få lov til at komme ind som vil skade eller ødelægge sin sunde livskraft. Men for at forhindre det, bør det gensås med god sæd, som spirer til liv, vil frembrugte frugtbærende gerne. Hvis al slags frø udsås - god og dårlig planløs hed - vil sindets grobund blive udpint og demoraliseret af en vild og usund vækst. Frø af alle slags vil blomstre, og god sæd får slet ikke god vækst. En mark der efterlades udyrket producerer hurtig en overgroet vækst af tidsler og sammenfiltrede vine, som udpiner jorden og er værdiløs for ejeren. Grunden er fuld af frø der blæses og føres af vinden til ethvert kvart, og hvis de efterlades uopdyrkede, vil opspiringen til liv ske spontant, kvæle alle dyrebare frugtbærende planter som kæmper for eksistensen. Hvis marken blev opdyrket og sået til afgrøde, ville dette værdiløse ukrudt udslukkes, og kan ikke blomstre.    
Ligheden mellem en uopdyrket mark og et utrænet sind er slående. Børn og unge har allerede fordærvede frø, i deres sind og hjerter, der er ved at spire op og bære sine forvanskede høst; og der er brug for den største omhu og årvågenhed for at opdyrke og lagre sindet med bibelsandhedens dyrebare frø. Børn bør uddraget til at afvise værdiløse opildnende eventyrer, og vende sig til fornuftig læsning som vil oplære sindet til at være interesseret i bibelberetningen, historie og argumenter. Deres fantasi bliver opildnet ved at få føde fra højtbearbejdede fiktions beretninger, vil de ikke have noget ønske om at ransage skriften eller få en sandhedskundskab at give videre til andre. Sandhed er hvad vore unge bør læse og studere, ikke fiktion - sandhed skal praktiseres hver dag, så sandhed som Kristus bad om, kan helliggøre sine disciple.     
Når sindet er fyldt med bibelsandhed, slår dets principper dyb rod i sjælen, og forkærligheden og smag bliver giftet med sandheden, og der er intet ønske om forringende og opildnende litteratur der svækker de moralske kræfter og forulykker de evner Gud har givet til nyttigt brug. Bibelkundskab viser sig som modgift mod den giftige indtrængen, der kommer af uforsigtig læsning.    
Forældre sover når det gælder vigtigheden af dette emne. I stedet for at anbefale dine børn at læse "Robinson Kruse" eller fantasifulde historier endog fra det virkelige liv, som "Onkel Toms hytte," så åben skriften for dem, og få timer til at læse Guds ord og ransage skrifterne som beviser for hans sandhed. Hvis de vil, kan forældre vælge om deres børns sind skal fyldes med rene og hellige tanker og følelser eller ej, men deres smag må optrænes og uddannes med største omhu. De må tidligt begynde med at åbne skrifterne op for deres børns voksende sind, så de rigtige vaner og den rette smag kan formes. . . . ondskabens elementer kan ikke udryddes uden ved (662) indføre føde for rene og grundige tanker.    
Bibelen bør være en studie bog. De dyrebare sandhedsperler ligger ikke lige på overfladen, som findes af en uforsigtig og ikke interesseret læser. Kristus vidste hvad var bedst for os, uanset alder, da han påbød os: "I ransager skrifterne, fordi I mener i dem at have evigt liv; og det er dem, som vidner om mig." Jesus, den støre lærer verden nogen sinde har kendt, vil have mænd, kvinder, børn og unge til at nå den højeste standard for karakterudmærkelse. Han vil have dem til at blive fuldt udviklede, mentalt, moralsk og fysisk.    
Den hellige bibel forsømmes i mange hjem fordi så mange andre ting får lov til at trænge den ud. Bordet i midten dækkes til med fiktionslitteratur, aviser, magasiner, album og billetter, og selvom Bøgernes bog også kan være der, bliver dens omslag sjældent om nogensinde aldrig åbnet af husets yngre medlemmer, på grund af den stadige fristelse i form af nogle forføriske eventyrer. Kærlighed for solid tænkning og læsning opelske så lidt af en sådan litteratur.    
Mennesker som er under den ondes kraft, inspireres af ham til at skrive eksalterede fiktionsromaner, som vor verden oversvømmes med. Heri opfylder de Satans egen plan; for overlades sindet til sig selv, vælger sindet naturligt en sådan overflod, og forsømmer de vigtige frelsende sandheder i Guds ord. Vore unge og børn, og endog dem af moden alder, bør fast love sig selv at afholde sig fra at ikke overgive sig i fasinerende romaner og dagens sensationelle litteratur. Den indbildning, og fylder sindet med en sådan mængde bras at der ikke er plads til at gemme på profeternes og apostlenes hellige udtalelser, som skriv eftersom de blev bevæget af Helligånden.    
Herren har i sin barmhjertighed åbenbaret Sine regler for ret levevis, Hans bud, og Hans love i Sine skrifter. Deri fortæller han om de synder der skal undgås; Han forklarer frelses planen for os, og udpeger vejen til himlen. Hvis de adlyder Hans formaning at "ransage skrifterne," behøver ingen at være uvidende om disse ting. Sjælens faktiske vækst i dydighed og guddommelig kundskab er ved vækstplanen - hele tiden lægge til de nådegaver, som Kristus gjorde et uendelig offer for at få alle inden for rækkevidde. Vi er begrænsede, men vi skal have en fornemmelse af det uendelige. Sindet må belastes med at beskue Gud og Hans forunderlige plan for vor frelse. Sjælen vil således løftes over almindelige ting og fæstnes på ting der er evige. Tanken at vi er i Guds verden og nærheden af universets store Skaber, som gjorde mennesket i Sit eget billede, efter Sin egen lighed, vil løfte sindet til bredere, højere områder for meditation end opdigtet historie kan. Tanken at Guds øjne våger på os, at Han elsker os og har så stor omsorg for faldne mennesker, som at give Sin dyrebare elskede Søn, for at genløse os så vi ikke går helt fortabt, er en stor enhed, og den som åbner sit hjerte til at acceptere og tænke over disse store temaer, vil aldrig stille sig tilfreds med trivielle og sensationelle emner.    
Lys og sandhed er inden for alles rækkevidde og dem som kender til sandheden skal være som lys i mørke; men hvis de ikke sætter deres tanker til at ransage Guds ord, vil Satan finde avnerne til at fylde deres sind, ikke levne plads til at sandhedens dyrebare sæd kan gro. Iblandt disse sidste dages farer, bør hver enkelt menighedsmedlem forstå grundende til hans håb og tro, som ikke er vanskelige at forstå i det menneskesind, der blot holdes fri fra moderne romance og fiktioners forvanskende og lammende indflydelse. Der er et arbejde for hjernen at gøre hvis vi vil vokse i Herren Jesu Kristi nåde og kundskab. Lad os da arbejde alvorligt på at indprente og tilskynde vore børn til nødvendigheden af at forstå grundene til vor tro. Vi er omgivet af fristelser der er så forklædte at de lokker medens de besmitter og fordærver sjælen. Satan varierer på sine lokkemidler, så de passer til forskellige sindelag; og han udnytter enhver omstændighed så han kan lægge planer, og få held med en sjæles ødelæggelse.    
Gud inspirerede hellige mænd til at nedskrive undervisning om disse farer for vor skyld, som kan omgøre vor frelse, og hvordan vi kan undgå dem. Sjælens store behov vil mørkes på at blive kendt med Guds ord. Bibelen erklærer at lydighed mod alle Guds bud er væsentlig for vor frelse. Det lærer os vor pligt til ham, og hans vilje med os. Vi peges hen til Golgatas kors, og Guds røst siger: Se i tro på Ham, hvem jeres synder gennemboret, og lev. Ret troens øje til Guds Lam, og de synder som sårede det velsignede legeme og brød Guds kære søns ømme hjerte, vil blive hadefulde og afskyelige. Hjertet må erkende sine synder og angre dem. Hvis der er tro på Jesu tilgivende blod, som er fuld af medfølelse og guddommelig kærlighed, vil taknemmelighed og himmelsk glæde fylde hjertet. Tillid til Kristi kraft til at frelse vil liste sig ind på sjælen, og tanker om himmelske ting vil fylde sindet. Jesus, dyrebare Jesus, vil blive den højeste iblandt titusinde, og helt igennem elskelig. Har vi hver i sær åbnet vort hjertes døre for at byde den velsignede Genløser velkommen? Hvis vi har det, vil vi ikke være tilfredse med at give avnerne mad; for vi fæster med Kristus, og han vil fæstne sig til os. Der mangler ikke mere til sjælens trøst eller frelse.    
Jeg kalder på børn og unge at tome deres sind for tåbelige forfængeligheder, og gøre Jesus til deres evige ven. Vær sikker på at få et velfunderet håb. Intet mindre end dette vil tilfredsstille sjælen. Gør ingen fejltagelse, for vi arbejder på evige resultater. Det er vanvid at være tavse og magelige som så mange er det i øjeblikket, uden at have sikkerhed for at de i virkeligheden er Guds sønner og døtre. Evige interesser står på spil. Læg den historie bort, fald på jeres knæ i bøn efter styrke til at overvinde fristelser, og hellig jeres tid til at ransage Bibelen. Når Jesus åbenbarer sig selv for jer som en synds tilgivende Frelser, så genspejl den himmelske udstråling på andre. I behøver ikke at forblive i uvished; sand lys skinner fra Guds ord på alle hjerter som er åbne til at modtage sine dyrebare stråler; og det er jeres privilegium at sige: "Jeg ved at min Genløser lever." Ånden vil bære vidne til jeres ånd, at I virkeligheden er Guds børn. I må have samvær med Kristus, som vil være et herlighedens håb for jer. Dette er sand religion. Alt andet er bedrag, og illusion. Lad os åbne vore hjerter for dens indflydelse, så når Kristus kommer, kan vi være parat til at tage imod ham i glæde og fred.<br><i>Nimes, Frankrig</i>  

7 12 1886 Review and Herald Guds medarbejdere   
 Gud skænker ikke menneske sine velsignelser uafhængigt af menneskelig indsats. Vi ser dette princip illustreret i naturens verden. Gud har givet os jorden med dens skatte. Han får den til at bære føde til mennesker og dyr, han sender de skiftende årstider, der giver solskinnet, duggen og regnen. Alligevel kræves der, at mennesket gør sin del. Det må samarbejde i Guds plan ved at gøre sig umage under flittige bestræbelser. Ploven må vende mulden, sæden må sås, marken må bearbejdes, ellers bliver der ingen høst.    
Således var det også i den åndelige verden. Alt, hvad vi besidder, hvad enten det er talenter, indflydelse eller midler, er fra Gud. Vi kan intet udføre uden guddommelig hjælp. Vi er dog ikke blevet fritaget for anstrengelsernes nødvendighed. Medens frelsen er Guds frie gave, har mennesket noget at gøre ved udførelsen af frelses planen. Gud har valgt at bruge menneskene som sine redskaber og at bruge menneskelig kraft til udførelsen af sine hensigter. Han har bestemt, at den guddommelige kraft skal forenes med de menneskelige bestræbelser i arbejdet for sjæles frelse. Således bliver vi Guds medarbejdere. Vi har et stort og vigtigt arbejde, fordi det er en del af Guds vældige plan for menneskets forløsning. Det er en stor ære, der skænkes dødelige væsener, ved således at samarbejde med Himmelens Majestæt.    
Gud er ikke afhængig af mennesker, for at hans sag kan gå fremad. Han kunne have gjort englene til sandhedens sendebud. Han kunne have kundgjort sin vilje, ligesom han forkyndte loven fra Sinai ved sin egen stemme. Men for at fremkalde en menneskekærlig ånd i os, valgte han at bruge mennesker til denne gerning. Enhver selvopofrende handling til bedste for andre vil styrke godgørenhedens ånd i giverens hjerte og knytte ham nærmere til verdens frelser, som "for jeres skyld blev fattig, da han var rig, for at I ved hans fattigdom skulle blive rige". Og det er kun, når vi opfylder det guddommelige formål med vor skabelse, at livet kan blive en velsignelse for os. Alle Guds gode gaver til mennesket vil vise sig kun at være til forbandelse, medmindre det bruger dem til velsignelse for sine medmennesker eller til fremme for Guds værk på Jorden.    
Velgørenhedens ånd er Himmelens ånd. Selviskhedens ånd er Satans ånd. Kristi selvopofrende ånd blev åbenbaret på korset. Han gav alt, hvad han havde, og derpå gav han sig selv, for at mennesket kunne blive frelst. Kristi kors appellerer til godgørenhed fra hver eneste af den kærlige frelsers efterfølgere. Det princip, der blev illustreret på korset, er at give og give. Dette gennemført i gode gerninger er kristenlivets sande frugt. Verdslighedens princip er at få og få, og således venter folk at sikre sig lykke; men ført ud i sin yderste konsekvens bliver resultatet ulykke og død.    
Selviskhed er den stærkeste og mest almindelige af de menneskelige tilskyndelser, og sjælens kamp mellem medfølelse og begær er en ulige strid; for mens selviskheden er den stærkeste lidenskab, er kærlighed og godgørenhed alt for ofte de svageste, og som regel vinder det onde sejren. Derfor er det farligt at lade følelser og tilskyndelser råde, når vi virker for Guds værk og giver dertil. At give eller at arbejde, når vor medfølelse er vakt, og at tilbageholde vore gaver eller vor tjeneste, når følelserne ikke er grebne, er en uklog og farlig kurs at følge. Hvis vi beherskes af tilskyndelser eller ene og alene menneskelig medfølelse, vil nogle få tilfælde, hvor vor indsats for andre bliver gengældt med utaknemmelighed, eller hvor vore gaver bliver misbrugt eller ødslet bort, være tilstrækkeligt til at udtørre godgørenhedens kildespring.    
Kristne bør handle ud fra et fast princip og følge Frelserens selvfornægtende og selvopofrende eksempel. Hvad om Kristus havde forladt sin gerning, fordi han var blevet træt af den utaknemmelighed og de skældsord, der mødte ham overalt? Hvad om han var vendt tilbage til Himmelen, skuffet over sin modtagelse? Vi høster frugterne af hans uendelige offer, og alligevel kvier vi os ved at gøre vor pligt og beder Frelseren have os undskyldt, for der er et arbejde, der skal gøres, og han behøver vor hjælp i arbejdet for sjæles frelse. Gennem dovenskab, sorgs løs uvidenhed og ond egoisme lukker af for Guds kravs adgang til vor forstand.    
Hvorledes betragter Gud vor utaknemmelighed og mangel på påskønnelse af hans velsignelser? Når vi ser nogen ringeagte eller misbruge vore gaver, vender vore hjerter og hænder sig fra ham. Men de, som modtager Guds nådefulde gaver dag efter dag og år efter år, misbruger hans gavmildhed og tilsidesætter de sjæle, som Kristus har givet sit liv for. De midler, som han har lånt dem til at støtte hans værk og opbygge hans rige, bliver investeret i huse og jord, ødsles bort på stolthed og forkælelse af selvet, og giveren bliver glemt. Sandheden, som Gud har bestemt skal bringes til alle nationer, hindres i at blive udbredt, fordi de penge, der er nødvendige til arbejdet, bliver brugt til at tilfredsstille selvet. Himmelens gaver ville føre mange sønner og døtre til Gud, hvis de blev anvendt til det formål, for hvilket de blev skænket. Men forfængelighed og overdreven pragtudfoldelse griber alt inden for rækkevidde for at frembære og forherlige selvet, mange sjæle går fortabt på grund af denne tilsidesættelse.    
Ved deres misbrug af Guds gaver i dette liv viser mange sig uværdige til det evige liv. Forstandens kræfter og sjælens egenskaber ledes selvisk bort fra den vej, Gud ville, de skulle følge. Disse mennesker værdsætter ikke den store frelse, der er bragt inden for deres rækkevidde, ellers ville de forene sig med Kristus i hans gerning. Deres interesser går ikke i den retning, men drejer sig om selvet. Deres skat samles ikke i Himmelen, men på Jorden, og de bekymrer sig om jordiske ting. De bygger på grundvolden med træ, hø og strå, som ilden på den sidste dag vil fortære. Deres livsværk, så fyldt, med ængstelse, rådvildhed og unødigt slid, er spildt, spildt for evigt! Skatten, der kunne have været indsat i Himmelens bank, rives bort, og de stakkels sjæle, som har brugt de midler, Gud lånte dem, er ruineret for evigt!    
I, som hævder at tro på sandheden, at vente på vor Herres tilsynekomst på himmelens skyer og at vente på at blive overført til de boliger, Kristus har givet sit liv for at købe, hvor højt, spørger jeg, elsker I hans tilsynekomst? Hvor højt værdsætter I det evige over de jordiske ting? Netop så meget som jeres gerninger viser og ikke mere. Søskende, "natten lider, dagen er nær". Jeg opfordrer jer til at vågne op af søvne. Lad enhver menighed stå op og lægge sin stolthed, forfængelighed og verdslighed bort. Lad dem ydmyge deres hjerter for Gud i anger over, at de har påtaget sig så få byrder for Kristus. Hvis vi erkendte, at vi ikke tilhørte os selv, men var købt dyrt for Guds Søns dyrebare blod, ville vi betragte vort arbejde fra et højere stade. Gud foragter døde gaver. Han kræver et levende offer, hvor forstand, følelser og vilje overgiver sig helt til hans tjeneste. Alle særlige evner bør helliges dette arbejde, - vore fødder hurtigere til at bevæge sig, når pligten kalder, vor hænder rede til at handle, når der er arbejde, som skal gøres, vore læber klar til at fremføre sandheden i kærlighed og prise ham, som har kaldet os fra mørket til sit underfulde lys. Vi bør fortsætte den helligelse uden at fjerne ude fra alteret, for dette er helligbrøde. Når Guds folk således helliger sig oprigtig og ydmygt, bliver de antaget af ham, og de bliver en liflig duft for ham og udbreder en herlig vellugt over hele Jorden.    
Gud har betroet store og alvorsfulde sandheder til os som et folk, ikke blot for at vi skal holde dem for os selv, men for at vi skal give dem til andre. Sandhedens banner skal udfoldes i alle lande. Advarselsbudskabet skal forkyndes for alle tungemål og folk. Men dette arbejde er stadig langt fra fuldført. Det piner mig, når jeg betragter tilstandene i Europa. Noget er blevet udført, og englene holder stadig de fire vinde tilbage, for at et langt større arbejde kan blive udført; men der er så stor fattigdom og virkelig nød, at sandheden kun vinder langsomt frem. Hvor er der mange lande, hvor budskabet kun lige har fundet indpas! Hvor er der mange byer, hvor der ikke engang er en eneste sjæl, der har hørt forkyndelsen af den tredje engels budskab. Guds engle drager på hjerterne og bereder vejen for modtagelsen af sandheden. Fra alle sider lyder det makedoniske råb: "Kom over . . . og hjælp os!" Men arbejdet hindres af mangel på arbejdere og mangel på midler.    
Guds folk er kun halvt vågne. En sløvhedstilstand synes at lamme deres følelser. Enhver af os vil snart komme til at stå foran hele Jordens dommer og aflægge regnskab for legemets gerninger. Alle vil da være nødt til at aflægge regnskab for det gode, de kunne have gjort, men ikke gjorde, fordi de ikke var så nært knyttet til Gud, at de kendte hans vilje og forstod hans krav til dem. Hvis de penge, vore brødre årligt brugte til selvtilfredsstillelse, var blevet anbragt i missionens skatkammer, vil der have været ét hundrede missionærer, hvor der nu kun er én. Hvem vil komme til at aflægge regnskab for denne alvorlige mangel på kapital? Mange af vore amerikanske brødre har givet ædelmodigt og villigt, for at sandheden kunne få fremgang i Europa, men der er stadig et stort arbejde at gøre. Mange, som har givet gavmildt, kunne give mere, og andre bør nu stå frem og bære deres del af byrden. Nu er tiden kommet, hvor ejendomme og jordbesiddelser bør omsættes til missionsfonds. Mennesker skal opdrages og uddannes. Vi føler os foruroligede, når vi ser, hvor lidt der gøres, når vi har et budskab til hele verden, og alle tings ende er nær.    
Forsynets stemme kalder på alle, som har kærlighed til Gud i deres hjerter, for at vække dem i denne store Krisesituation. Der har aldrig været en tid, hvor så meget stod på spil, som i dag. Der har aldrig været en tid, hvor der blev krævet større energi og selvopofrelse af Guds lovlydige folk. Hvis der er nogen sinde har været brug for sparsommelighed og selvfornægtelse, er det nu. Der bør ikke være nogen ekstravagance i påklædningen, ingen unyttige udgifter til tilfredsstillelse af selvet eller pragts udfoldelse. Lad vore midler og vort arbejde være helliget Guds værk for at frelse sjæle, for hvem Kristus døde for.    
Nu, hvor helligdagene nærmer sig, appellerer jeg til jer om i stedet for at give jeres venner gaver at bringe jeres ofre til Gud. Lad os vise, at vi værdsætter den store frelses plan. Da Gud har givet os hele Himmelen som gave i sin kære Søn, lad os da udtrykke vor taknemmelighed ved at bringe takofre til hans sag. Lad det stedsegrønne juletræ bære rig frugt for Gud.    
Jeg præsenterer vore udenlandske missioner for jer som modtagere af jeres gaver. Lad os vise, at vi værdsætter det dyrebare sandheds lys ved at bringe et offer for at udbrede lyset til dem, som sidder i mørke. Ved vor selvfornægtelse og vor gaver kan lande, som aldrig har hørt sandheden, høre den. De kan synge med på lovsangen til Gud, og fra den kan mange stemmer hæve sig og udbrede det sidste advarselsbudskab. Lad enhver menighed og enhver familie deltage i dette arbejde. Lad hvert eneste barn tage del ved at bringe en gave, der er en følge af egen flid og selvfornægtelse. Frelseren vil modtage frivillige gaver til enhver. Gaver til udbredelse af det dyrebare sandheds lys, som er en frugt af selvfornægtelse, vil være som vellugtende røgelse for Gud.    
Hvis vi i fortiden har glemt Guds godhed, har vi nu en dyrebar anledning til at gøre denne forsømmelse god igen. Lad os til jul og nytår ikke blot give ham en gave af vore midler, men også give os selv i villig tjeneste. Enhver af os, fra den yngste til den ældste, har fået skænket det privilegium at blive Guds medarbejdere. Kristus kommer snart på himmelens skyer for at gengælde enhver, efter som hans gerning er. Hvem vil da komme til at høre ordene. "I har gjort, hvad I kunne"?    

4 01 1887 Review and Herald Ledt af ånden   
 Hvad jeg mener, er: I skal leve i Ånden og ikke følge kødets lyst. For kødets lyst står Ånden imod, og Ånden står kødet imod. De to ligger i strid med hinanden, så I ikke kan gøre, hvad I vil. Men drives I af Ånden, er I ikke under loven. Kødets gerninger er velkendte: utugt, urenhed, udsvævelse, afgudsdyrkelse, trolddom, fjendskaber, kiv, misundelse, hidsighed, selviskhed, splid, kliker, nid, drukkenskab, svir og mere af samme slags. Jeg siger jer på forhånd, som jeg før har sagt, at de, der giver sig af med den slags, ikke skal arve Guds rige. Men Åndens frugt er kærlighed, glæde, fred, tålmodighed, venlighed, godhed, trofasthed, mild hed og selvbeherskelse. Alt dette er loven ikke imod! De, som hører Kristus Jesus til, har korsfæstet kødet sammen med lidenskaberne og begæringerne. Lever vi i Ånden, skal vi også vandre i Ånden. Lad os ikke bilde os noget ind, lad os ikke tirre og misunde hinanden. (Gal 5,16-26.)    
I den første del af disse vers bliver vi præsenteret for en klasse, som ikke kan komme ind i Guds rige. De, som gør de ting, som er specificeret her, vil ikke arve riget. Men der bliver præsenteret en anden klasse, som kan og vil komme ind i Guds rige, som vil have ret til at komme derind, og det er de, der arbejder på at opnå en sådan position, at de er i besiddelse af moralsk egnethed til at stå omkring den store hvide trone i deres karakters hvide klædning. I deres prøvetid var de klar over hvor vigtigt det arbejde, der skulle gøres, var, og de tog klogt og forstandigt fat på det. De så, at der var et stort arbejde at gøre for at kunne opnå en karakterens egnethed for Guds rige. De vidste, at ingen kunne gøre deres arbejde for dem, at ingen kunne tro for dem, at ingen kunne forme karakteren for dem. Det var et individuelt arbejde, en personlig anstrengelse, som skulle til.     
Her bliver præcis det fremholdt, for hvilket vi skal arbejde. "Åndens frugt er kærlighed". Hvis vi har Kristi kærlighed i vore sjæle, vil de naturlige konsekvenser være, at vi har alle de andre nådegaver, - glæde, fred, langmodighed, mild hed, godhed, trofasthed, sagtmodighed, afholdenhed, og imod sådant er loven ikke. Guds lov hverken fordømmer eller holder dem som trælle, som er i besiddelse af disse nådegaver, fordi de er lydige mod Guds lovs krav. De holder loven og derfor er de ikke trælle under loven.     
For nogen tid siden, da vi passerede gennem Oswego, New York, så vi to hårde officerer, og sammen med dem var to sammenlænkede mænd, som har store tunge kugler i deres hænder. Vi kom ikke til den konklusion, at de havde overholdt staten New Yorks love, men at de havde overtrådt dem. Vi skal leve i harmoni med alle staten New Yorks love og med Guds lov, og vi vandrer i frihed, vi er ikke trælle under loven. Hvis vi lever i harmoni med Kristi liv, med Guds lov, fordømmer den lov os ikke vi er ikke trælle under loven.     
Vi kan tage to retninger i vore handlinger. Den ene leder bort fra Gud og udelukker os fra hans rige, og på denne sti er der misundelse, strid, mord og alle onde gerninger. Den anden retning skal vi følge, og når vi følger den, vil vi finde glæde, fred, harmoni og kærlighed. Kærlighed det er, hvad vi skal være opfyldte af, og det, vi har mest brug for, er Kristi kærlighed i vore hjerter. Det, vi mangler mere end noget andet, er denne dyrebare velsignelse. Den kærlighed, som glødede i Jesu bryst, er, hvad vi har mest brug for, og når den er i hjertet, vil den åbenbare sig selv. Kan vi have Jesu Kristi kærlighed i hjertet, uden at den går ud til andre? Den kan ikke være til stede der, uden at vidne om sin tilstedeværelse. Den vil åbenbare sig selv i ord og i selve ansigtets udtryk.     
For kort tid siden hørte jeg et sygt barn sige, at der var een, som ikke elskede ham. Han blev spurgt, hvorfor han sagde dette. "Hvordan ved du, at han ikke elsker dig?" "Jo, for jeg kan se på ham straks jeg ser ham, at han ikke kan lide mig; jeg <i>ved</i>, at han ikke elsker mig". Når et barn læser selve jeget og forstår ansigtets udtryk, kan mennesker i en mere moden alder så ikke se, om der er kærlighed i hjertet? Det vil jo vise sig i holdningen, i ordene, i gerningerne, i ansigtets udtryk. Skulle vi undres over, at et barn kan se hvem,  ? Derfor burde det ikke tage os mange måneder at se, om Kristi kærlighed er i hjertet, om det flyder over af den.    
Når Kristi kærlighed har plads i hjertet, kan den ikke skjules, lige så lidt som en liflig duft kan det. Den hellige indflydelse, som den reflekterer gennem karakteren, vil stå klart for alle. Kristus, herlighedens håb, vil være blevet dannet i hjertet. Hans lys og hans kærlighed vil være der, hans tilstedeværelse vil kunne mærkes. Til tider, når Guds velsignelser er blevet givet som svar på bøn, er det sket, at når andre er kommet ind i værelset, udbrød de, straks de trådte over dørtærsklen: "Herren er her". Ikke et ord var blevet udtalt, men Guds hellige tilstedeværelses velsignede indflydelse kunne tydeligt mærkes. Den glæde, som kommer fra Jesus Kristus, var der; og i denne forstand har Herren været i værelset ligeså virkeligt, som da han vandrede ad Jerusalems gader, eller da han kom til syne for disciplene, da de var i det øvre værelse, og sagde: "Fred være med jer".     
 "Da vor ældste søn, for hvem vi havde de lyseste forhåbninger, og til hvem vi forventede at kunne støtte os, og som vi alvorligt havde indviet til Gud, blev taget fra os, da vi havde lukket hans øjne i, og grædt i stor sorg, da kom der en fred, som overgår enhver beskrivelse, ind i min sjæl. Jeg kunne tænke på opstandelsens morgen; jeg kunne tænke på fremtiden, når den store Livgiver kommer og bryder gravens lænker og kalder de retfærdige døde frem fra deres støvede lejer, når han frigør fangerne fra deres fængsler, da vil vor søn være mellem de levende igen. I dette var der en fred, glæde og trøst, som er ubeskrivelig. Og hvorfor? Fordi jeg følte, at min hånd hvilede i Jesu Kristi hånd; at jeg var hans, og han var min; at han elskede mig, og at jeg elskede ham, og at denne lidelse var et bevis på hans kærlighed. Jeg kunne støtte mig til Frelserens stærke arm i al denne lidelse og smerte, og jeg følte, at han ville bevare mig i enhver prøvelse lige indtil enden. Hvilken god og nådig Fader vi har! Vi kan støtte vor fulde vægt på ham, og han vil holde os oppe. Det er denne dyd ("dyd" kan også oversættes med "kraft"), der forbinder os med Jesus, og her begynder vort arbejde.     
Jeg har tidligere talt til jer om Peters stige på otte trin. "Sæt netop derfor al iver ind på i jeres tro at vise dyd, i dyden indsigt, i indsigten afholdenhed, i afholdenheden udholdenhed, i udholdenheden gudsfrygt, i gudsfrygten broderkærlighed og i broderkærligheden kærlighed til alle. Thi når dette findes hos jer og stadig tager til, så tillader det jer ikke at være uvirksomme eller ufrugtbare i erkendelsen af vor Herre Jesus Kristus". 2Pet. 1,5-8.     
Det er noget særligt at have kendskab til Jesus Kristus. Vi burde gøre dette til vort højeste, første og endelige mål. I de vers, som blev læst i dag, ser vi, at vi må have kærlighed, og sammen med denne er der glæde, fred, langmodighed og tålmodighed. Vi ser verdens rastløshed, deres utilfredsstillende tilstand. De vil have noget, de ikke har. De vil have noget, som kan opretholde opstemthed, eller noget der kan underholde. For den kristne derimod er der glæde, fred, langmodighed, venlighed, ydmyghed, overbærenhed og tålmodighed, og det er for disse ting, vi ønsker at åbne vort hjertes dør, idet vi værner om Guds Ånds himmelske nådegaver. Gør vi alle dette? Den ene kan ikke gøre det for den anden. Du går måske i gang med arbejdet og skaffer dig Åndens nådegaver, men det vil ikke svare for mig. Her er der måske fyrre eller halvtreds, som vil give sig til at kultivere disse kristne dyder, men det vil ikke gavne resten af jer. Hver af jer må gøre arbejdet for sig selv, og gennem personlig anstrengelse skaffe sig Guds nåde i hjertet. Jeg kan ikke forme en karakter for dig, ej heller kan du gøre det for mig. Det er en pligt, der hviler på hvert enkelt individ, ung eller gammel.     
Det er blevet sagt om gråhårede mænd, at der ikke er nogen fare for, at de skal vige tilbage fra pligtens post; men i Salomons tilfælde lærer vi, at da han blev gammel, mistede han sin forbindelse til Gud. Og hvorfor? Fordi han søgte berømmelse, ære og denne verdens rigdom; fordi han tog sig hustruer blandt de hedenske nationer og således blev allieret med disse nationer. Det er sandt, at han, ved disse alliancer, hjembragte guld fra Ofir og sølv fra Tarsis, men det var på bekostning af dyd, principper og karakterens fasthed.     
Gennem hele den jødiske nations historie ser vi, at Guds folk, unge eller gamle, skulle holde sig tydelige og adskilte fra de hedenske nationer omkring dem. Gud har et folk i dag, og det er lige så nødvendigt nu, som tidligere, at hans folk holder sig tydelige og adskilte, rene og uplettede af verden, dens ånd og dens indflydelse, fordi verden opstiller en anden standard som modsætning til sandhedens og retfærdighedens standard.     
Hvis jeg bekender mig til at være Jesu Kristi tjener, skulle jeg da følge en verdslig standard og lade mine handlemåder tilpasse verdens krav? Eller skulle jeg tage Ham, som var en sorgens mand, som kendte til lidelse, som mit eksempel? Han, som ynkedes sådan over en falden race, at han lagde sin kongelige kåbe til side, forlod himmelens kongelige sale og kom ned til denne verden forurenet af synd, og påtog sig menneskeskikkelse og blev fattig for vor skyld, for at vi skulle blive rige gennem hans fattigdom. Hvad skal vi gøre? Skal vi tage Ham, som blev hånet og mishandlet, som vort eksempel, Han som var verdens lys, selvom verden ikke kendte ham? Eller skal vi følge verdens mønster?     
Guds folk er Hans lovs vogtere, og Han byder os, at vi skal være et særligt og adskilt folk. Men skal vi afsondre os fra verden, så vi ingen indflydelse kan have på den? Kristus siger: "I er verdens lys.........", og det lys, siger Han, skal ikke skjules under en skæppe eller stilles ind under sengen, men sættes i en lysestage så det kan lyse for alle, som er i huset. Hvad betyder dette? Det betyder, at de retfærdige skal lyse for alle dem, der er i verden. Kristus kom til verden for at skaffe en vej hvorved mennesket, på egne vegne, kunne kæmpe Herrens kampe og blive tilladt at sætte sig ved Guds højre hånd.     
Hvilket arbejde er ikke dette! Da Kristus forlod denne verden, overgav han et arbejde til os. Medens han var her, udførte han selv arbejdet, men da han steg op til himmelen, skulle hans efterfølgere tage det op, hvor han slap. Andre tog arbejdet op, hvor disciplene slap, og således er det blevet udført, indtil vi nu har det arbejde at gøre i vor tid. Da Jesus steg op, og skyerne tog ham bort fra disciplenes øjne, og de forsøgte at få et sidste glimt af ham, sagde han: "Se jeg er med jer alle dage, indtil verdens ende". Således har vi en livsledsager. Vi behøver ikke vandre alene. Vi kan bringe alle vore sorger og bekymringer, problemer og prøvelser, bedrøvelser og byrder til det øre, som altid lytter, til een, der med sit eget blods fortjenester går i forbøn for Faderens åsyn. Han går i forbøn med sine sår. Mine hænder, mine hænder! Jeg har indskrevet dem i mine hænder. Han fremstiller sine hænder for Gud, og hans bønner bliver hørt, og engle bliver hurtigt sendt for at hjælpe det faldne menneske, for at opløfte og bevare.     
Vor fare består da i at adskille os fra Gud, og i at blande sig med verdens ånd og indflydelse. Hvis du tror, at du skal bringe verden til at se og føle de krav, som den høje himmel har på dem, hvis du tror, at du, ved at sænke standarden, kan omvende syndere, er du bedraget fuldstændigt (Denne sætning er svær at oversætte). Kristus var i verden, og dog ikke af denne verden. Han holdt fanen højt, og det er på denne måde enhver tjener, enhver kristen, og ethvert menneske, der føler noget ansvar for Guds sag, skal vise, om han har forbindelse til Gud. Alle skal repræsentere Himmelen.     
I vore skolers undervisning, repræsenterer I da Himmelen? Ophøjer I sindet, så det dvæler ved Gud, sådan at de studerende kan gå hjem til deres hjem med det indtryk, at på skolen her på Battle Creek bliver der arbejdet på at tilpasse sjæle til himmelen, til himmelske engles selskab? Eller søger I at bringe verdens standard ind, ja selv at gøre undervisningen dårligere end verdens standard?    
Jeg husker, at jeg var i Salem, Oregon, hvor der var en stor klasse, som stod lige for at skulle tage deres afsluttende eksamen fra universitetet. De ønskede at jeg skulle sige noget til denne klasse, og det blev derfor oplyst, at jeg ville tale til dem om "Ungdommens farer og karakter bygning". De så ud til at være meget opsatte på at høre om dette emne. Selvom det var den største kirkebygning i Oregon, var huset fuldt, og det så ud til, at hele forsamlingen var alvorlig. Der var ingen lystighed, heller ingen spøgefuldhed eller noget som helst, som kunne vække anstød. Da jeg så disse unge mennesker foran mig og blev klar over situationens alvor, følte jeg, at inspirationen kom over mig. Måske ville jeg ikke se dem igen, før vi skulle mødes foran Guds domstol. Måske ville jeg ikke se dem igen, før vi skulle se hverandre i dommen, og jeg følte det som om jeg aldrig før havde haft en sådan mulighed for at kunne sige: "Se Guds lam, som bærer verdens synd".     
Er det ikke en pligt for enhver professor, enhver lærer, og enhver, som har nogen del i arbejdet på vort universitet (college), at repræsentere Jesus? Ophøj ham, han som døde for os, og i hvem alle vore håb om evigt liv er samlet. Ophøj Ham, og vis dem hvordan Han forlod himmelens kongelige sale, og blev gjort til et sorgens menneske, kendt med smerte, for at Han skulle kunne opløfte dem til sin trone til sidst. Ophøj Ham, åh, ophøj Ham for folket, de, der hungrer og tørster efter livets brød, for der er i Jerusalem en åben kilde, for at de skal kunne drikke og få slukket tørsten.     
Jesus, vidunderlige Frelser! I Ham ser jeg uforlignelige ynder. Han er den, der er fuldstændig herlig. Han er den øverste blandt titusinder. Jeg fremstiller Ham for Jer een, som kan borttage verdens synd: "for der er ikke under himmelen givet menneskene noget andet navn, hvorved de kan frelses".     
Her vokser de unge op midt iblandt os. Det er Jer, jeg taler til, kære brødre og søstre, som en Kristi ambassadør; jeg taler til Jer, I som bekender Jer til at være Kristi efterfølgere, og jeg spørger Jer: "Hvilken indflydelse har I på ungdommen?" Hvad gør I for dem, der er i Jeres egne hjem? I himmelen er det for Guds åsyn registreret, hvad I har gjort for at frelse dem, eller de lejligheder I har ladet passere uudnyttede. Skal det ses, at sjæle er blevet drevet bort fra Kristus, snarere end samlet sammen til Ham, fordi I ikke har haft forbindelse med himmelen, fordi I var formet efter verdens standard, og viste dem det, fordi I var hengivne til modeluner og fornøjelser og på denne måde vendte deres opmærksomhed bort fra den sande standard, som er Kristus Jesus? Må Gud se i nåde til os.     
Vort arbejde gøres med evigheden for øje. Jeg vil gøre det bedre. Jeg vil gøre det på en sådan måde, at det vil kunne stå sin prøve i dommen, og at det, når retten sættes og bøgerne åbnes, og ethvert menneske dømmes efter, hvad der står i bøgerne, vil vise sig, at jeg har et rent blad, uden pletter, at jeg har gået på den rette vej, den som leder til himmelen, og at jeg har gjort, hvad jeg kunne, for at vinde sjæle til Kristus. Åh, kunne jeg blot tale på en sådan måde, at mænd og kvinder ville blive vækket til at indse, hvor vigtig den tid er, som vi lever i! Det er nu, frelsens time er her, det er nu, det er tid til at arbejde. Gud forbyde, at vi skulle stå i tomgang, sovende, således at det, på opstandelsens morgen, skulle kunne siges: "Hvis det ikke havde været for dig, ville jeg være blevet frelst". Gud forbyde, at vi skulle tillade verdens ånd og indflydelse at komme ind og trække andre bort på den forkerte sti. Her er det de to stier skilles, her er det, at mange vil blive ledt på afveje. På Herrens dag vil mange sige: "Dette er grunden til, at jeg gik ind i hedenskabet". "Jeg så, at der ikke var kraft eller værdighed i menigheden eller mellem præsterne, og derfor valgte jeg den anden vej, som har ledt mig til død og ødelæggelse". I deres sjæles kval vil de søge til klipperne og bjergene og råbe: "Fald ned over os og skjul os fra Hans åsyn, som sidder på tronen, og fra Lammets vrede: for Hans vredes dag er kommet, og hvem kan da bestå?"     
Dette emne ligger mig meget stærkt på sinde. Dag og nat hviler det tungt på min sjæl. Ofte, når alle andre i huset sover, har jeg bønfaldet Gud om at Han måtte give mig visdom og styrke til at lede sjæles skridt ind på den sti, som fører til evigt liv. Jeg har mange gange trådt frem for Ham ved midnat, og har da inderligt bedt Ham om hjælp og visdom, så jeg kunne blive i stand til at lede mine børns sind ad sandhedens veje. Jeg har ikke bedt Ham give dem verdslig ære, men at vi måtte kunne opdrage dem i sandhedens og retfærdighedens veje, og at de måtte elske at gøre Guds vilje. Mødre har et stort ansvar hvilende på sig, og hvordan vil det regnskab, som de har at gøre op med ham, se ud, med hensyn til den indflydelse de har øvet over de unge, som har stået under deres opdragelse? Jeg vil tjene Gud hver time, hvert øjeblik af mit liv, og jeg vil gøre alt det arbejde, jeg kan, i overensstemmelse med den styrke han giver mig.     
Jeg ønsker, at de unge skal bære udødelighedens herlige krone til sidst. Apostlen sagde: "Jeg skriver til Jer, I unge, fordi I er stærke, ..... Og har sejret over den onde". Og her er unge mennesker, som Jesus ønsker skal komme i Hans arme. Her er unge mennesker, som Gud ønsker skal gå fremad med hele rustningen på, som skal kæmpe i Herrens slag. Unge mennesker, vil I høre hans stemme? Vil I lytte, åh, vil I lytte til hans kalden? Vil I ikke komme til Herren, og finde jeres styrke i Ham. Vil I ikke give Jer selv til Ham i dag? Vil I ikke sige: "Her er jeg, Herre, og alt, hvad jeg er, tilhører dig? Du har købt mig, og jeg er din. Tag mig, just som jeg er, og vask mig ren for syndens smuds. Hjælp mig at ære dig på jorden, og giv mig en udødelig tunge, således at jeg kan prise dig gennem evighedens uendelige tider"?  

8 03 1887 Review and Herald Medarbejdere sammen med Kristus   
 Arbejderne i Mesterens vingård må gennemsyres af Kristi ånd når det gælder kærlighed for sjæle. Guddommelig indflydelse og en stærk, levende og virkende tro er de særlige egenskaber, før at de kan blive medarbejdere sammen med Jesus Kristus. De må hele tiden opelske Åndens nådegaver, og undertrykke vantro. De menneskelige kræfter kommer til ære når de bruges allermest i Guds tjeneste. Under Helligåndens kontrol og vejledning, kan alle være Guds medarbejdere. Alle som Gud har velsignet os med fornuftens kræfter der gør os til forstandsmæssige kristne. Vi bliver ikke bedt om at tro uden beviser; derfor har Jesus pålagt os alle at ransage skriften. Lad ham som spørger begavet, og ham som selv ved hvad sandhed er, udøve sine mentale kræfter for at udsøge sandheden som den er i Jesus. Enhver forsømmelse her bringer sjælen i fare. Vi må hver især kende vilkårene for at gå ind til det evige liv. Vi må vide hvad Guds røst er, så vi må leve af ethvert ord som udgår af hans mund. Vi kan ikke lade andre mennesker afgøre disse spørgsmål. Vi må søge skriften omhyggeligt, med et åbent hjerte for at kunne tage imod lyset og sandhedens beviser. Vi kan ikke sætte lid til, at vore sjæle frelses af prædikanter, tåbelige traditioner, menneskelige autoriteter, eller fordringer. Vi må selv vide hvad Gud har sagt. Vi er medarbejdere sammen med Gud, og vi ønsker at vide, og må vide, hvilke vilkår hviler på dem, som skal være frelsens arvinger, ellers skal vi dø i vore synder. Det skal ikke være vort studium hvad menneskers meninger eller populær tro er, eller hvad fædrene har sagt. Vi kan ikke stole på menneskeskarernes røst, men vi ønsker at vide hvad Guds røst er, hvad hans åbenbarede vilje er. Han har givet os sine egne udtalelser, og vi må søge efter sandhed som skjulte rigdomme. Vi må lægge alt skepticisme bort, al højnelse af vore egne ideer. Vi må ydmyge vore hjerter ved anger og sjælsbrøde, bede for sand oplysning. Vi må være flittige og tankefulde. Vi må hele tiden være elever i Kristi skole, og så skal vi være sagtmodige og ydmyge i hjertet som vor Frelser. Herren kræver udtrykkelig at enhver kristen skal kende skriften forstandigt. Ham må grave efter sandheden, idet han vil grave efter skjulte skatte. Han må søge skrifterne, sammenligne skriftsted med skriftsted; for han må være en medarbejder sammen med Gud. Vi må hver især udvirke vor egen frelse med frygt og bæven. Det er Gud som arbejder i os, og ved os, og gennem os. Guds ord er åndens sværd, og med en kundskab om åbenbaret sandhed, som er vort åndeligt våben, må vi gå i gang med arbejdet, arbejde på at rive fjendens fæstningsværker ned. Sandheden må tales i kærlighed. Vi må vise at vi er Kristi efterfølgere og at vi har lært af Jesus. Vi må nærme os folk i venlighedens og hengivenhedens ånd.    
Jeg føler dybt behov for at vore menigheder har større åndelighed og mere personlig fromhed. Vi er medarbejdere sammen med Gud, vore egen fromhed må være sund og rask, og så, når den kommer i kontakt med vildfarelse, vil den ikke flyttes med syndighed, eller vil ikke fordærves. Vore menigheder må mærke deres ansvar, og for at bruge deres tid og talenter på verdslige ting, så forsøge at blive ophøjede og forædlede. Sandheden må være en guddommelig inspiration for dem, en levende virkelighed. Medarbejdere sammen med Gud, vil vækkes til at udføre deres arbejde for Mesteren. I stedet for at gøre lidt, må de gøre meget mere, og handle som om de plukkede sjæle som gloende kun fra det brændende bål. Gud mishages med deres magelige natur, som har sandhedens lys. Tiden er gylden. Grib fat i Gud i levende tro, og udøv jeres kræfter til deres alleryderste, få jeres vidnesbyrd så oplivet af Guds Ånd, at syndere vil mærke og forneme deres fare. Lad troen indvæves i jeres erfaring. Lad enhver troende i sandheden blive grundigt oplivet til denne tids fare. Lad dem vågne op fra deres sløvhedstilstand og mærke at de beskikkede prædikanter ikke kun er dem som arbejder sammen med Gud. Enhver sjæl må have en del i dette. Kristus siger: "I er verdens lys." Dette gælder ikke kun prædikanter, men enhver sjæl som Kristus har åbenbaret sig selv for. I jeres forskellige menigheder skal I være aktive og levende kristne medarbejdere. Kender I til jeres næste? Har du arbejdet for dem tæt ved jeres egne hjem? Har I Jesu kærlighed? Er det tilfældet, vil i nære en interesse for de sjæle, som Kristus døde for. Ren religion og ubesmittet er et aktivt princip. Det strækker sig ud over hjemmets fire vægge. Det går frem i søgen efter personer der behøver hjælp. Dets lys glimter ud på hovedveje og gærede, og den ses og mærkes på jordens større steder. Der ledes ihærdigt efter det mistede får, og den omstrejfende bringes tilbage til hjorden.    
Vi må have mere religion. Vi må elske Herren bedre. Vi må hellige os selv dagligt til Herren og praktisere sandheden. Vi bekender at tro på alvorlige, oprigtige og selvfornægtende stræbsomhed. Lad det altid være i tanke at hvis et menneske, der bekender at tro sandheden, forsømmer sit gudgivne ansvar, vil han på Guds dag sættes hos den nyttesløse tjener. Ved de erklæringer der gives på den store regnskabsdag, vil han erfare, om end ikke tidligere, at Gud var ejermanden til alt han havde, og at han var det eneste det var betroet, eller forvalte, og der blev afholdt nøje regnskab med hans trofaste forvaltning af det han fik betroet. Det er helt det samme, uanset om vi har et talent, eller tre, eller fire, eller ti; alt er Herrens. Ikke en øre skal bortødsles til unødige ting for at tilfredsstille lysterne. Der må ikke bruges kræfter på det mindste støvkorn, på bekostning af de sjæles frelse, som Kristus har givet sit liv for. Hele formuen er Herrens, udbyttet af den er hans, og enhver doller er påstemplet Jehovas billede og påskrift. Alle må aflægge regnskab over for Gud, hvordan deres tid og deres forstands talenter og penge er blevet brugt. Det er ikke en let sag at være betroet rigdomme; men det er en stor ting at regnes som en trofast Guds forvalter, der gør rigtig brug af Herrens penge. "Hvor svært ar det for dem som har rigdomme, at komme ind i Guds rige!" men hvor smuk vil deres karakter være, som har båret Guds betroede kapitel værdig! Hvis en har haft det hele som Guds ejendom, og givet agt på Guds røst og investerer sin ejendom i hans sag, for at frelse dyrebare sjæle, så vil han se disse sjæle frelst i Guds rige, fordi han brugte Guds midler som han mente at de skulle bruges. Så vil han blive modtaget i de evige boliger.    
Lad os komme op til Guds høje standard i Kristus Jesus. Lad os nu overveje, før det er helt for sent, hvilke dimensioner vort ansvar over for denne verden har, når det angår vore medmenneskers frelse. Lad enhver våge og bede, sætte sig selv i den rette forhold til Gud, og studere for at se hvad godt han kan gøre, - hvilke ord han kan sige, hvilken indflydelse han kan udøve, hvilket lys han kan sprede som medarbejdere sammen med Gud, og hvad han kan gøre for at oprette missioner på steder hvor der ikke er nogen, at et lys hele tiden skinner ud i jordens mørke hjørner. Han må forvalte sine jordiske rigdomme sådan, at han får det hundrede gang igen i den evige verden, og en evig arv. Når Kristi religion florer i hjerterne, og godgørenhedens strømme vil aldrig holde op med at flyde. Han som er en trofast forvalter, giver hele tiden, og Gud forsyner den kanal hele tiden, så den ikke tørrere ud. Men det er ikke rigdommen alene skam skal støtte Guds sag i vor verden; dem som er blevet velsignet med sandhedens lys, lærer at praktisere selvfornægtelse, og har noget at give af. Alle de små bække løber i kanalen at gøre godt, og velsigne menneskeheden, vil holde forrådet forsynet med midler.    
Det er ikke kun prædikantens pligt, men alle menighedsmedlemmers pligt at fremstille Kristus for verden. De skal opfange lysstrålerne fra Jesus, og reflektere dem videre på sjæle, der er forblindet af vildfarelse og falske læresætninger. De skal holde den eneste sande retfærdighedsstandard oppe, som er Guds hellige lov, medens verden holder en falsk standard oppe. Satan forsøger at bringe lys som mørke, og mørke som lys, sandhed som vildfarelse, og vildfarelse som sandhed. Han vil udelukke alle lysstråler der skinner fra Guds trone, og sætte dem i mørke i stedet for. Men Guds sønner er her, alle sammen, for at oplyse verden. Jo mere lyset foragtes, modsættes og fordømmes, des større bevis er der på at deres arbejde - at lade lyset skinne ud til andre. De får deres ordre fra Gud til at lede sjæle til retfærdighed, sandhed og himlen. Sandhedens fakkel må skinne til villige såvel som uvillige øjne. Da Kristus steg op til det høje; skulle menigheden være det redskab, eller det medie, hvor igennem lyset blev viderebragt til verden. "I er verdens lys." Gud har pålagt hver enkelt kristen at være et levende og skinnene lys i verden. Han må brydes med Gud i skjult bøn, så vil han gå ud i Kristi ånd, for at samtale med mennesker. Salvet for missionen, tager han paradisets atmosfære med sig. Hans ord vil være velvalgte, og hans ansigt vil genspejle sin mesters billede. Han vil være verdens lys, et levende brev, kendt og læst af alle.<br><i> Basel, Schweitz </i>  

15 03 1887 Review and Herald Hvad skal vi rose os af?   
 <i>Så siger Herren: Den vise rose sig ikke af sin visdom, den stærke ikke af sin styrke, den rige ikke af sin rigdom; men den, som vil rose sig, skal rose sig af, at han har forstand til at kende mig, at jeg, Herren, øver miskundhed, ret og retfærdighed på jorden; thi i sådanne har jeg behag, lyder det fra Herren. Jer. 9,23-24</i>    
Mennesker skal ikke fryde sig over deres visdom, deres kraft eller rigdom, men over den kendsgerning, at de har kundskab om Kristus. Denne kundskab er det højeste og det mest værdifulde, vi kan eje. Den er pantet på et evigt liv. Thi "dette et det evige liv, at de kender dig, den eneste sande Gud, og ham, som du har sendt, Jesus Kristus." Den kan ikke købes for penge, forstanden kan ikke fatte den, ingen magt kan befale over den; men til alle dem, der vil tage imod den, gives Guds nåde frit. Men mennesker må føle, hvad de trænger til, og tage imod frelsen som en gave, idet de giver afkald på al selvsikkerhed. De, der kommer ind i Himmelen, kan ikke klatre op ad dens mure ved hjælp af deres egen retfærdighed, og heller ikke vil dens porte åbne sig for dem for kostbare gaver af guld og sølv; men de vil få adgang til fader husets mange boliger i kraft af Kristi kors.     
Det er først, når synderen føler trangen til en Frelser, at hans hjerte følger efter den ene, som kan hjælpe ham. Da Jesus vandrede blandt mennesker, var det de syge, der trængte til en læge. De fattige, de syge og de ulykkelige fulgte efter ham for at få den hjælp og trøst, som de ikke kunne få andre steder. Den blinde Bartimæus venter ved vejen; han har længe ventet på at møde Kristus. Skarer af mennesker, som har deres syn, går frem og tilbage, men de har ikke noget ønske om at se Jesus. Et troens øjekast ville bevæge hans kærlige hjerte og bringe dem hans nådes velsignelse, men de kender ikke selv deres sjæles sygdom og fattigdom, og de føler ikke, at de trænger til Jesus. Sådan er det ikke med den stakkels blinde mand. Jesus er hans eneste håb. Mens han venter spændt, hører han lyden af mange fodtrin, og han spørger ivrigt: "Hvad er det for en støj af mennesker, der går forbi?" De omkringståendes svar lyder: "Jesus fra Nazaret går forbi!" Med den største iver og inderlighed råber han: "Jesus, du Davids søn, forbarm dig over mig!" De prøvede at få ham til at tie, men han råbte med større kraft, "Du Davids søn, forbarm dig over mig!" Denne bøn bliver hørt! Hans udholdende tro får sin løn. Ikke blot får han sit legemlige syn igen, men hans forståelses øjne lukkes op. Han ser i Kristus sin Frelser, og retfærdighedens sol skinner ind i hans sjæl. Alle, som føler, at de trænger til Kristus ligesom den blinde Bartimæus, og som vil være lige så indtrængende og beslutsomme, som han var, vil ligesom han modtage den velsignelse, som de anråber om.     
De forpinte og lidende som søgte Kristus som deres hjælper, blev henrykket med guddommelig fuldkommenhed, hellighedens skønhed, som skinnede frem i hans karakter. Men farisærerne kunne ikke se skønheden i ham, at de skulle ønske ham. Hans enkle påklædning og ydmyge liv, fri for ydre fremvisning, gjorde ham, for dem, til rodskuddet fra den tørre grund.    
De selvretfærdige føler ikke, at de har brug for Kristus. Og når de, som bekender hans navn, priser deres egen visdom og godhed, så beviser de hermed, at de ikke kender ham. Så snart Kristus har åbenbaret sig for sjælen, føler synderen, at hans eneste håb er Guds Lam som soning for synden. Når Kristus begynder at åbenbare sin kærlighed for ham så læg mærke til den virkning, det har. Mange hævder at have erfaret dette, skønt de er fremmede for Kristi kærlighed. Men hvis den fører en til at betragte sig selv med ydmyghed, for at sætte Kristi ære over sin egen, hvis han giver bevis for, at den himmelske løn er ham mere værd end hans jordiske gods, så kan vi vide, at livets stråler fra Kristus lyser over hans sjæl.     
Skriften taler om nogle som mente de havde kærlighed for Kristus, skønt prøven viste at selvet var øverst i deres hengivenhed. Farisæren Simon var en af disse. Han bekendte at være en af Jesus disciple; og ønskede at vise sin Mester særlig ære, han gjorde et måltid, og indbød Kristus og hans venner som gæster. Men Kristus kvalte hans snæversyn, ved at vise at Himlen satte den angrende synder over en farisær. Kvinden som havde været en synder, længes efter hjertets renhed. Hun havde set Jesu gerning, og hun ønskede inderligt at blive ligesom ham i karakter. Kristi ord havde tændt håbet om bedre liv, og hendes dybe kærlighed og taknemmelighed bevægede gaven i den dyrebare salve. Farisæren blev fornærmet over at Jesus lod en synder nærme sig ham. Vantro fyldte hans hjerte, og tvivl rejste sig for Kristi guddommelige mission. Frelseren, læste hans utalte tanke, og irettesatte ham med en lignelse:    
 "En mand, som lånte penge ud, havde to skyldnere; den ene skyldte ham fem hundrede denarer, den anden halvtreds. Da ingen af dem havde noget at betale med, eftergav han dem begge deres gæld. Hvem af dem vil nu elske ham mest?" Simon svarede og sagde: "Jeg tænker den, som han eftergav mest." Jesus sagde til ham: "Du dømte rigtigt." Jesus tager Simon hvor han er, han føler sig mere end kvinden. Så fortsætter han med at trække en modsætning mellem den fattige angrendes kærlighed og hengivelse, og den vantro og kolde selv fornægtelsens jødes forsømmelighed.    
 "Ser du denne kvinde? Jeg kom ind i dit hus; du gav mig ikke vand til mine fødder; men hun har vædet mine fødder med sine tårer og tørret dem med sit hår. Du gav mig intet kys; men lige fra jeg kom herind, er hun blevet ved at kysse mine fødder. Du salvede ikke mit hoved med olie; men hun salvede mine fødder med salve. Derfor siger jeg dig: Hendes mange synder er hende forladt, siden hun har elsket meget; men den, hvem kun lidt forlades, elsker kun lidt."    
Simon har været en stor synder, og også forfærdelig spedalsk. Kristus har tilgivet hans synder, og renset ham fra den forfærdelige sygdom som var over ham. Ligesom kvinden han foragtede, havde han lige så megen grund til at ydmyge sig for og vise tak til Jesus. Men han værtsatte sig selv så højt, at han var så opsat på at fastholde sin egen ære og rang, at han var blind for den store taknemlighedsgæld han havde. Han havde tilbageholdt sin Frelser den gæstfrihed der var en gæst værdig. Han så ikke på sig selv som en stor synder, som han i virkelig var. Egenkærlighed åbnede stolthedens, vantroens og utaknemlighedens dør. Lige så længe som han gemte på selvretfærdigheden, kunne han ikke vurdere Kristus rigtigt.    
Budet lyder ikke således: Den, der vil rose sig, skal rose sig af sig selv! men af Gud! For syndige mennesker er den højeste trøst og den største årsag til fryd, at Himlen har givet Jesus til at være synderens Frelser. Da Adam og Eva spiste af den forbudne frugt, var der ikke håb for den faldne slægt; men Kristus gav sig og påtog sig synden selv. Han gav sig og gik over grunden hvor Adam snublede og faldt; for at modstå slagmarkens frister, og besejre ham for menneskenes skyld. Se på ham i fristelsens ørken. I fyrre dage og fyrre nætter fastede han, udholdt mærkets magters hårdeste angreb. Han trådte "vinpersen alene; og af folket var der ingen hos" ham. (Es 63,2) Det var ikke for ham selv, men at han måtte bryde de lænke der holdt menneskeslægten i slaveri til Satan. Han så at mennesket blev så svækket af ulydighed, at det ikke havde visdom eller styrke til at møde den listige fjende, og det er derfor Guds Søn påtager sig selv menneskets natur, og vinder sejr for vor skyld, bringer os guddommelig kraft, der i kombination med menneskers arbejde, vil sætte os i stand til at sejre.    
Der er altså ingen anledning for mennesker til at rose sig selv. De står i gæld til Kristi nåde for enhver velsignelse, som de nyder godt af, for enhver evne, de ejer. Ingen burde ophøje sig selv, som om de var i besiddelse af visdom eller retfærdighed. Især blandt dem som bekender sig som hellige er der mange som sammenligner sig med Kristus, som om de var lige med ham i karakterudvikling. Dette er blasfemi. Kunne de opnå et syn for Kristi retfærdighed, ville de have fornemmelse for deres egen syndighed og ufuldkommenhed. Ikke en situation står optegnet i bibelen, hvor profeter eller apostle påberåber sig den "hellighed" som folk gør i dagen, og være uden synd. Daniel ydmygede sig selv for Gud, og bekendte sine synder og sit folks synder. Paulus havde en meget ydmyg mening om sin egen vækst i kristenlivet. Han siger: "Ikke at jeg allerede har grebet det eller allerede er blevet fuldkommen: . . . Men ét gør jeg: idet jeg glemmer, hvad der er bagved, og rækker efter det, der er foran, jager jeg frem mod målet, den sejrspris, som Gud fra det høje kaldte os til Kristus Jesus." Og Johannes erklærer: "Hvis vi siger, at vi ikke har synd, så bedrager vi os selv, og sandheden er ikke i os." De, som har den dybeste erfaring om, hvad der hører Gud til, er dem, som er længst borte fra hovmod eller selvforherligelse. De har meget ydmyge tanker om sig selv og den mest ophøjede forestilling om Kristi herlighed og store egenskaber. Dem som forventer at Kristus snart kommer, og at de skal forvandles til en hellig himmel, bør mere end alle andre folk på jorden, vandre omhyggeligt og ydmygt over for Gud. Al indbildning må renses bort fra os før vi kan vokse i sandhedens nåde og kundskab. Når vi har vort blik rettet mod Himmelen og har Kristi egenskaber klart for øje, så vil vi i vort hjerte prise Herren, vor Gud.     
Når et menneske kommer til at kende Frelserens historie, opdager han alvorlige brist hos sig selv. Hans mangel på lighed med Kristus er så stor, at han indser nødvendigheden af en gennemgribende forandring i sit liv. Han søger stadig at lære med ønsket om at komme til at ligne sit store forbillede. Det er ikke ved at se bort fra ham, at vi efterligner Jesu liv, men ved at tale om ham, ved at dvæle ved hans fuldkommenhed, ved at søge at højne vor tankegang og forædle karakteren, ved gennem tro og kærlighed og gennem alvorlige, udholdende bestræbelser at nærme os det fuldkomne forbillede. Ved at have kundskab om Kristus, om hans ord, hans sædvaner og hans belæring, kan vi låne de karakteregenskaber, som vi har gransket så nøje, og blive gennemtrængt af den ånd, som vi har beundret så meget. Jesus bliver for os "den første blandt ti tusinder," han, som er "idel ynde,"    
I alt hvad han havde med sit gamle folk at gøre, søgte Herren at indprente dem med tanken, at deres styrke ikke er i menneskers visdom, heller ikke i deres magt, men i deres frelses Gud. Da Josua, Lederen for Israels børn, gik, før Jeriko blev indtaget, alene ud for at bede om Guds særlige tilstedeværelse, viste en Herrens engel for ham i skikkelse af en mægtig kriger; og til Josvas udfordring svarede han: "Jeg er fyrsten over Herrens hær; lige nu er jeg kommet!" . . . . "Drag dine sko af fødderne, thi det sted, du står på, er helligt!" Herren ordnede sin hære omkring den fordømte by; ingen menneskehånd blev hævet imod den; himlens hære overfaldt dens mure, så Guds navn alene måtte komme til ære. Det var den stolte by, hvis mægtige bolværker havde slået rædsel i de vantro spejdere. Her ved Jerikos fangenskab, erklærede Gud til Hebræerne at deres fædre ville have haft denne by for fyrre år siden, om de havde stolet på ham.    
Disse ting blev skrevet for at vi skulle have gavn af det. Som et folk mangler vi tro. Gud vil gøre store ting for dem, der stoler på ham. Grunden til at hans bekendende folk har så lidt styrke, er at de må så meget i deres egen visdom, og ikke give Herren anledning til at åbenbare sin kraft for deres skyld. Han vil hjælpe sine troende børn i enhver nøds situation, hvis de vil sætte hele deres lid til ham, og adlyde ham ubetinget.    
Der venter os vanskelige tider; Guds dom er ved at komme over verden. Jordens folk skal skælve. Der vil alle vegne komme trængsler og forvirring; mennesket vil tabe modet af frygt. Og hvad skal vi så gøre på hin dag? Skønt jorden skal vakle hid og did og rave som en beruset og forgå som en hytte, så vil Gud udfri os, hvis vi har sat vor lid til ham, "der sidder i den Højestes skjul og dvæler i den Almægtiges skygge." "Thi du, Herre, er min tilflugt, den Højeste tog du til bolig. Dig times intet ondt: ..... Thi han byder sine engle at vogte dig på alle dine veje."     
Den rige skal ikke rose sig af sin rigdom. Hvis vi knytter os med kærlighed til timelige ting, kan vi ikke ophøje Kristus. Satan vil gerne have, at vore tanker er optaget af dette livs anliggender, så vi taber det højere liv af syne, men vi har ikke råd til at give efter for hans påfund. Kristus er ophavet til såvel alle timelige som åndelige velsignelser. Hvis han har givet os rigdom, vil det ikke sige, at vi har krav på den som vor egen. "Saml jer ikke skatte på jorden, hvor møl og rust fortærer, og hvor tyve bryder ind og stjæler, men saml jer skatte i Himmelen. Hvor hverken møl eller rust fortærer, og hvor tyve ikke bryder ind og stjæler." Paulus regnede alt for tab i sammenligning med at vinde Kristus. Men når Frelseren kræver vor ejendom og vor tjeneste, findes der mange, der ser, at de ikke kan både adlyde Gud og føre deres jordiske skatte med sig, og de beslutter at blive ved deres skatte. Jesus forlod al sin herlighed, og  blev fattig, så vi gennem hans armod kunne blive rige. Men hvor få af hans bekendende efterfølgere værtsætter dog hans store offer! Hvor få er villige til at følge hans eksempel! Hvor kan dog de, der venter at stå om Guds trone og være iført hans retfærdighed, tvivle om Gud og ængste sig for, at han vil lade dem komme til at mangle noget? Hvor er deres tro? Vor himmelske Fader giver ravnene føde, og vil han ikke langt mere sørge for os? "Læg mærke til liljerne på marken, hvorledes de vokser; de arbejder ikke og spinder ikke; men jeg siger jer, at end ikke Salomon i al sin pragt var klædt som en af dem." Hvis vi havde det rette syn på Kristus, ville vi ikke tillade noget at komme imellem ham og os.    
Dette er en tid hvor Guds lov trædes under fode; og det store spørgsmål er: Hvem vil stå for sandheden? Gud kalder på frivillige. Hvem vil besvare? Dem som prøver at se hvor nær de kan leve til verden, og alligevel vinde himlen, vil være tæt på at blive udelukket fra himlen. Vi må acceptere religionens lidelser, hvis vi vil side ned sammen med den Lidende på hans trone. Når Kristus har gjort så meget for os, skal vi så nægte at tjene ham? Skal vi ikke blive hans medarbejdere i det værk han kom fra himlen for at gøre? Der er et stort arbejde at gøre i byerne, og hvem er parat til at gå ind i det? "I er verdens lys." "Lad jeres lys skinne for mennesker, så de ser jeres gode gerninger, og ærer jeres fader som er i himlen." Hvis vi vil skille os ud fra verden, og fralægge dens syndige skikke, har Gud selv lovet at tage imod os, og arbejde med vore anstrengelser.    
Skal vi så ikke vie os til Gud uden noget forbehold? Kristus, ærens konge, gav sig selv som løsesum for os. Kan vi forholde ham noget? Skal vi anse vort stakkels uværdige jeg for at være for dyrebart eller vor tid for værdifuld til at give til Jesus? Nej og atter nej; vore hjerters dybeste troskab, vore hænders dygtigste tjeneste, vor duelighed og vore penge, det er alt sammen kun en for ringe gave at bringe ham, som blev dræbt og har "til Gud købt mennesker af alle stammer og tungemål og folk og folkeslag." Løft ham op, mine brødre, Golgatas Menneske. Løft han op for folk, og snart vil han løfte jer op på hans trone, og krone jer med herlig, ære og evigt liv.<br><i>Basel, Schweiz. </i>  

22 03 1887 Review and Herald Menighedens største behov   
 Onde mennesker og djævle kan ikke hindre Guds værk eller stænge for hans nærvær hos de mennesker, der ønsker den. Det er sådanne, som med et anger fyldt hjerte bekender deres synd og tager afstand fra den, idet de i tro påkalder sig Guds løfter. Enhver fristelse, enhver modstand - åben eller skjult - kan modstås - "ikke ved magt og ikke ved styrke, men ved min ånd, siger hærskarers herre." Zak. 4,6.    
Hvordan er vores tilstand i denne alvorlige tid? Det er stolthed, der præger menighederne, - vildfarelse, kærlighed til tøj, overfladiskhed, fornøjelse og ønsket om magt! Alle disse synder har formørket sindet for de evige ting. Lad os ransage skrifterne, så vi kan finde ud af, hvor i historien vi befinder os. Lad os vise klogskab med hensyn til den gerning, der fuldføres for os netop nu, og med hensyn til den indstilling, der burde præge os som syndere, medens forsoningsdagen skrider frem. Hvis vi overhovedet tænker på vor sjæls frelse, må vi vende om. Vi må søge Herren i sand anger og bekende vore synder i oprigtighed, så de kan udslettes.    
Vil I, mine brødre, bedrøve den Helligånd og få ham til at drage bort? Vil I udelukke den velsignede frelser, fordi I ikke er parat til at tage imod ham? Vil I overlade sjæle til undergang, der ikke kender sandheden, fordi I elskede jeres magelighed så højt, at I ikke har båret den byrde, som Jesus bar for jer? Lad os vågne op. "Vær årvågne og på vagt' Jeres modstander, Djævelen, går omkring som en brølende løve og leder efter nogen at sluge." 1 Pet. 5, 8.    
I 1844 gik vor ypperstepræst ind i det allerhelligste i den himmelske helligdom for at begynde den undersøgende doms handling. De retfærdige dødes sag er blevet gennemgået af Gud. Når den handling er afsluttet, kommer turen til de levende. Det betyder øjeblikke af stor betydning.    
Vi lever i den store forsoningsdags tid, hvor vore synder gennem omvendelse og bekendelse kommer for dommen. Gud anerkender ikke et tamt, ånds løst vidnesbyrd fra hans tjenere. Et sådant vidnesbyrd ville ikke stemme med sandheden for vor tid. Budskabet, der forkyndes nu, skal være mad i rette tid for Guds menighed. Men Satan har forsøgt gradvist at berøve budskabet sin kraft, for at hindre mennesker i at berede sig for Herrens dag.    
Folkets opmærksomhed skal fanges, for hvis ikke det sker, vil enhver anstrengelse være forgæves. Selv en engel fra himmelen ville i så fald opleve, at hans ord ikke gjorde mere godt end hvis han talte for dødens døve øren.    
Opgaven ligger altså klar; vil vi tage fat? Vi må arbejde hurtigt og gå frem i hast. Vi må forberede os for Herrens store dag. Vi har ingen tid at miste, ikke tid til at beskæftige os med selviske ting. Verden skal advares. Hvad gør vi, som enkeltpersoner, for at bringe lyset til andre? Gud har givet hvert menneske sin opgave. Vi har alle noget at gøre, og vi kan ikke forsømme dette uden at lide skade på vor sjæl.    
Men vi er ikke uvidende om hans anslag. Det er muligt at modstå hans magt. Når vejen beredes for Guds Ånd, vil velsignelsens vise sig. Satan kan lige så lidt forhindre velsignelsens strømme i at falde over Guds folk, som han kan lukke himlens vinduer og forhindre regnen i at falde.    
Menigheden må rejse sig for at bekende sit frafald for Gud. Vægterne må vågne og blæse signal. Der er en bestemt advarsel, der skal forkyndes. Gud befaler sine tjenere: "Råb af fuld hals, spar ikke på stemmen, løft din røst som hornet! Forkynd mit folk dets overtrædelse og Jakobs hus dets synder." Es. 58,1.    
Vi skal ikke længere færdes på fortryllet grund. Vi nærmer os prøvetidens afslutning og hvert eneste menneske burde spørge sig selv: Hvordan har jeg det med Gud? Vi ved ikke, hvornår Kristus tager vort navn på sine læber for at afslutte vor sag. Hvad bliver afgørelsen? Bliver vi regnet blandt de retfærdige eller hører vi til de ugudelige?    
Vi har alle en sag under forberedelse i den himmelske retssal. Vi skal dømmes for vore kødelige handlinger. Når ypperstepræsten i den jordiske helligdom udførte sin tjeneste i det allerhelligste, skulle folket blotlægge deres sjæle for Gud og bekende deres synder, så kunne de få tilgivelse og opnå forsoning. Kræves der mindre af os i forbindelse med forsoningsdagens mod billede, hvor Kristus i helligdommen oventil går i forbøn for sit folk forud for den endelige retskendelse i hver enkelts sag?    
Menigheden må træde i aktion. Guds And kan aldrig komme til, hvis ikke menigheden bereder vejen. Det er på tide at sætte ind med en ransagning af hjertet. Det er på tide at forene sig i udholdende bøn og påkalde sig Guds løfter. Det er på tide at ydmyge sjælen, skønt ikke i sæk og aske, som i gamle dage. Vi har ikke den mindste grund til at ophøje os selv eller at ønske hinanden tillykke. Vi må ydmyge os under Guds mægtige hånd. Han kommer for at trøste og velsigne dem, der søger ham i oprigtighed.    
Det mest påtrængende af alle vore behov er en vækkelse til sand gudsfrygt iblandt os. Det burde være genstand for al vor indsats. Vi skulle gøre os alvorlige anstrengelser for at opnå Guds velsignelse ikke fordi Gud ikke er villig til at udøse sine velsignelser over os, men fordi vi ikke er parat til at modtage dem. Vor himmelske farer mere villig til at give sin Helligånd til dem, der beder om det, end jordiske forældre er til at give gode gaver til deres børn.    
Det er imidlertid vor pligt at opfylde de betingelser, som Gud har stillet for at give os hans velsignelser: Bekendelse, ydmygelse, omvendelse og alvorlig bøn. Vi kan kun forvente en vækkelse, hvis vi beder derom. Hvis mennesker mangler Guds Helligånd, vil de ikke være i stand til at værdsætte ordets forkyndelse; men hvis åndens kraft får lov til at gribe deres hjerter, vil forkyndelsen øve sin virkning. Vejledet af Guds ords lære og under Helligåndens indflydelse, vil de, der kommer til vore møder, når de udøver en sund dømmekraft, opnå en vidunderlig erfaring og kunne øve en sund indflydelse derhjemme.    
De gamle bannerførere vidste, hvordan det var at kæmpe med Gud i bøn og at nyde Helligåndens udgydelse. De er imidlertid forsvundet fra handlingens skueplads, og hvem kan indtage deres pladser? Hvordan står det til med den næste generation? Er de omvendt til Gud? Er vi vågne overfor den gerning, der foregår i den himmelske helligdom, eller venter vi på, at en eller anden magt griber menigheden, før vi vækkes? Håber vi på, at hele menigheden vil blive vakt? Det sker aldrig.    
Der findes mennesker i menigheden, som ikke er omvendte og som ikke vil forene sig i alvorlige, indtrængende bønner. Vi må derfor tage fat som enkeltpersoner. Vi må bede mere og tale mindre. Der hersker stor ugudelighed, og det må fremhæves, at vi ikke skal lade os nøje med en form for gudfrygtighed, der mangler ånd og kraft. Hvis vi er indstillede på at ville ransage vore egne hjerter, rydde synden til side og ændre vore onde tilbøjeligheder, vil vore sjæle hæve sig over tomheden, vi vil komme til at stole mindre på os selv og føle, at vor vedvarende kraft findes hos Gud.    
Det er langt mere at frygte indefra end udefra. Der er langt større blokeringer for styrke og fremgang fra menigheden end fra verden. De ikke troende har en ret til at forvente, at de, som bekender sig til at bevare Guds bud og troen på Jesus, vil gøre mere end nogen anden for at fremme og ære den sag, de tjener, igennem en fast holdning, et godt eksempel og en aktiv indflydelse.    
Alt for ofte har sandhedens foregivne talsmænd imidlertid vist sig at være den største hindring for dens fremmarch! Den store skepsis, den udtrykte tvivl og det nærede mørke tilskynder mørkets engle til at vise sig og bane vej for, at Satans snigløb kan få resultater.    
Sjælefjenden får ikke lov til at læse menneskers tanker, men han er dygtig til at vurdere og bemærker vore ord. Han tager vore handlinger i betragtning og tilpasser så med snilde sine fristelser, så de passer til dem, der giver sig ind under hans magt. Hvis vi ville anstrenge os for at undertrykke syndige tanker og følelser, så sådanne ikke kom til udtryk i ord eller handlinger, ville Satan lide nederlag. Han kunne ikke længere forberede sine listige fristelser, så de rammer plet.    
Alt for ofte åbner bekendende kristne døren for sjælefjenden, fordi de mangler selvkontrol! Splid og splittelse, der ville være en skamplet for selv verdslige organisationer, er almindelige i menighederne, fordi der gøres så få anstrengelser for at undertrykke forkerte følelser og for at tilbageholde ord, som Satan kan drage fordel af. Så snart der opstår fremmedgørende følelser, ligger sagen åben for Satans granskning, og han bruger den givne anledning med slangelignende snilde og klogskab til at splitte og ødelægge menigheden.    
Hver eneste uenighed skaber et stort tab. Personlige venner fra begge grupper vælger side med deres favoritter og kløften øges. Et hus, der er i splid med sig selv, kan ikke bestå. Anklage på anklage fremsættes og forstørres. Satan og hans engle får travlt med at høste, hvad der bliver sået.    
Folk uden for menigheden lægger mærke til dette og siger hånligt: "Se, hvor disse kristne hader hinanden! Hvis dette er religion, skal vi ikke nyde noget." Resultatet bliver, at de med tilfredshed ser på sig selv og deres egen irreligiøse indstilling. Deres mangel på anger forstærkes og Satan svælger i succes.    
Den store forfører har planlagt sine snigløb mod hver enkelt sjæl, der ikke gennem bøn og levende tro har rustet sig mod hans angreb. Som prædikanter og som kristne må vi gøre en indsats for at fjerne enhver anstødssten. Vi må rydde hindringerne af vejen. Lad os bekende og tage afstand fra synd, så vejen kan banes for, at Herren kommer ind i vore menigheder og udgyder sin rige nåde. Verden, kødet og djævelen må besejres.    
Vi kan ikke berede vejen ved at vinde verdens venskab, for det er fjendskab med Gud. Ved hans hjælp kan vi imidlertid bryde den forførende indflydelse, der påvirker os selv og andre. Vi kan hverken enkeltvis eller som menighed sikre os imod en nådeløs og målbevidst fjende, der hele tiden frister os, men vi kan modstå ham I kraften fra Jesus.    
Der må fra hvert eneste menighedsmedlem skinne et stadigt lys for verden, så de ikke skal have grund til at spørge: Hvad udretter disse mennesker mere end andre? Der kan og skal være en afstandtagen fra verdslig hed, - en afsky for alt, der er præget af ondskab, for at rygtesmedene ikke skal gives nogen anledning. Vi kan ikke undgå nedsættende bemærkninger, de vil komme, men vi må være omhyggelige, så vi ikke bliver dadlet på grund af vore synder eller tåbeligheder, men på grund af Kristi sag.    
Der er intet Satan frygter så meget, som at Guds folk bestemmer sig for at rydde enhver hindring af vejen for at Herren kan udgyde sin ånd over en vansmægtende og forstokket forsamling. Hvis Satan fik sin vilje, ville der aldrig mere komme en vækkelse, stor eller lille, så længe verden består.  

19 04 1887 Review and Herald Konferense i Basel 
 Den schweiziske konferense begyndte her torsdag aften d. 17. februar. Der var ganske mange udefrakommende til stede. Sidste år blev den Europæiske missions rådssamling afholdt i forbindelse med den schweiziske konferens i Basel. Deligerede kom fra Danmark, Sverige, Norge, Wales, Skotland, England, Frankrig, Italien, og Tyskland. Dette år var mange af dem til stede ved rådssamlingen i England sidste september, og kom derfor ikke til vor schweiziske konferens. Men vi havde haft delegerede dette år fra Frankrig, Schweiz og Italien, og også en god repræsentation af vore brødre og søstre; og idet jeg så på de forsamlede mennesker, og så en så intelligent og interesseret forsamling fylde vort kapel så at ekstra stole var bragt ind, var mit hjerte fyldt med taknemmelighed til Gud over at se den markante forandring, og forøgning for et år siden. Jeg vidste at Herren har arbejdet med sin Helligånd, og kunne se at der har været vækst i mange retninger. Der har været vækst i menighederne i Chaux-de-Fonds, Lausanne, og Basel, og for Gud har det mere værdi at en sjæl mere er frelst, end at hele verden, hvorfor skulle vi ikke takke Gud for dette gode arbejde? Mit hjerte var taknemmeligt. Verdens forløser sagde: "Jeg siger jer, at den samme glæde skal være i himlen over en synder der angrer, end over nioghalvfems retfærdige personer, som ikke har brug for anger."    
Menneskesønnen kom for at opsøge og frelse det som var tabt. Efterlader hyrden ikke de nioghalvfems i ørknen, og går efter det tabte indtil han finder det?" Hele himlen våger med intens interesse det arbejde som er i gang i verden. Satan arbejder med al sin kraft, med alle sine retfærdighedens bedragerier på at bedrage og besnære. Onde engle forener sig med onde mennesker, og alle frafaldets kræfter arbejder på at udslette sandhedens forsvarere, og hegne op om vejen så de ikke skal komme til Kristus, deres Forløser, så de kan få livet. Og når sandheden accepteres, og sjælen angrer oprigtig og tror oprigtig på Gud, så er der glæde i himlen, og taksigelsessange synges. Hvis der derfor er glæde i himlen over en synder der angrer, så lad der være glæde på jorden, blandt mennesker som elsker Gud, at syndere bringes til kundskab om sandheden.    
Vi ser der gøres store fremskridt. Vore brødre anstrenger sig meget for at lære engelsk, og de forstår dette sprog bedre end de gjorde for et år siden. Dette prøver vi at opmuntre alle menigheder til; for på denne måde kan engelsk-talende prædikanter få direkte adgang til folk. Vi har rigtig mange engelsksprogede publikationer, medens på fransk og tysk, er de meget begrænsede, så at et stort bord med den dyrebareste mad spredes for dem som forstår det engelske sprog; og vore medarbejdere i disse lande bør anstrenge sig for at kende til de sprog som de vil give dem meget bedre lejlighed til at undervise folk i gudsfrygtens doktriner og skikke.    
Sabbaten, d. 19 talte jeg til folk kl 9 om formiddagen. Herren gav mig af sin Helligånd, idet jeg overbragte dem Kristi fristelse i ørkenen, for dem. Om eftermiddag, kl. 3, var vi samlet til et møde. Jeg var meget velsignet idet jeg talte til dem igen, over nødvendigheden at vi kommer til større forståelse og en betragter Kristi store lidelser. I det hele taget tænker vi for lidt over dette. Jeg bad dem som ønskede forbøn at komme frem. Sæderne blev hurtigt opfyldt, og mit hjerte blev oprørt idet jeg så hele forsamlingen stå op. Jeg sagde: Sæt jer ned, præcis hvor I er, og vi vil alle søge Herren sammen. Før bede stunden, blev der givet mange vidnesbyrd, hurtigt efter hinanden og med dybe følelser, og viste at hjerterne blev berørt af Herrens Ånd. Under tårer blev der gjort bekendelser. Vi var glade for at se dette store arbejde gå fremad; for vi vidste det var præcis sådant et arbejde der var brug for, at folk ydmyger deres hjerter og bekender deres synder for Gud, så han vil acceptere deres anger og at de opsøger ham. "Hvis vi bekender vore synder, er han trofast og retfærdig, så han tilgiver os vore synder og renser os fra al uretfærdighed."    
Om søndagen begyndte mødet halv seks om morgnen, og fortsatte en time og et kvarter. Halv otte om morgnen var sæderne fyldte igen, og jeg talte til de tilstedeværende over mådeholdenhedens tema, fra Rom. 9, 24-27. Jeg har aldrig før følt det mere alvorligt når jeg taler til et folk om mådholdenhedens tema, og ved den lejlighed fik vi bevist at mange hjerter var dybt berørte. Jeg blev opfordret til at tale igen over emnet mådenholdenhed søndag aften, hvilket jeg gjorde. Der virkede ikke til at være en mindre interesse. Efter foredraget søndag aften blev listen med afholdsløftet sendt rundt og der blev tegnet et hundrede og syvogtredive navne. Det var beklageligt, at enkelte navne savnedes, for vi kunne ikke se, at der var nogen grund til det, som et sandt Guds barn med rette kunne anføre. De undskyldte sig med, at deres arbejde førte dem hen, hvor der blev sendt vin rundt (som skik er her til lands), og de kunne ikke afvise den af frygt for at fornærme deres arbejdsgivere. Jeg syntes, at her var netop en god anledning til at tage korset op og lade lyset skinne som Guds ejendomsfolk, som han renser sig.     
Vi bør aldrig skamme os over mådeholdenhed i alle ting, når vi husker på Kristi lange og smertefulde faste at bryde kraften over Satans fristelser på menneskeslægtens appetit. Kristus kæmpede kampen i smerte, i svaghed og besejrede Satan, gjorde det muligt for mennesker at sejre i Jesu Kristi navn og styrke. Hvorfor skulle Jesu efterfølgere skamme sig over at afvise det fristende vinglas?! Daniel nægtede at drikke af kongens vin, eller spise af maden på kongens bord, fordi virkningen på hans fysiske og mentale kræfter ikke ville være sådan at han får den nødvendige styrke. Til alle tider og ved alle lejligheder kræver det moralsk mod at modstå fristelse på appetittens område. Vi må regne med, at dette vil overraske dem, der ikke har for vane helt at afstå fra alle stimulanser. Men hvordan kan vi arbejde for reformens fremgang, når vi retter os efter deres vaner og levemåde, som vi færdes iblandt? Her er netop anledningen til at vise, at vi er et ejendomsfolk, der er ivrigt efter at gøre gode gerninger. De, der drikker øl, vil vise deres ølglas frem, og de, der bekender sig til at være Guds børn, kommer med den samme undskyldning for ikke at underskrive afholdsløftet, nemlig at de vi blive budt på øl, og at det vil være upassende at sige nej. Sådanne undskyldninger kan fremføres i det uendelige, men de har ingen værdi, og det er beklageligt, at nogen, som giver sig ud for at tro på sandheden, kan nægte at underskrive afholdsløftet, nægte at værne om deres egne sjæle og beskytte sig mod fristelse. De vælger at lade baren være åben, så de let kan gå derind og sige ja til fristelsen uden at gøre sig nogen anstrengelse for at stå den imod.    
Der føre en stadig krig mellem dydighed og uvaner. Den enes uharmoniske elementer og den andens rene principper stræber efter universel sejr. Satan nærmer sig alle sjæle med en fristelsesform på appetittens punkt, og umådeholdenheden er frygteligt fremherskende. Se hvor vi vil hen i Europa, og vi ser at umådeholdenheden har stor vækstvilkår. Øl haver arrangeret på den skønneste måde, kan ses næsten overalt, og du vil se et øl bord i næsten alle private haver, hvis det har en træ, der er stort nok til at skygge over et bord. Om sommeren er dette det bedste sted for frokoster, som sædvanligvis består af brød og øl. Der er en rolig solbeskinnet gade tæt til beboelshuset, som nogle gange kaldes for: "Baby Promenade," på grund af de mange børnepassere som kommer midt på dagen, for at køre tuer med deres barnevogne. Disse indeholder normalt to små beboelses huse; og det er ikke ualmindeligt at se børnepasserne stoppe ved øl haverne eller salonerne, og bringe de uskyldige et skumrende glas øl. De små ved ikke bedre end at tage drikkevaren, og de vil hurtigt falde i søvn. Dette gør det meget nemt for børnepasserne. Det er skik i dette land, at føje børnene i stimulanser fra deres barndom, og således oplære dem til at have appetit for dette.    
Om søndagen møder du mennesker der flokkes i øl haverne, og vi møder dem igen idet de vender tilbage, nogle kan knapt nok gå lige, medens andre vrøvler, med vaklende manerer, og uintelligente gestikulationer. Fornuften som Gud har givet dem, som en hellig betroelse, er omtåget, og resultatet er at de evige ting ikke kan ses. Arbejdet fra alle dem som hævder at tro sandheden for denne tid, både unge mænd og unge kvinder, kan ikke behage Jesus hvis de ikke møder de onder som har sneget sig ind i samfundet, med al deres indflydelse, og fængsler, om muligt, umådeholdenhedens strømme, med dens demoraliserende kræfter. Selvom mådeholdenheden har sine åbenlyse tilhængere, skal ikke vi, som fremhæver afholdenheden, komme frem til fronten og vise os selv rodfæstede på mådeholdenhedens side, stræbe efter en evig krone, og ikke udøve den mindste indflydelse til dens frygtelige onde, afholdenhed, som fører både mænd og kvinder fra en grad til en anden grad af føjelighed for selvet, og bereder deres sjæle til undergang. Ikke alle, som hævder, at de tror på sandheden, har taget den indstilling til afholdsspørgsmålet, som det er deres hellige pligt at gøre. Nogle har holdt sig langt borte fra at ville tage et afgjort standpunkt for afholdssagen, og af hvilken grund? Nogle siger, at når der sendes vin eller øl rundt, så har de ikke moralsk mod til at sige: "Jeg har underskrevet afholdsløftet om ikke at drikke berusende vin, øl eller spiritus." Skal deres navne stå indført i Himmelens bøger til forsvar for tilfredsstillelse af appetitten?    
Ingen kunne fristes mere end Daniel blev. Han fik tilstået vinen og kødet fra kongens bord; men Daniel satte sig for i sit hjerte at han ikke ville drikke af kongens vin, eller spise af lækkerierne på kongens bord. Disse fire hebræiske unge valgte at beholde deres mentale kræfter klare og ikke-tågede, og deres fysiske sundhed var af største betydning for dem. De ville sætte deres fysiske og moralske kræfter i fare for at føje appetitten. De så farerne fra alle sider, og hvis de modstod fristelsen måtte de anstrenge sig på fastere måde fra deres side, og resten måtte de sætte lid til Gud. Gud gav disse brave og ædelsindede unge en sådan visdom og forstand at de stod højere end alle astrologerne og de mest lærte mænd i Babylons rige.    
Som kristne burde vi være faste i vort forsvar af afholdenhed. Der findes ingen slags mennesker, der bedre og mere effektivt er i stand til at virke herfor end de bibelkyndige unge, der frygter Gud. I vor tid burde vore unge mænd i byerne slutte sig sammen til en fast hær, der med jernhånd ville sætte sig imod enhver form for egoistisk, sundhedsødelæggende last. Hvor ville de kunne udrette meget for det gode! Hvor ville de kunne frelse mange fra at blive demoraliserede, fordi de besøger forlystelsessteder, der er udstyrede med musik og alle mulige lokkemidler for ungdommen! Umådeholdenhed og tøjlesløshed og blasfemi er søskende. Enhver kristen ung mand burde tage rustningen på og skynde sig til fronten, Sæt jeres navn under på enhver afholdserklæring. Ingen svage og dårlige undskyldninger må benyttes til at afslå det. Arbejd for jeres egene sjæles og andres sjæles gode.    
På grund af umådeholden nydelsessyge mistede Adam og Eva Paradiset. Hvis vi skal vinde Guds Paradis, må vi være mådeholdne i alle ting. Behøver nogen at rødme af skam ved at sige nej til vinbægeret eller det skummende ølkrus? I stedet for at handle uværdigt tjener de Gud ved at nægte at følge deres lyst, ved at modstå fristelsen. Engle betragter både fristeren og den fristede. Hvis det er umandigt at synde, så er tilfredsstillelsen af begærlighed både svag, fej og nedværdigende, mens det er hæderligt at modstå lysten. Himmelens højeststående fornuftvæsener lægger mærke til den strid, der foregår mellem fristeren og den fristede, og hvis den fristede vender sig bort fra fristelsen og ved Jesu kraft vinder sejr, så fryder englene sig, og Satan har tabt slaget. As Christians, we need experimental piety; og enhver, der har forstået, hvor stor en strid Kristus måtte udkæmpe i ørkenen mod fristelsen til at tilfredsstille sit behov, vil aldrig stille en tøddel af sin indflydelse i umådeholdenhedens tjeneste.     
Jesus udholdt for vor skyld den pinefulde faste og overvandt Satan i alle fristelserne og gjorde det derved muligt for mennesket at sejre til sit eget bedste og på egne vegne ved den kraft, der blev tilført ham ved denne mægtige sejr, der blev vundet for os ved menneskets stedfortræder og beskytter. Vi takker Herren for sejren der er vundet over disse punkter, endog her i Basel; og vi håber at føre vore brødre og søstre op til en endnu højere standard, der lover at afstå fra Javakaffe og urter der kommer fra Kina. Vi ser at der er nogle som behøver at tage dette skridt i reformen. Der er nogle som er svage, og de bør afstå fra disse nervesvækkende rusmidler, da de sætter sig selv i direkte forhold til livets og sundhedens love. Disse skadelige stimulanser gør stor skade i deres nervesystem. Naturens maskineri vækkes til ualmindelig aktivitet der giver bagslag, og de må bruge kaffe og te for at holde styrken oppe og atter tilskynde deres kræfter. Ved således til stadighed at give efter for appetitten bliver organismens naturlige livskraft gradvis og umærkeligt forringet. Hvis vi ønsker at bevare alle evner og kræfter i sund funktion, må organismen ikke tvinges til unaturlig virksomhed. Organismen vil gøre sin pligt og arbejde godt og effektivt, når de kunstige stimulanser, der er indført som erstatning, bliver udelukket.    
Te er et stimuleringsmiddel. Det øger spændingen over sin naturlige handling, og alle mentale kræfter vækkes urimeligt, efter dette kommer tilsvarende mathed og svaghed. Der er en nervøs skælven som tolkes som et behov for mere livskraft. Der tyes til kaffe eller te for at forny kræfterne, og således bedrager kunstige kræfter i stedet for naturlige te drik til at tro at kræfterne opnås fra den fortryllende kop te, skønt den kun opildner energien til unaturlig handling, og slider livskræfterne ubemærket op. De har således stimuleret hjernenerverne til unaturligt arbejde.    
Kaffe er en skadelig stimulans. Det opildner sindet til uvante handlinger, og dens virkning er afkræftelse, bedrøvelse og mathed af mentale, moralske og fysiske kræfter. Sindet udmarves, og hvis denne vane ikke overvindes med beslutsomhed, formindskes hjerneaktiviteten meget. Al denne nervepirren slider livskræfterne op, og hvileløshed på grund af knuste nerver, irritation, mental svaghed, bliver en advarsel imod åndelig vækst. Skal dem som forsvarer mådeholdenhed og reformen være ikke være vågne over for disse skadelige ting? Og skal dette afholdsløfte ikke omfatte kaffe, te såvel som skadelige stimulanser? I nogle situationer er det lige så vanskeligt at bryde denne te og kaffe vane som det er for drankeren at stoppe sit alkoholmisbrug. Penge der bruges på te eller kaffe som en almindelig drik, er mere end spildte. Det skader brugeren, om det er en mand eller kvinde, og det er for hele tiden. Skal kristne bringe denne appetit under fornuftens kontrol, eller vil de fortsætte med denne praksis, fordi de føler sig nedslåede uden det, ligesom drankeren gør uden sine stimulanser?    
Jesus sejrede på appetittens område, og det må vi også gøre. Lad os da gå fremad skridt for skridt på reformens vej, indtil alle vore vaner kommer i overensstemmelse med livets og sundhedens love. I fristelsens ørken kæmpede verdens forløser mod appetitten på vore vegne. Som vor stedfortræder vandt han sejr og gjorde det dermed muligt for os at sejre i hans navn. "Den, der sejrer, ham vil jeg lade sidde sammen med mig på min trone, ligesom også jeg har sejret og taget sæde hos min Fader på hans trone."  

10 05 1887 Review and Herald Betydningen af tillid til Gud   
 [* Prædiken i Grimsby, England 18. september, 1886]<br>"Da råbte Asa til Herren sin Gud: "Herre, hos dig er der ingen forskel på at hjælpe den, der har megen kraft, og den, der ingen har; hjælp os, herre vor Gud, thi til dig støtter vi os, og i dit navn er vi draget mod denne menneskemængde, herre, du er vor Gud, mod dig kan intet menneske holde stand." Da slog Herren kusjiterne foran Asa og judæerne, og kusjiterne tog flugten. Asa og hans folk forfulgte dem til Gerar, og alle kusjiterne faldt, ingen reddede livet, thi de knustes foran Herren og hans hær. Judæerne gjorde et umådeligt bytte Og indtog alle byerne i omegnen af Gerar, thi en Herrens rædsel var kommet over dem, og de plyndrede alle byerne, thi der var et stort bytte i dem."    
. . . .Her bringes kendsgerningen frem for at da det gamle Israel stole på Herren deres Gud, arbejdede han altid for dem. Her blev en stor hær; tusinde og tusinde sat op imod dem, og det så ud for dem med deres lille hær at de visse blev besejret. Men her ser vi at Asas tillid var til Herren Israels Gud. Det var ikke deres antal, men han troede at Herren kunne udfri dem med få såvel som med mange. Han rakte ud til gud, og hans tro tog greb på Herren, og Herren hørte nådigt og besvarede Asas anmodning; og de fik sejr fordi Gud var helet på deres side.    
Dette var i virkeligheden en prøve og trængsel for deres tro som tjente Herrens Israels Herre De frygtede at der gemtes så meget på synden i deres midte, at Gud ikke kunne gøre forunderlige ting i deres midte. Der var en umådelig masse som de ville møde, et tusinde, tusinde mænd. Men Asa havde ikke givet sig selv til fornøjelse; i fredstiden havde han beredt sig til enhver nødssituation; han; havde en hær oplært til kamp; men hvor få var de ikke sammenlignet med deres fjender! Svækkede denne sammenligning ikke deres tro? tog det modet fra deres anstrengelser? - Nej; troen voksede og styrkedes for en stund - ikke i selvtilstrækkelighed, men i Ham som de kunne stole på. Asas bøn blev ikke sendt forgæves. Han søgte Herren i sin velmagtsdage, og nu kunne han stole på ham i modgangsdagene. Ved sine bønner viste han at han ikke vær fremmed for Herrens forunderlige kraft. "Der har megen kraft, og den, der ingen har; hjælp os, herre vor Gud, thi til dig støtter vi os, og i dit navn er vi draget mod denne menneskemængde, herre, du er vor Gud, mod dig kan intet menneske holde stand."    
Dette er en passende bøn vi skal bede. Vore udsigter er alt andet end smigrende. Der er umådelig mange som har sat sig op imod sandheden, som vi må møde i at bringe lyset til andre. Vort håb er ikke til vor kundskab til sandheden, og vore evner, men til den levende Gud. . . . Der bør være en levende tro for den mægtige Gud, til at vise Sin kraft, ellers vil alle vise sig at gå fejl. Gud overvandt Israels fjender. Han bringer deres hære i uorden. De flygtede de vidste ikke hvorhen. Hvem kan stå for Israels Herre Gud?     
Nu fører vi ikke krig imod kød og blod, men imod magter myndigheder og åndelig ondskab på de høje steder. Herren vil opmuntre os til at se på ham, som er kilden til al vor styrke, Ham som er i stand til at hjælpe os. Vi må se på mennesker, og de vil give os råd, og dog kan disse forkastes, men når Israels Gud begynder at arbejde for os, vil Han gøre det til en succes. Vi ønsker at vide at vi er på det rigtige med Gud; hvis vi ikke er på det rigtige over for Ham, så ønsker vi at anstrenge os alvorligt for at komme i rigtigt forhold med Ham. Vi må hver i sær gøre noget selv. Vi skal ikke risikere vor evige interesse på gætteri. Vi må sætte alt på det rigtige; vi må følge Guds forlangender, og så forvente at Gud arbejder med anstrengelser. 2 Krøn. 20,15. Gud arbejder i os, ved sandhedens lys. Vi skal være lydige imod alle Hans bud.    
Oh, om vi kunne tage dette punkt i betragtning, at det arbejde som vi involverer os i, ikke vort arbejde, men Guds arbejde, og vi skal som ydmyge redskaber, arbejde sammen med Ham, og med et øje rettet på Guds herlighed, ikke tage fejl af begyndelsen af kristenlivet til dets fuldbyrdelse, men se nødvendigheden af at blive oplært på jorden, til at berede Guds vilje for os! Vi skal ikke opløfte os selv, ikke være selvtilstrækkelig, men stole på Gud, vide at Han er villig og i stand til at hjælpe os. Gud vil arbejde med Sit folk, men vi ønsker at være i en position hvor vor trøst og tillid vil være fast hos Ham.    
Jeg ønskede at bringe disse ting frem for dig, så du kan se betydningen af at vi kommer virkeorden hver i sær. Vi bør ransage vore egne hjerter, og se efter at alt der ikke er i overensstemmelse med Guds vilje er adskilt fra os. Med den menneskelige natur er der et stort problem Hvor den enkelte ikke er forbundet med Gud på nogen måde, åbenbarer den naturlige disposition sig selv. Hvis Satan nu kan blande selviskhed ind blandt dem der er knyttet til Guds dyrebare værk, hvis de kan blive selvretfærdige, uafhængige af deres brødre, uafhængig af gud, behøver vi ikke at forvente at Guds velsignelse vil følge vort arbejde; men hvis vore hjerter er rene, og ufordærvet af selviskhed, skal vi præsentere sandheden som den er i Jesus; og så vil vi få Herrens velsignelse.    
Der er hele tiden fare for at droppe Jesus ud af dit arbejde; men når sandheden bringes i sagtmodighed og nåde, som den er i Jesus, skal den åbenbare Jesus Kristus i alle dine anstrengelser, og når du forsøger at komme til sjæle åbenbarer du Kristus for alle dem du kommer i kontakt med. Hvis du hviler hos den elskede Frelser som dit eneste håb, hvis selvet er skjult med Kristus i Gud, vil Gud være hos dig, og du vil være hos ham. Du vil mærke og kende den sande religions kraft; din indflydelse vil bruges helt til Guds herlighed; du vil ikke påskønne dig selv særligt højt. Den sti der fører til evigt liv er snæver. Du vil finde mange vanskeligheder på din vej, som du må møde og overvinde i Jesu navn. Hvilken sorg mødte disciplene ikke da de så Ham, som deres eneste håb kredsede sig om blev hånet i domssalen, bespottet og led den skammeligste korsfæstelsesdød. Og hvilken sejr på Satans sti da han blev hugget i hælen da Jesus blev naglet til korset, midt iblandt onde mænds forhånelser, som påberåbte sig ypperste præsteskab! Efter at han var lukket i graven, forventede hans hære at se disciplene miste modet, til skamme, og fornægte, ligesom Peter gjorde, fornægte al kendskab til ham. Men disse disciple gik frem i tro, i hellig frimodighed og forkynder en opstanden Frelser, forundredes deres fjender; for de fremviser ikke kun Jesus som Livets fyrste, opstanden fra døde, steget op til himlene, og gør mellemkomst for sine efterfølgere, medens deres fjender og andre som vidste at de havde været sammen med Jesus. Sådan skal det være med de sandheds troende.    
Her er den kraft som Guds folk skal have, og som vil give dem sejr i disse sidste dage. Alle tro og lærer er eksisterende. Al slags falsk lære er fremherskende overalt, og Guds sandhed som skal forkyndes nu involverer et kors. Men sandheden må gå ud til alle byer og landsbyer, til hovedveje og sideveje. Apostlen formener de troende til at "kæmpe troens gode strid," og "løbe tålmodigt væddeløbet som er foran os, og se på Jesus vor tros ophav og fuldender." Mennesker prøver altid på at lave en nemmere vej til himlen end det som Herren har tilvejebragt. De ønsker ikke at løbe og stride sådan som Herren har befalet. Men vi kan se at der var forhold hvor Israels børn skulle indrette sig fra deres side. De skulle søge Herren, børn sammen med forældre. Dette er netop det som vi skal gøre. Det ikke halvdelen der søger Herren, som burde være hos os. Vi ved ikke hvornår vore sager tages op i Dommen, og i vor nuværende tilstand vil Jesus ikke kendes ved mange af os. Vi har for travlt med at lade de små bekymringer i dette liv optage os, og lige så snart vi gør dette berøver vi vor egen styrke.    
Hvad vi mangler lige nu, er at ransage vore egne hjerter, for at opdage om der er noget i dem, som ikke er godt for Gud. Hvis vi lærer sandheden efter vore egne veje, vil vi se at der ikke altid er den fuldkomne harmoni som der burde være. Men hvis vi underviser i sandheden sådan som den er i Jesus, skal vi lære den i den sande Opdragers ånd; og vi vil ikke have forskellige meninger, og klynge os hårdnakket til vore egne ideer, men vil se øje til øje. Og når vi således lærer, tror at Jesus vil hjælpe os til at overbringe sandheden som den er i Ham, så kan vi forvente Hans hjælp, og vi vil få den. I dag har vi ikke en frelser der er lukket inde i Josefs nye grav, men vi har en opstået frelser, som står i Guds nærhed for vor skyld, hvis herlighed overskygger nådestolen, som Guds lov er inden under. Og her mødes barmhjertighed og sandhed med hinanden, retfærdighed og fred har kysset hinanden. Og så længe Kristus går i forbøn for os, må der være en oprejsning til en højere standard i arbejdet.    
Det sande vidnes stemme høres, og siger: "Købe guld, lutret i ild, så du kan blive rig, og hvide klæder at iføre dig, . . . og øjensalve til at salve dine øjne med, så du kan se. "Guldet som anbefales her er den tro og kærlighed, som vi må have indvævet i vort liv og vor karakter. Men hvis verden har en styrende kraft over liv og karakter, mister de Kristi dyrebare lektier. Hvis de kun vil lade Kristus undervise dem, som han gjorde med disciplene, vil han tage naturens enkle ting til at lære dem lektierne med, vil de, hvis de bruges i praksis, sikre dem en vedvarende løn. Der er mange måder vi kan lære på, men vi lader anledninger og dyrebare privilegier til at få støre lys, gå tabt, og der næres endnu større tanker imod sandheden, fordi sind og hjerte ikke kommer i fuldstændig harmoni med Guds vilje. Hvis vi kan lægge disse ting bort, og komme rigtigt ind i Kristi skole, og lære dyrebare lektier af ham, som han har til os, så skal vi vokse i nåde og i kundskab til vor Herre og Frelser Jesus Kristus. Men hvor taknemmelige bør vi ikke være for at vi har en Frelser, og at vi kan komme til Gud med alle vore hjertevanskeligheder, og han vil acceptere os hvis vi komme i levende tro! Han vil tildele os sin guddommelige natur, og vi kan føre vor gudsfrygt ind i vort hverdagsliv, og efterligne den store Lærer i at vinde sjæle. Vi må ikke søge vor egen vilje, men søge at tjene Gud af hele hjertet.    
Vi prøver konstant at skabe en jævn sti for vore fødder og regner med at have det let og undgå arbejde, men da er det, vi har det sværest og er de mest klagende. Vi hører mange sige: Alt, hvad du skal gøre, er at tro, tro. Men vi kan se af de eksempler, der er blevet givet os, at der er hårdt arbejde for nogen at gøre. Vi ser, at Israel havde Guds nærværelse, når de var i forbindelse med ham, men når de svigtede Herren og fulgte andre guder, blev de besejret af deres fjender. Og vi læser, hvordan Israels Gud gav dem sejr over den vældige menneskemængde. De prøvede at besejre Israel, fordi de var så mange, men profeten kom til dem og sagde: "Lyt til, alle I judære, Jerusalems indbyggere og kong Josafat! Så siger Herren til eder: Frygt ikke og forfærdes ikke for denne vældige menneskemængde, thi kampen er ikke eders, men Guds!"     
Det er dette, vi behøver at forstå, at det ikke er vort arbejde, men Guds arbejde, og vi er kun redskaber i Guds hænder til at fuldføre det. Vi har brug for at søge Herren af hele vort hjerte, og Herren vil arbejde for os. Men hvis vi tror, at hvad enten vi har ret eller tager fejl, så vil fremgang ledsage vore anstrengelser, vil vi lige så sikkert fejle, som vi lever. Det, vi ønsker, er at vide, at vi er fuldstændig på Guds side, og at vi har en levende Frelser, og at han er villig til at arbejde for os. Vi må ikke tillade at værne om en selviskhed, at jeg kan gøre så meget bedre end min broder. Er du ikke gennemtrængt af denne ånd, og sårer det ikke Guds Helligånd så meget? For det er ikke dig, men Herren der virker igennem jer, at jeres arbejde opfølges af succes. Og hvor vigtigt er det at du overbringer sandheden som den er i Jesus!     
Det er ikke dit arbejde at samle dine byrder op. Idet du tager de byrder Kristus vil have på dig, så kan du se hvilke byrder Han bar. Lad os studere bibelen, og finde ud af hvilken slags åg Han bar. Han var en hjælp for dem omkring Sig. Han siger: "Kom til mig, alle I som arbejder og har tunge byrder, og jeg vil give dig hvile. Tag mit åg på dig, og lær af mig; for jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet, og i skal finde hvile for jeres sjæle." Du ser der er et åg at bære. Dette er netop den tro vi mangler - en tro som vil gribe Guds løfter, en som vil tage Kristi åg og bære de byrder som Han vil have os. til  Vi tænker ofte at vi har en vanskelig tid med at bære byrder, og det er ofte tilfældet, fordi Gud ikke har gjort tilvejebringelse for os, for at kunne bære disse byrder; men når vi bærer Hans åg og Hans byrder, kan vi bevidne at Kristi åg er let og Hans byrder er lette, fordi Han har gjort tilvejebringelse for disse. Men når du føler dig nedtrygt og modløs, så opgiv ikke kampen; du har en levende Frelser som vil hjælpe dig, og du vil have hvile i Ham. Du må ikke lægge modens byrde på din hals, og bære det som Gud aldrig har planlagt at du skal bære. Det er ikke dit arbejde at imødekomme verdens standard, men hver enkelt store spørgsmål bør være: Hvordan kan jeg imødekomme Guds standard? Det er at du finder hvile for sjælen; for Kristus har sagt: "Mit åg er nemt, og min byrde er let."    
Når du har et åg der snærer om din hals, så ved du at det ikke er Kristi åg; for han siger at hans åg er nemt. Hvad Gud ønsker af os er at lære hver dag af vort liv, hvordan vi skal opbygge vor karakter for tid og for evighed. Han ønsker ikke at få os ud i et spor og aldrig vende os bort fra det; og have faste idéer, og holde dem fast, uanset om de er rigtige eller forkerte. Han vil sætte os iblandt prøvelser og vanskeligheder, og når vi har lært at overvinde forhindringer i den rette ånd, med et højt og helligt fortsæt, vil Han give os en anden lektie. Og hvis vi ikke har Kristi sagtmodighed til at hele lære af Jesus i Hans skole, så kan vi vide at vi ikke har Kristi åg.    
Jeg er glad for at vi har en opstået frelser, at han bærer over med menneskehedens skrøbeligheder! Vi bliver så nemt utålmodige over for hinanden! Jeg tænker hvor meget Jesus skulle bære over med os; vore synder har såret ham så ofte; og hvor taknemmelige bør vi ikke være at lære at arbejde og have tålmodighed med hinanden. Og når vi ser fejlene hos vore brødre, bør vi gå i rette med dem med sagtmodig ånd, og fortælle dem om deres fejl, og bede med dem, og få det bragt i orden. Tror du ikke at himmelske engle vil se mildt på et sådant møde? Der vil ikke siges et ord der sårer hinanden. Hvad vi mangler er sandhed, sådan som den er i Jesus, arbejder hele tiden på at binde sammen, aldrig adskille. Hvis vore små menigheder i Riseley og Southampton har sandheden, sådan som den er i Jesus, vil de sende deres bønner op til Jesus efter besejrende nåde. Tro ikke at I sejrer i jeres egen styrke, prøv heller ikke at redde jeres eget liv. "Den som redder sit liv skal miste det, og den om vil miste sit liv for min skyld, skal få det."    
Jeg er så glad at vi har sandheden så klar og tydelig. Selvom vanskelighederne selv vil komme, har vi en Gud som rækker alle vanskeligheder ud. Du kan ikke arbejde her, når du arbejder i Amerika; så siger de i Sverige og i Norge; men jeg arbejder lige så meget alle disse steder som i Amerika Den samme Gud som hvervede mig til at nå hjerterne i Amerika, giver mig kraft til at nå hjerter i dette land. Jeg overbringer Jesus til jer, som en stor Frelser; og hvis der er nogen grund til at jeg ikke kan arbejde her som i Amerika, er det fordi I har en anden form end Jesu Kristi form. Men Gud ønsker at I skal have hans form: Han ønsker at bringe os selv tæt til ham. Han ønsker at vi skal have hans sagtmodighed og elskelighed. Den samme Gud som har overbragt det gamle Israels budskab vil arbejde for os. Gud forandrer sig ikke. Han har ikke en karakter for Danmark, en anden for Sverige, og en anden for Norge, og endnu en for England, men han er den samme for alle. Gud ønsker at vi skal opfylde de betingelser der er nedlagt i hans ord. Han har ikke en skole der varierer efter forskellige nationaliteter, men han har en skole for alle.    
I København fandt vi ud af, siden vi var der sidste år, at nogle havde grebet sandheden. Bland dem var en mand som satte sig op imod sin hustru i ti år, og efter at have hørt mig tale rejste han sig og sagde: "Jeg er glad for at jeg kom til København. Hvad vi har hørt i dag er fantastisk." Efter at have deltaget i sabbatsskolen, sagde han: "Jeg har aldrig før set noget som dette. Jeg tager hjem og fortæller mine Babtist brødre alt om dette." I de vidnesbyrd som kunne høres der, kunne jeg ikke se at der var nogen særlig forskel fra det vi hører i Amerika, og jeg kan ikke se nogen forskel der; og jeg er kommet til at tro at vi lærer i den samme skole, og har en Lærer. Og vi overbringer sandheden til folk som den er i Jesus, og lad Gud gøre arbejdet for os. De samme bønner som stiger op til Gud i Amerika, stiger op til Gud her, så Israels Gud kan arbejde for vor skyld. Og jeg beder jer indstændigt at ikke miste modet, så Satans kræfter bliver store, men se på Jesus.    
Hvor lidt adgang synes Kristus at have for folk! Mange har troet på ham, men turde ikke bekende ham, fordi de var bange for at blive udelukket af synagogen. Nu ser vi hvordan de behandlede Kristus, og skal vi behandle ham på samme måde? Tænk på at Kristus kommer ned fra herlighed, forlader sin Faders trone, og lider ligesom han led for os! Han kom for at bringe frelsens bæger til dem som var villig til at drikke det; men de slog det ud af deres hænder. Og når folk griber sandheden under jeres arbejde, så tro ikke at det er jer som har gjort arbejdet, men husk på at det er Jesus som arbejder igennem jer; og lad Jesus lægge sin Ånd på dem, og også på jer, så I kan arbejde med alle de evner som Gud har givet dig. Hvis du har en skarp, og klar tankegang, er det ikke dig som skabte den tanke, men Gud. Jeg har aldrig følt mig tilfreds når jeg har stået foran folk. Jeg har aldrig følt at jeg har sagt noget jeg skal løftes op af. Men hvis jeg har sagt noget som har nået folks hjerter, har det været fordi Gud har arbejdet gennem mig. Vi må presse kampen hen til porten. Der er ingen tid for os at miste. Vi har ikke tid til at lave jævne stier for vore fødder. Vi må tage det som det er, med al gener og trængsler, vide at Israels Gud er ved vor side, og vi skal se hans frelse.    
Mine brødre og søster, lad os huske på at her er beviset som Gud vil virke. I skal ikke stole på nogen anden kraft, end på Herren Israels Guds kraft. Men hvis I har fjendskab i jeres hjerter, kan i ikke forvente at Gud vil lade sin velsignelse hvile over dig. ingen vil gå ind i Guds stad med noget der besmitter. Vi må være rede til sildig regnen. Jorden skal oplyses med den tredje engels herlighed, - ikke blot et lille hjørne, men hele jorden. I tror måske at det arbejde I gør nu er spildt; men jeg siger jer at det ikke er spildt. Når budskabet skal gå ud med et højt råb, vil dem som hører sandheden nu springe frem til fronten og arbejde med mægtig kraft. Men I må have troen. Det er til ingen nytte at gå ind i byerne, med mindre I har troen på gud, og tror at et arbejde kan udrettes der. I må tro at det er Kristus om er ved vor side, og finder adgang til sjæle; og når i har gjort det bedste I kan, må I tro og overgive det alt sammen til Jesus.    
Der er en gruppe som vil stå på Zions bjerg, og vi ønsker at være besluttet på at du vil være iblandt den gruppe. Her vil du få trængsler, men beslut dig for at få et hjem i Guds stad. Paulus siger: "Vor trængsel, der er stakket og let, virker uden mål og måde en evig vægt af herlighed for os, som ikke har blikket rettet mod de synlige ting, men mod de usynlige." Han kan ikke finde stærke ord nok til at udtrykke sig med, og han siger "en evig vægt af herlighed". Nuvel, kan vi da ikke bære råheden lidt endnu? Her er den evige herlighedsvægt når vi ikke ser på de synlige ting, men på ting der ikke kan ses. Fortsæt med at tale om Jesus, den vidt spredte sandhed, om det liv som måler sig med Guds liv. Hvorfor er de ting som er er synlige og time lige, kun de ting som er usynlige og er evige. Lad os gribe den Almægtiges kraft. Her er vi lys kanaler, og vi bør viderebringe det lys til dem omkring os.    
Jeg føler mig så taknemmelig hver dag over at vi har en Frelser, og ved ikke hvordan jeg kan dvæle tilstrækkeligt over hans godhed. Lad os huske på at han bar skam for os; han blev bespottet, men spottede ikke igen; han blev forhånet, og til sidst korsfæstet, så vi kan få evigt liv. Hav troen på Gud i de største vanskeligheder; tro at du har en mægtig hjælper hos dig. Han er kilde til din styrke. Men vi skal ikke prøve at sætte andre i vor form. Måtte Gud hjælpe os til at vandre i al sindets ydmyghed for ham.  

7 06 1887 Review and Herald Mistet vor første kærlighed.* 
  "Men jeg har det imod dig, at du har svigtet din første kærlighed. Kom derfor i hu, hvorfra du er faldet, og omvend dig og gør de samme gerninger som i den første tid; ellers kommer jeg over dig og flytter din lysestage fra dens plads, hvis du ikke omvender dig. Dog, det fortrin har du, at du hader nikolaiternes gerninger, som også jeg hader. Den, som har øre, han høre, hvad Ånden siger til menighederne! Den, der sejrer, ham vil jeg give at spise af livets træ, som er i Guds Paradis." Åb. 2,4-7.    
Men jeg har det imod dig, at du har svigtet din første kærlighed. Din er fordærvelsen, et henfald i hellig iver, - opgivelse er ikke formålet, men iveren er gået tabt. Den første kærlighed som er dyb, fyldt og brændende kommer af omvendelsen til Kristus. Det er ikke nødvendigt at denne kærlighed skal være mindre, idet kundskaben vokser, som det større lys der skinner på ham. Den kærlighed bør blive mere brændende, idet han bliver kender sin Herre bedre. Gud ser at der er hjerte tjeneste, en kærlighed for Jesus, en alvorlig iver i hans gerninger.    
Kom derfor i hu, hvorfra du er faldet, og omvend dig og gør de samme gerninger som i den første tid; ellers kommer jeg over dig og flytter din lysestage fra dens plads, hvis du ikke omvender dig. Hvor meget brug er der ikke for at Guds folk i denne tid overvejer ordene fra himlens Majestæt, og ser nøje tilbage på den grund de har rejst hen over, og ser og forstår hvor de allerførste skridt blev taget på den forkerte sti! I mangel på iver og helligelse, og alvorligt villighed til at tjene Guds sag, viser hvor magelige mange bekendende Kristi efterfølgere er, hvor fattig på hjertefølte anstrengelser. De kunne have gået fra styrke til styrke, fra lys til stadig større lys. De kunne være blevet stærke i troen hvis de havde vandret trin for trin, og tænkt mere på Kristus end dem selv.    
Herren har ret til at forvente mere af sine troende børn end det de giver ham. Enhver kristen er faktisk et lys i verden. Kristne knytter sig til Kristus. De genspejler Kristi karakter. De er blevet betroet store rigdomme af lys; Guds orakler er blevet givet til dem, og i disse har de fået alle gode gerninger. Der er gjort alle til vejebringelser, og hvorfor er hver enkelt menighedsmedlem blevet træt af deres Herre? Hvorfor nægter han, som bekender at elske Gud, at modtage nådens olie fra lysets Kilde, så han kan være et klart og skinnende lys? Menigheden har haft store anledninger, og store privilegier, og hvorfor bliver lyset fordunklet? Hvorfor skinner det ikke ud for verden? Hans menighed, hvor de enkelte medlemmer vokser i nåden, og i kundskaben om Jesus Kristus, er udvalgte midler fra Forløserens system, der skal oplyse og frelse verden. Kristus levede og led og døde for at sætte en menighed i stand til at gøre dette ædle arbejde. Han købte hende, han rensede hende med sin eget blod, og iklædte hende med frelsens klæder. Han lagde hovedhjørnestenen på Golgatas blodbestænkte klippe. Han gør sin menighed til sin dyrebare lovs forvaltere, og overbringer en høj og hellig fornuft i menighedens hænder, en fornuft for at gennemføre hans hellige planer; så menigheden tager det arbejde den var overladt i, og fører det frem til sin fuldendelse.    
Retfærdighedens Herre vandrer imellem de gyldne lysestager. Han passer på om den enkelte troendes brændende lampe svækkes, og siger: "Kom derfor i hu, hvorfra du er faldet, og omvend dig og gør de samme gerninger som i den første tid; ellers kommer jeg over dig og flytter din lysestage fra dens plads, hvis du ikke omvender dig." " Den, som har øre, han høre, hvad Ånden siger til menighederne! Den, der sejrer, ham vil jeg give at spise af livets træ, som er i Guds Paradis." Kunne dødelige mennesker finde et mere udtryksfuldt sprog, mere direkte, end disse Kristi ord, - ord af ham som siger: "Jeg kender dine gerninger"? Han viser at det er nødvendigt at vi skal opnå al iver og alvor og energi som nogensinde ildnet i sjælen. Og dem som kaster ansvaret fra dig, og er tilfreds med at deres lys blafrer og fordunkles, vil Jesus opvække til ansvarsbevidsthed og lade deres lys skinne. Han fortæller dem at hvis de ikke angrer deres svigt af deres første kærlighed, vil han komme pludseligt, og fjerne deres lysestage fra dens sted. Ligesom med det ufrugtbare træ, vil befalingen lyde: "Skær det bort, hvorfor bebyrder det jorden."    
Gud accepterer ikke mindre end hele hjertet. Lykkelig er de, som fra begyndelsen af deres religiøse liv har været sanddru mod deres første kærlighed, vokset i nåden og kundskaben om vor Herre Jesus Kristus. Det viselige resultat af deres samvær og fællesskab med deres elskede Herre, vil være en røgelse for deres kærlighed, deres renhed og deres varme. De modtager en guddommelig uddannelse, og det illustreres i et varmhjertet, flittigt og nidkært liv. De har den tro der hele tiden bliver stærkere, som virker med kærlighed og renser sjælen. Deres er et barnagtig overgivenhed, der i sig selv udvikler hellighedens virke, beviser de mest udtryksfulde ydre handlinger af deres indre taknemmelighed, hjertefølte glæde og helliget hengivenhed til Jesus, deres Forløser den guddommelige Genopretter.    
Dem som har vokset i harmoni med verden, i sæder, skikke og tanker vokser ikke i nåden. Deres bønner bliver minde og mindre brændende og intelligente. De virker livløse, kolde og øde. De må angre sig. De drages til at bedrøves, skamme sig og forvirres inderst inde, over for Herren i deres manglende kærlighed. De burde dadle sig selv, og ydmygt bekende sig for Gud, og fordømme sig selv. De må komme tilbage, gentage deres skridt, og gøre de første gerninger; gribe atter fast i troen, hvor de får lov at gå, genopdage deres første iver, deres samvittighedsfulde og ømme kærlighed for Gud og hans dyrebare sandhed. De må bede lige så alvorligt, og våge lige så ihærdigt, som da lyset af Kristi tilgivende kærlighed faldt på deres sjæle første gang. Der følger en hård trussel fra gud, hvis dette arbejde ikke gøres. "Ellers kommer jeg over dig og flytter din lysestage fra dens plads."    
Hvis vi, ligesom Korazin og Betsajda, er ophøjet til himlen angående privilegier, og upåagtet Guds overmådelige barmhjertighed og kærlighed - elskelige og ømme medfølelse, er ligeglad med hans store privilegier og ikke besvarer det lys og de anledninger der er tildelt os, vil han komme med domme over hans menigheders forhærdelse, og fjerne lyset, og lade mørket tage dens sted. Som er forbundet med Kristus, bærer Kristi åg, og løfter hans byrder, vil hele tiden tage selvfornægtende del i Kristi lidelser. De vil være et med Kristus, i dyb sympati med Ham, som elskede os og gav sig selv for os, så han kan føre os op til sin side i himlen. Dette er den religion der er alvorlig, dyb, fast og vidtrækkende, og giver sikkerhed for hvile, og fred, og glædens fylde.    
Den eneste vej til at vokse i nåde er at gøre det arbejde uegennyttigt, som Kristus har pålagt os at gøre, - uegennyttigt involvere os så vidt vore evner rækker, med at hjælpe og velsigne dem som behøver den hjælp vi kan give dem. Dette er den eneste måde vi kan vokse i nåden og i Jesus Kristi kundskab. Kristne som hele tiden vokser i alvor, i iver, i glød, i kærlighed, disse vil aldrig falde fra. De får del i guddommelig natur, har undflyet verdens fordærvelse, som skyldes det onde begær. Deres visdom vokser, deres evner hvordan de arbejder. De synes at forstå de største planer. De er parat til at involvere sig det de mest oprørende foretagender, og de har ikke plads for dovenskab; de kan ikke finde plads for stilstand.    
De, der altid holder sig lidt nærmere til verden og vil ligne den i følelser, planer og tanker, har fjernet sig fra Frelseren, og Satan har banet sig vej ind i dette tomrum, og lave, verdsligt prægede, egoistiske hensigter blander sig ind i, hvad de oplever. Guds røst henvender sig til denne klasse, som ikke er så få: "Den, som har øre, han høre, hvad Ånden siger til menighederne!" Det er af betydning at du lytter opmærksomt og adlyder. Kom i tæt forhold med Kristus. Hold jeres sjæle i stadig kontakt med verden, og dens sæder vil blive jeres sæder, dens skikke vil blive jeres skikke, hvis I sætter jer selv der, hvor I vil se og høre og føle og handle som de gør.    
 "Drag bort fra dem, og skil jer ud, siger Herren, Og rør ej noget urent." Vend dig hurtigt til Jesus Kristus. Opgiv din stolthed, din selviske higen, din kærlighed til verden, som er åndelig død. Angre hurtigt. Tøv ikke med at beslutte dig, så du ikke kommer for sent. Ophøj din sjæls higen til højere handling sfærer i kristne aktiviteter. Dem som gør dette er den eneste klasse i vore menigheder som vil vokse. De vil hurtigt opnå den højeste moralske virkeevne og de klareste åndelige erkendelser. De vil få usædvanlig livskraft, og troens fasthed. De vil vide hvordan de skal bede og være udholdende og alvorlig i bøn. Og alle dem som er dybt og interesseret engageret i andres sjæles frelse, er sikret mere deres egen sjæls frelse med frygt og bæven. Den medynk som ikke åbenbarer sig selv i uhildede gerninger for andre, vil blive en formssag, befæstet, fanatisk og selvcentreret. Kommer du i kontakt med sjæle som Kristus døde for, søge at giver dem anger og bevidne en kærlighed for deres sjæle, vil de kaldes ud fra sig selv, så at de ikke kun vil engageres for deres egne selviske interessers skyld, hvad enten det er timelige eller åndelige sager. Gud har vist at det er vor pligt at ikke leve for os selv. Kristus behagede ikke sig selv.    
Gud har båret over med uvidenhed, men nu i sandhedens klare lys, som advarer og revser, når vi blot åbner øjnene for at se det, er der ingen undskyldning, selv for det svageste Guds barn, for at undlade at sprede lyset til verden. De fire engle holder de fire vinde tilbage for at et ganske særligt arbejde kan blive udført. Guds udvalgte skal besegles på deres pander. Hvor længe vil I tøve med at blive rede for beseglingen? Hvert skridt I tager på veje, som Gud har forbudt, for at søge jeres egen fornøjelse og synde, er et skridt nærmere jeres egen ødelæggelse. Enhver ulydighed mod Guds ord vil påføre jer uopretteligt tab. For hver gang I overhører de Guddommelige advarsler og kaldet til at virke alvorligt i Mesterens tjeneste for at nyde livet, kommer I under mørkets fyrstes indflydelse. Jeres lysestage kan når som helst blive flyttet fra sin plads.    
Fire mægtige engle holder endnu jordens fire vinde tilbage. Den frygtelige ødelæggelse får ikke lov at komme i fuld udstrækning. Begivenhederne på land og til vands, tab af liv, som støt stiger, p.g.a. storm, uvejr, togulykker, store brande, frygtelige oversvømmelser, jordskælv og vindene betegner en ophidselse af nationerne til en voldsom kamp, medens englene holder de fire vinde tilbage, så Satan ikke får lov at udøve sin magt i et forfærdeligt raseri, før Guds tjenere er beseglede i deres pander. Vær beredte. vær beredte, jeg bønfalder jer, vær beredte før det for altid vil være for sent! Hævnens tjenere vil øse den frygtelige dom ud over et gudsforladt folk. Lydighed er den eneste vej til liv. Må Herren hjælpe dig til i tide at se det, til at åbne dine ører, så du kan høre hvad Ånden siger til menigheden.     
Hvad er min opgave? Hvad skal jeg gøre for at frelse mine børn og for at frelse mange sjæle fra den kommende vrede der ikke er blandet med barmhjertighed? Gud kræver alle kræfter, alle evner i brug for at blive brugt i hans værk. Talenter, ejendomme, alt som er stort og ædelt hos mennesket forlanger han anvendt i hans værk. Pligter må ikke have konkurrenter, må ikke gå på kompromis med nogen modsatrettede kræfter. De bedste venner og slægtninge må ikke gå imellem din pligt og din Gud. Pligtens stemme er Guds stemme i vore sjæle. Lydighed mod disse krav giver os en levende og personlig overenskomst med den højeste lov i universet - bringer mennesker i alliance med Gud.    
Lad menighederne vågne op. "Den der har ører, han hører hvad Ånden har at sige til menighederne." Dette budskab vedrører vore menigheder. Du vil aldrig kunne bruge dine høresans bedre end at lytte til hvad Guds stemme siger til dig i hans ord. Der er et rigt og overmådeligt løfte for dem som overvinder. Det er ikke nok at blot gå ind i denne krig, vi må føre den til ende. Vi ved intet om opgivelsen. Vi må kæmpe troens gode strid helt til enden. Sejrherren er lovet en storslået sejr. "Den, der sejrer, ham vil jeg give at spise af livets træ, som er i Guds Paradis." Hvad der end gik tabt ved Adams fald er det mere en genoprettet ved genløsningen. Han der sidder på tronen siger: "Se jeg gør alt nyt." Lad os se nøje og kritisk på os selv. Er de løfter vi afgav ved vor dåb blevet overtrådt? Er vi døde i verden og levende i Kristus? Søger vi de ting der er oventil, hvor Kristus sidder ved Guds højre hånd? Er kæden brudt, som forankrer os til den evige Klippe? Driver vi med strømmen til fortabelse? Skal vi ikke anstrenge os for at presse os op imod strømmen? Lad ikke tøve længere, men bruge vore ro årer med iver; og lad os gøre vore første gerninger før vi lider håbløst skibbrud.    
Det er vort arbejde at kende vore særlige fejl og synder, som forårsager mørke og åndelig svaghed og udslukkede vor første kærlighed. Er det verdslighed? Er det selviskhed? Er det kærlighed til selvophøjelse? Er det stræben efter at være den første? Er det sanselighedens synd, som er meget aktiv? Er det nikolaitternes synd, at forvandle Guds nåde til begærlighed? Er det misbrug af stort lys og muligheder og privilegier, at prale af visdom og religiøs kundskab, mens livet og karakteren er inkonsekvent og umoralsk? Lige meget hvad det er, som er blevet næret og opdyrket, indtil det er blevet stærkt og overvældende, må du udøve afgjorte anstrengelser for at sejre, ellers vil du gå fortabt. Der gemmes på synder, der er Gud afskyelige, som vækker det moralske mod, og lader dig vælge vandringen bort fra Gud, medens du vedholder en elendig, hjerteløs, form. Engang var sjæle i glød for Jesus kærlighed; men alt dette er ændret. Det store Hoved som bevæger sig rundt imellem lysestagerne vil aldrig være uden en menighed. Der vil være troløse mennesker som vil gå ud fra os, fordi de ikke er af os. Der vil være frafaldne. "Dog, Guds faste grundvold står urokket, beseglet med denne indskrift: Herren kender dem, der hører ham til" Der vil være dem som er onde, som holder sandheden i uretfærdighed, som er sensuelle, som kontrolleres af mester-arbejderen for alt ondt, som vil adskilles fra menigheden.    
Jeg kender dine gerninger og din møje og din udholdenhed, og jeg ved, at du ikke kan fordrage de onde; og du har prøvet dem, som kalder sig selv apostle, skønt de ikke er det, og du har fundet, at de er løgnere. Dette renselsesarbejde for menigheden er et smerteligt arbejde, men et det ikke må forsømmes, hvis menigheden vil have Guds anbefaling. Men omvend dig, fordi du har mistet din første kærlighed. Her får vi tydeligt vist vort arbejde som medlemmer af Kristi menighed. Hvis vi er troløse, skal vi miste livets krone og en anden vil tage den; for droppes de troløse ud, tages stedet af de trofaste. Hvis vi nægter at lade vort lys skinne for Mesteren, hvis vi ikke gør Guds gerninger, vil andre gøre det arbejde som vi burde have gjort og kunne have gjort, men nægtede at gøre. Når vi holder op med at udføre vor mission, når lysestagen nægter at genspejle lys, og de store sandheder, der blev betroet os individuelt til forvaring for verden, ikke bliver givet dem, da bliver lysestagen fjernet. "Ellers kommer jeg over dig og flytter din lysestage fra dens plads." En anden vil sættes i hans sted og vil skinne. Lad bønner opstige uden tøven til ham, der vandrer midt imellem guldlysestagerne. Tag ikke din Helligånd fra os. "Rens mig med y sop, og jeg skal være ren; tvæt mig, og jeg skal være hvidere end sne. . . Skab mig, o Gud, et rent hjerte, giv en ny, en stadig ånd i mit indre; kast mig ikke bort fra dit åsyn, tag ikke din hellige Ånd fra mig; glæd mig igen med din frelse, giv mig til støtte en villig ånd. Da vil jeg lære overtrædere dine veje, og syndere skal vende om til dig.<br><i>Basel, Schweiz</i>.  

14 06 1887 Review and Herald Vigtigheden af oplæring i Guds arbejde 
  "Thi Guds medarbejdere er vi; Guds ager, Guds bygning er I." 1. Kor. 3,9.    
Medarbejdernes arbejde er ikke lille og uden betydning. Han hade sig selv til alle grene af værket, hans første forretning er først at give agt på sig selv, derefter til læren. Han skal ransage sit eget hjerte og bortlægge synd; og så skal han altid holde Forbilledet, Jesus Kristus, foran sig som sit eksempel. Han skal ikke føle sig fri til at opføre sig som det passer ham selv. Han er Jesus ejendom. Han har valgt en høj profession, og fra den må hele hans fremtidige liv tage sin farve og form. Han har gået i Kristi skole, så han kan få kendskab til Kristus og hans mission, og det arbejde skal han udføre. Alle hans kræfter må bringes under den store Lærers kontrol. Alle sindets evner, alle legemets organer, må holdes i en så sund så mulig tilstand, så at Guds arbejde ikke skal bære mærke af hans mangelfulde karakter.    
Før en person er parat til at undervise dem i mørke om sandheden, må han blive elev. Han må være villig til at blive rådført. Han kan ikke sætte sin fod på fremgangens stiges tredje, fjerde eller femte trin, før han har begyndt på første trin. Mange føler at de er udrustet til arbejdet, skønt de knapt nok ved noget om det. Hvis disse får lov til at begynde arbejdet i selvsikkerhed, vil de ikke kunne få en kundskab som det er deres privilegium at få, og vil dømmes til at kæmpe med mange vanskeligheder som de slet ikke er forberedt på.    
Enhver medarbejder tilstås privilegiet til at blive bedre, og han bør gøre alt der bøjer sig til dette. Når som helst der gøres særlige anstrengelser på et vigtigt sted, bør der gennemføres en veltilrettelagt handlingsplan, så at dem som ønsker at blive kolportøre, agitatore og dem, som er indstillet på at give bibellæsninger i familiekredsene, må få den nødvendige undervisning. Dem som er medarbejdere, bør også være elever, og så længe prædikanten arbejder i ord og lære, bør de ikke vandre ligeglade omkring, som om der ikke var noget i prædikenen de havde brug for at høre. De bør ikke se på taleren blot som en der taler, men som en budbringer fra Gud til mennesker. Personlige præferencer og fordomme må ikke få lov at påvirke dem når de lytter. Hvis alle vil efterligne Kornelius eksempel, og sige: "og nu er vi alle til stede for Guds åsyn for at høre alt, hvad der er befalet dig af Herren" - så vil de få større udbytte fra de prædikener de hører.    
Der burde være oplæringsskoler i forbindelse med vore missioner, til dem som er ved at gå ud på marken som arbejdere. De bør føle at de bliver som elever der lærer faget at omvende sjæle. Arbejdet i disse skoler bør være varieret. Bibelstudiet bør være af første betydning, og samtidig bør sindelag og optræden oplæres systematisk, så de må lære at nærme sig folk på bedste mulige måde. Alle bør lære at arbejde med taktfølelse og belevenhed og med Kristi Ånd. De bør aldrig ophøre med at blive elever, men bør altid fortsætte med at grave efter sandhed og den bedste arbejdsmetode, ligesom de ville grave efter nedgravet guld.    
Lad alle som begynder med arbejdet beslutte sig for at de ikke vil hvile som det passer sig for første klasses arbejdere. Skal de dette, må deres tankesind ikke have lov at drive af omstændighederne og følge impulser, men de må være kædet til det målbevidste, bebyrdes til det yderst for at kunne forstå sandheden i alle dens afskygninger.    
Dygtige mænd har arbejdet til stor skade, fordi deres tanker ikke var disciplinerede til arbejdet. Når de ser et behov for arbejdere, at de gået i hullet, og selvom de kunne have udrettet meget godt, er der kun sket en tiendedel af det som kunne være udrette, om de var blevet lært ordentlig op fra starten.    
Mange som overvejer at give sig selv til Guds tjeneste, føler ikke at de har behov for nogen særlig oplæring. Men dem som føler det sådan, er dem som har det største behov for særlig grundig udrensning. Det er når de kun kender lidt til dem selv, og til det arbejde som de føler sig bedst kvalificeret til. Når de ved meget mere, når de mærker deres uvidenhed og uduelighed. Når de underlægger deres hjerter en nøje ransagelse, vil de se at de er så meget ulig Kristi karakter, at de vil råbe: "Hvem er duelig hertil?" og bestræber i dyb ydmyghed dagligt på at sætte sig i tæt forbindelse med Kristus Ved at korsfæste selvet, sætter de deres fødder på den sti, hvor han kan lede dem.    
Der er fare for at den uerfarne arbejder vil, når han prøver at kvalificere sig selv til arbejdet, føle at han er kvalificeret til at sætte sig selv i enhver slags position, hvor forskellige vinde af doktriner blæser omkring ham. Dette kan han ikke uden at bringe sin egen sjæl i fare. Hvis der kommer prøvelser og fristelser over ham, vil Herren give styrke til at overvinde dem; men når nogen sætter sig selv på fristelsens vej, vil det ofte ske at Satan fremmer sin holdning igennem sine agenter, på en sådan måde så sindet forvirres og vakler. Ved samfund med Gud og tæt ransagelse af Skriften, befæster medarbejderen sig selv grundigt, før han går rigtig i gang med at undervise andre. Johannes, den elskede discipel, var i eksil på den ensomme ø Patmos, så han måtte skilles bort fra alle stridigheder, og endog fra det arbejde han elskede, og så Herren kunne få fortrolig omgang med ham og åbne denne jords histories lukkede scenerier op for ham. Det var i ørknen at Johannes Døber lærte det budskab han skulle frembære, og berede vejen for den som kommer.    
Men frem for alt andet bør det indprentes på enkeltpersoner, som ønsker at blive Guds tjenere, at de må være omvendte mænd. Hjertet må være rent. Gudsfrygt er absolut nødvendigt for dette liv og for det kommende liv. Mennesket uden en solid, og dydig karakter vil visselig ikke længere være ved sandhedens sag. Den unge som overvejer at arbejde sammen med Gud, bør være rene i hjerte. I hans læber, i hans mund bør der ikke være svig. Tankerne bør være rene. Livets og karakterens hellighed er en sjælden ting, men dette må medarbejderen have ellers kan han ikke bære åg sammen med Kristus. Kristus siger: "Uden mig kan I intet gøre." Hvis dem, som vil arbejde for andres bedste og for deres medmenneskers frelse stoler på deres egen visdom, så vil det mislykkes for dem. Hvis de har et ydmygt syn på sig selv, så er de enkle nok til at tro på Gud og forvente hans hjælp. "Forlad dig ikke på din forstand; hav ham i tanke på alle dine veje, så jævner han dine stier." Så får vi privilegiet at blive rådgivet af en klog rådgiver, og større forståelse får den sande og oprigtige sandheds og kundskabssøgende.    
Grunden til at vi ikke har flere mænd med stor bred og udvidet kundskab, er fordi de stoler på deres egen begrænsede visdom, og søger at sætte deres egen form på arbejde, i stedet for at få Guds form. De beder ikke alvorligt og holder samfund mellem Gud og deres sjæle, så de kan genkende hans stemme Lysets budbringere vil komme dem til hjælp som føler at de er svage i sig selv, uden Himlens lederskab. Guds ord må studeres mere, og bringes ind i liv og karakter, formes efter den retfærdighedsstandard Gud har lagt ned i sit ord. Så vil sindet udvides og styrkes, og forædles ved at gribe de ting, der er evige. Selv om verden er ubekymrede og ligegyldige over for det advarsels- og nådesbudskab de har fået i bibelen, bør Guds folk, der ser at enden er nær, være mere besluttede og helligede, og arbejde mere alvorligt, så de kan fremvise Hans pris, som har kaldet dem ud af mørket til hans forunderlige lys.    
Kundskab er kraft, hvad enten det er for godt eller for ondt. Bibelreligion er den eneste sikkerhedsgrund for menneskevæsener. De unge i denne tidsalder bør have meget opmærksomhed, da de gladelig indtager plads for dans, spil og musikinstrumenter. Men den uddannelse nægtes dem, for at kende Gud og besvare hans forlangender. Den uddannelse, der er varig som evigheden, bliver næsten fuldstændig tilsidesat som gammeldags og uønsket. Den opdragelse, der tager sigte på karakterens opbygning med hensyntagen til børnenes nuværende vel og nuværende fred og lykke, og som leder deres fødder ind på den vej, der er banet for Herrens forløste, anses ikke for at være moderne og derfor heller ikke for at være nødvendig. Hvis jeres børn skal gå ind gennem porten til Guds stad som sejrvindere, må de opdrages til at frygte Gud og holde hans bud i dette liv. Det er disse at Jesus erklærer for salige: "Salige er de, som tvætter deres klæder, for at de kan få adgang til livets træ og gennem portene gå ind i staden."    
Saligprisningen erklæres over dem som er fortrolig med Guds åbenbarede vilje i hans ord. Bibelen er den store agent, hvor dens Forfatters hænder der styrker forstanden. Den åbner sindets have for at den himmelske land kan opdyrke det. Det er fordi det Gud siger og forlanger får så lidt opmærksomhed, at der er så få som har byrde for at gøre missionsarbejde, så få som er blevet gennemransaget, og genkalder alle kræfter, der er oplært og styrket til højere tjeneste for Gud.    
I det hele taget gøres der lidt for at knytte dem til vore skoler af forskellige nationaliteter, som burde knyttes til dem, så de kan få en uddannelse og udrustes til så ædelt et arbejde, så ophøjet og vidtrækkende i sin indflydelse. Gud har set i gennemfingre med uvidenhedens dage. Men nu skinner der større lys. Der er overmådelig lys og privilegier til at forstå bibelsandhed, hvis medarbejderne blot vil åbne øjnene for deres forståelse. Sandheden må spredes. Udenlandske og hjemmemissioner kalder på grundige kristne egenskaber til at gå i missionsvirksomheder. Missionerne i vore byer der hjemme og ude kalder på mænd der er gennemsyret af Kristi Ånd, som vil arbejde sådan som Kristus arbejdede. - <i>Basel, Switzerland </i>  

21 06 1887 Review and Herald Ordentlig uddannelse til de unge   
 Vigtigheden af missionsoplæringsskoler - især henvendt til lærerne på vore skoler. Den tredje engel vises som flyvende under himlenes midte, viser at budskabet skal nå ud til hele jordens længde og bredde. Det er det mest højtidelige budskab der nogen sinde er givet til mennesker, og alle som er i forbindelse med dette arbejde, bør først føle deres behov for en uddannelse, og på en meget grundig oplæringsproces i arbejdet, med henblik på dens fremtidige nytte; og der bør lægges planer og anstrenges for at forbedre den klasse som regner med at komme i forbindelse med grene af værket. Prædikantarbejde kan og bør ikke undervises over for drenge, at give bibelstudier bør heller ikke betros uerfarne piger, kun fordi de vil give deres tjeneste, og er villige til at tage ansvarsbetyngede stillinger, men mangler religiøs erfaring, uden en grundig uddannelse og oplæring. De må forsøges og se om de vil stå prøven; udvikles der ikke et fast og samvittighedsfuldt princip over for alt som Gud vil have dem til at være, vil de ikke bringe vor sag og arbejde frem for denne tid. Hos vore søstre, der er involveret i arbejde i hele missionen, må der være en dyb erfaring, de har fået fra dem som har haft en erfaring, og som forstå arbejdsmetoder og veje. Missionsarbejdet står hele tiden i forlegenhed for manglende medarbejdere med det rette sindelag, og med en helligelse og fromhed som vil repræsentere vor tro korrekt.    
Der er flere som burde blive missionærer som aldrig kommer ud på marken, fordi de, som er forenet med dem i menighedsforsamlingen eller på vore missionsskoler ikke nærer en sådan byrde sammen med dem, og er klar over de forlangender gud har på alle kræfter, og ikke beder sammen med dem og for dem; og den begivenhedsrige periode som afgør livsforløbets planer og vej, overbevisningen sammen med dem kvæles, andre indflydelser og lokkemidler tiltrækker dem, og fristelser søger verdslige standpunkter som vil, tror de, give dem penge, og tage dem med i den verdslige strøm. Disse unge mænd kunne være reddet til forkyndertjenesten ved hjælp af velorganiserede planer. Hvis menighederne på forskellige steder gør deres pligt, vil Gud arbejde med deres anstrengelser ved sin Ånd, og vil give trofaste mænd til forkyndertjenesten.    
Vore skoler skal være uddannelses- og oplæringsskoler; og hvis mænd og kvinder kommer frem fra, udrustet på alle måder for missionsmarken, må de indprente missions storhed i sig, og den praktiske gudsfrygt må bringes ind i deres daglige erfaring, og udrustes til alle nyttige steder i verden, eller i menigheden, eller i Guds store moralske vingård, der nu kalder efter medarbejdere i fremmede lande.    
De unge må være præget af den tanke, at man stoler på dem. De har æresfølelse og ønsker at blive respekteret, og det er deres ret. Hvis eleverne får det indtryk, at de ikke kan gå og komme, sidde ned eller være nogen steder, selv ikke på deres værelser, uden at blive overvåget og uden at et kritisk øje hviler på dem for at kritisere og indberette, vil det virke demoraliserende, og fritiden vil blive glædesløs. Bevidstheden om en stadig overvågen overstiger forældrenes formynderskab og er langt værre; for forstandige forældre kan ofte med takt opdage, hvad der rører sig under overfladen, og se, hvor det hvileløse sind arbejder under ungdomslængslerne eller under de stærke fristelser, og så sætte deres planer i værk for at modarbejde det onde. Men den stadige overvågen er unaturlig og frembringer netop de onder, den søger at afværge. For at de unge skal kunne udvikle fysisk sundhed og en harmonisk karakter, kræves der, at de får motion og opmuntring, og at de omgives med en munter og venlig atmosfære.     
Guds ord må åbnes op for de unge, men en ung bør ikke sættes i en stilling til dette arbejde. De som hele tiden har øjnene rettet på at opføre sig pænt, vil forlange at blive overvåget i alle stillinger de end måtte have. Derfor er et sådant oplæringssystem der giver de unge have en sådan karakterform helt skadelig. Hjælp til mental disciplin og dannelse af rigtige moralske følelser og vaner. Der bør generelt kun være få og velvalgte studier, og dem som går på vore skoler skal have en anden oplæring end fra dagens almindelige skoler. De er blevet oplært i kristne principper generelt, hvis de har kloge og gudfrygtige forældre. Guds ord er blevet respekteret i deres hjem, og dets lære danner loven i hjemmet. De er blevet oplært i evangeliets optugt og formaning, og når de kommer til skolerne, skal denne samme uddannelse og oplæring fortsætte. Verdens grundregler, verdens skikke og praksis, er ikke den oplæring de behøver; men de skal se lærerne i skolerne sørge for deres sjæle, så de vil vise afgjort interesse for deres åndelige velfærd, og religion skal være det store princip der er indregnet; for Guds kærlighed og frygt er begyndelse til visdom. Unge der fjernes fra hjemmets atmosfære, fra forældrenes regler og vejledning, møder, hvis de selv får lov til at vælge deres kammerater, vil møde en krise i deres historie der ikke er god for fromhed eller principfasthed.    
Hvor der end oprettes en skole, vil der være varme hjerter at have en levende interesse for vore unge. Der er brug for fædre og mødre med varm sympati, og med venlig formaning, og al mulig elskværdighed med i de religiøse øvelser. Hvis der er dem som forlænger religiøse øvelser til trættelighed, giver de, de unge indtryk af at religion er tør, asocial og uinteressant. Men disse unge sætter ikke deres egen standard så højt, men svage principper og en lav standard ødelægger dem som, hvor de er undervist ordentligt, ikke må kvalificeres til en velsignelse for sagen, men for menigheden og for verden. En brændende og aktiv fromhed i læren er væsentlig. Morgen og aftenandagt i kapellet, og sabbatsmøderne, må være uden stadig omhu og hvis den ikke får liv af Guds ånd, er den en formel, tør og en bitter blanding, og meget tung for unge og mindst behagelig og tiltrækkende af alle skoleopgaver. De sociale møder bør ledes med planer der ikke kun gør dem behagelige, men direkte tiltrækkende.    
Lad dem som er egnet til at undervise unge, selv studere i Kristi skole, og lære lektier at give de unge. Der er brug for videnskab, alvorlig hjertefølt helligelse. Al snæversyn bør undgås. Lad lærerne så vidt muligt ikke bøje deres værdighed, for at blive et med børnene i motionsøvelser og fornøjelser, uden at efterlade indtrykket at du overvåger dem, og uden at gå omkring og omkring i statelig værdighed, som om du var en uniformeret soldat på vagt over dem. Din tilstedeværelse giver en form over deres handlevej. Jeres enighed med dem får jeres hjerter til at banke i ny hengivenhed. De unge behøver, sympati, hengivenhed og kærlighed, ellers vil de miste modet. En ånd af "Jeg tager mig ikke af nogen og ingen tager sig af mig" tager besiddelse i dem, og selv om de bekender at være Kristi efterfølgere, har den en prøvende Djævel på sporet af dem, og de er i fare for at blive modløs, lunkne og falde bort fra Gud. Når nogle ser det som en pligt at bebrejde dem, og behandle dem koldt, som om de var værre end de i virkeligheden er, og kun få, om end ingen, ser det som en særlig pligt at anstrenge sig personligt for at reformere dem, og fjerne de skadelige indtryk de har fået.    
Lærerens forpligtelse er betydningsfuld og indviet, men ingen del af arbejdet er mere vigtig end at holde øje med de unge med en øm og kærlig omsorg, så de må føle at vi har en ven i dem. Når først deres tillid er opnået, kan du lede dem, styre dem, og oplære dem let. Vore kristne princippers hellige motiver må bringes i vort liv. Elevernes frelse er den højeste interesse der er betroet den gudfrygtige lærer. Han er Kristi arbejder, og hans særlige og beslutsomme anstrengelser burde redde sjæle fra undergang og vinde dem for Jesus Kristus. Gud vil forlange dette fra lærernes hænder. Enhver bør føre et liv i from, i ren og i samvittighedsfuld anstrengelse for at opfylde enhver pligt. Hvis hjertet gløder med Guds kærlighed, vil der være en ren hengivenhed, som er absolut nødvendig; bønner vil være brændende, og trofaste advarsler vil blive givet. Forsøm dette, og sjælene i din varetægt er truet. Hellere bruge mindre tid på lange taler, eller på spændende studier, og tage sig af disse forsømte pligter.    
Efter alle disse anstrengelser, kan lærere finde nogle af dem som er i deres varetægt, vil udvikle principløse egenskaber. De er efterladende i vandel som, i mange tilfælde, resultatet af umoralsk eksempel og forsømt faderlig opdragelse, Og lærere der gør alt hvad de kan vil svigte i at bringe disse unge til et liv i renhed og hellighed; og efter tålmodig opdragelse, hengivent arbejde og inderlig bøn, vil de blive skuffet ved dem som de har håbet så meget på. Ud over det vil forældrenes bebrejdelser komme til dem, fordi de ikke har kræfter til at modvirke deres eget eksempels og ukloge oplærings påvirkning. Læreren plejer at få denne afskrækkelse efter at have gjort sin pligt. Men han må arbejde videre, og stole på at Gud vil arbejde med ham, stå tappert ved sin post, og arbejde i tro. Andre vil blive frelst til Gud, og deres påvirkning vil blive brugt til at frelse andre. Lad prædikanten, sabbatsskolelæreren og lærerne i vore skoler forene hjerte, sjæl og hensigt i arbejdet på at redde vore unge fra undergang.    
Mange har følt: "Nuvel, det gør ikke noget om vi er nøjeregnende med at blive grundigt uddannede," og en lavere standard for kundskab accepteres. Og nu hvor der er brug for passende mænd til at udfylde forskellige betroede stillinger, er de sjældne; når der ønskes kvinder med velafbalancerede sind, uden en billig uddannelsesform, men med en uddannelse der udruster dem til enhver betroet stilling, er de ikke nemme at finde. Hvad der overhovedet værd at gøre, er at gøre det godt. Så længe religion er det fremherskende element i enhver skole, vil den ikke ledes til billige og tarvelige litterære færdigheder. Så længe en religiøs atmosfære præger skolen, spreder dens indflydelse, vil den få alle som er sandt kristne til at føle deres behov mere dybt, ved en grundig kundskab, at de må gøre bedst brug af de evner som Gud har betroet dem. Medens de vokser i vor herre Jesu Kristi nåde og kundskab, vil sukke over en fornemmelse af deres ufuldkommenheder, og vil hele tiden søge at bruge deres sindskræfter, så de må blive forstandige kristne.    
Herren Jesus er vanæret ved lave ideer eller planer fra vor side. Han som ikke føler de bindende krav i Guds lov, og ikke holder alt der forlanges, overtræder hele loven. Han som kun er tilfreds med at imødekomme dele af retfærdighedsstandarden, og som ikke sejrer over alle åndelige fjender, vil ikke honorere Kristi planer. Han forklejner hele planen for hans religiøse liv, og svækker sin religiøse karakter, og under fristelsens kraft får hans karaktermangler overherredømme, og ondt sejrer. Vi behøver at være ud holdne og besluttede, på at imødekomme den højest mulige standard. Forudfattede levevaner og tanker må i mange tilfælde overvindes før vi kan vokse i det religiøse liv.    
Den trofaste kristne vil bære meget frugt; han er en medarbejder; han vil ikke drive bort i dovenskab, men vil tage hele rustningen på for at kæmpe Herrens kampe. Det vigtigste arbejde er at tilpasse smagen, appetitten, lidenskaberne, motiverne, ønskerne til den store moralstandard for retfærdighed. Arbejdet må begynde i hjertet. Det må være rent, helt afpasset med Kristi vilje, ellers vil en herskende lidenskab, eller en vane eller mangel blive en destruerende kraft. Gud vil ikke acceptere noget mindre end hele hjertet.    
Gud ønsker at lærerne i vore skoler skal være virksomme. Hvis de vokser i åndelig forståelse, vil de føle at det er vigtigt at de ikke mangler videnskabens kundskab. Fromhed og en religiøs erfaring ligger fundamentet for sand uddannelse. Men lad ingen føle at de er alvorlige for religiøse sager over hovedet som er væsentlig for at kunne uddanne. Så længe de ikke har så megen gudsfrygt, behøver de også en grundig kundskab til videnskab. Dette vil ikke kunne gøre dem til gode og praktiske kristne, men vil også sætte dem i stand til at uddanne de unge, og samtidig vil de få himmelsk visdom til at lede dem til de levende vandes kildeudspring. Han som stræber efter at nå den højeste mål for at kunne gøre andre godt er en kristen. Kundskab er blandet harmonisk med en Kristus lignende karakter vil gøre en person til et sandt lys for verden. Gud virker ved menneskelig bestræbelse. Alle dem som er ihærdige med at gøre deres kald og udvælgelse sikker, vil føle at en overfladisk kundskab ikke vil udruste dem til nyttighedens stillinger. Uddannelse balanceret med en solid religiøs erfaring, udruster Guds barn til at gøre sit udpegede arbejde stadigt, fast og forståeligt. Hvis nogen lærer af Jesus, den største lærere verden nogen sinde har kendt, vil han ikke kun få en symmetrisk kristen karakter, men et sind oplært til effektivt arbejde. Tankesind som er kvikke til at opfatte vil gå dybt under overfladen.    
Gud ønsker ikke at vi skal være tilfredse med dovne og udisciplinerede sindelag, sløve tanker, og en løs hukommelse. Han ønsker at enhver lærer skal være virksom, ikke føle sig tilfreds med et vis mål af succes, men føler sit behov for en stadig iver for at få kundskaber. Vore kroppe og sjæle tilhører Gud, for han har købt dem. Han har givet os talenter, og har gjort det muligt for os at få flere, så at vi vil kunne hjælpe os selv og andre fremad på livets vej. Det er hver enkel arbejde at udvikle og styrke de gaver som Gud har lånt ham, som vi må gøre det mest alvorlige og praktiske arbejde med, både i timelige og religiøse sager. Hvis alt dette erkendes, hvilken overmådelig forskel vil vi så kunne se på vore skoler, i vore menigheder, og på vore missioner! Men de fleste er tilfreds med en sparsom kundskab, nogle få mål, så det er nok at klare sig, og nødvendigheden at blive mænd som Daniel og Moses, indflydelsesrige mænd, med hvis karakter er blevet harmoniske ved deres virke til velsignelse for menneskeheden og Guds ære, - en sådan erfaring har kun få fået, og resultatet er, at der kun er få nu som egner sig til tidens store behov.     
Gud ignorer ikke uvidne mænd, men hvis de er forbundet med Kristus, hvis de er helliggjort gennem sandheden, vil de hele tiden få kundskab til at udøve al kraft til Guds ære; de vil få mere kraft til at ære ham for. Men dem som er villig til at forblive i en snæver kanal, fordi gud nedlod sig til at acceptere dem som de var, er meget tåbelige, og alligevel er der hundrede og tusindvis som netop gør sådan. Gud har givet dem det levende maskineri, og dette behøver at blive brugt dagligt for at sindet kan nå højere og endnu højere mål. Det er en skam at mange kæder uvidenhed sammen med ydmyghed, og at vi med alle de kvaliteter Gud har givet os til at uddanne os, er så mange som vil forblive i den lave position som de var i da sandheden nåede dem første gang. De vokser ikke mentalt, de er ikke bedre egnet og forberedt til at gøre store og gode gerninger, som da de hørte sandheden første gang.    
Mange som er sandhedslærere ophører med at være studerende, grave altid grave efter sandhed som efter skjulte rigdomme. Deres sind når kun en tarvelig lav standard; men de søger ikke at blive indflydelsesrige mænd, - ikke for selviske ærgerrigheds skyld, men for Kristi skyld, så de kan åbenbare sandhedens kraft ovre forstanden. Det er ingen synd at påskynde det boglige talent, hvis det ikke forgudes; men ingen skal kæmpe for forfængelig ære der ophøjer selvet. Når dette er tilfældet, udebliver den visdom som kommer ovenfra, som først er ren, så fredselskende, let at bede om noget, fuld af kærlighed og gode frugter.    
De missioner der er oprettet i vore byer vil, hvis de ledes af mænd med evne for klog ledelse af disse mission, være stadige lys, der skinner midt i moralsk mørke. Det er en væsentlig del at skriften åbnes, ved hjælp af bibellæsninger som del af arbejdet på disse missioner; men medarbejderne kan ikke gå i gang med dette arbejde, hvis de ikke er forberedt på det. Mange burde oplæres på skolen før de blot ved hvordan de skal få deres sind og tanker under viljens kontrol, og hvordan de bruger deres mentale kræfter.    
Som et folk har vi meget at lære før vi er kvalificerede til at gå ind i det store beredelsesarbejde til et folk til at stå på Herrens dag. Vore sabbatsskoler som skal belære børnene og de unge er ret overfladiske. Lederne af disse behøver at pløje dybere. De behøver at lægge mere omtanke og mere hårdt arbejde i de ting de har med at gøre. De behøver at være mere indgående bibelstuderende, og at have en dybere religiøs erfaring, for at vide hvordan sabbatsskolen ledes efter Herrens ordre, og hvordan børnene og de unge ledes til deres Frelser. Dette er en af værkets grene som er forkrøblede på grund af mangel på virksomme og forstandige mænd og kvinder, som føler deres ansvar overfor Gud i at bruge deres kræfter, ikke for at vise selvet, ikke for forfængelighed, men for at gøre godt.    
Hvor bredt og omfattende er budet: "Gå derfor hen og gør alle folkeslagene til mine disciple, idet I døber dem i Faderens og Sønnens og Helligåndens navn, og idet I lærer dem at holde alt det, som jeg har befalet jer. Og se, jeg er med jer alle dage indtil verdens ende"! Hvilken ære gives der ikke her til mennesker, og alligevel holder så mange sig så tæt ved kysten! Hvor få vil lægge ud på dybet, og kaste deres net ud for et dræt! Sker dette, og er mennesker medarbejdere sammen med Gud, hvis mænd kaldes til at handle i by missionerne, og møde alle slags menneskesind, bør der gøres særlige forberedelser for den slags arbejde. <br><i>Basel, Schweiz</i>  

8 11 1887 Review and Herald Ydmyghed frem for ære.  
  "Om du end ikke regner dig selv for noget, er du så ikke høvding for Israels stammer, og salvede Herren dig ikke til konge over Israel?" Her peger Samuel på grunden for Sauls udvælgelse til Israels trone. Han havde en ydmyg mening om sine egne evner, og var villig til at lade sig undervise. Når det guddommelige valg faldt på ham, havde han en anden kundskab og erfaring, og havde, sammen med mange gode kvaliteter, flere alvorlige karaktermangler. Men Herren tilstod ham Helligånden som en vejleder og hjælper, og satte ham i en position hvor han kunne udvikle hvad det kræver at være hersker for Israel.    
Skulle han stole på sin egen styrke og dømmekraft, ville Saul handle impulsivt, og ville begå alvorlige fejl. Men hvis han vil forblive ydmyg, og hele tiden søge at blive vejledt af guddommelig visdom, og vokse eftersom Guds forsyn åbner vejen, ville han være i stand til at udsende ordrer fra sin høje position med succes og ære. Under den guddommelige nådes indflydelse, vil alle gode kvaliteter vinde styrke, medens onde træk efterhånden vil miste deres greb.    
Dette er det arbejde som Herren har i sinde at gøre for alle som helliger sig selv til ham. Der er mange som han har kaldt til stillinger i sit værk af samme grund som han kaldte Saul, fordi de er så små i deres egne øjne, fordi de har en ydmyg og lærvillig ånd. Under dette forsyn sætter han dem hvor de kan lære af ham. Til alle som vil modtage belæring vil han tildele nåde og visdom. Det er hans hensigt at bringe dem i tæt kontakt med ham selv, så Satan ikke får anledning til at fordreje deres dømmekraft eller overmand deres samvittighed. Han vil åbenbare dem deres karaktermangler, og give alle som søger hans hjælp, styrke for at rette deres fejl. Uanset hvad menneskets forsætlige synd er, hvilke bitre eller ødelæggende lidenskaber der kæmper efter overherredømme, så vil han sejre, hvis han vil vogte eller bekrige dem i Israels Hjælpers navn og styrke. Guds børn burde opøve en stærk følsomhed over for synd. Et af Satans mest vellykkede påfund er at få folk til at begå små synder for at gøre dem blinde for faren ved at give efter i småting, små afvigelser fra Guds tydelige angivne befalinger. Mange, der med skræk viger tilbage fra store overtrædelser, bringes til at betragte små synder som uden særlig betydning. Men disse små synder suger livet ud af sjælens gudsfrygt. Fødder som gå ind på en sti divergerer fra den rette vej, fører hen mod den brede vej som ender i døden. Når der er gået et skridt tilbage, så kan ingen sige hvor det kan ende.    
Da Agaj, Amaleks konge, blev sparet, fik Saul sit folk til at føle at de kunne dømme deres egen dømmekraft i stedet for Guds åbenbare befaling. De ser ikke at deres egen velstand som enkeltpersoner og som et folk, beroende på deres egen strenge overholdes af Hans befaling som ser fra ende til begyndelse. Gud forlanger at vi forsøger vor loyalitet imod ham, ved ubetvivlelig lydighed. Gud forlanger, at vi skal vise vor troskab ved ubetinget lydighed. Når vi beslutter os til noget, burde vi ikke blot spørge, om vi kan se, at det vil volde skade, men om det er i modstrid med Guds vilje.    
Vi må lære at have mistillid til os selv og udelukkende stole på Guds ledelse og hjælp for at få kendskab til hans vilje og kraft til at udføre den. Vi må være meget i samfund med Gud. Bøn i ensomhed, bøn, mens ens hænder er beskæftigede med arbejde, bøn, mens man vandrer hen ad vejen, bøn ved nattetid, så sjælens begæringer altid stiger op til Gud, dette er den eneste sikkerhed, vi har. Således vandrede Enok med Gud. På denne måde vandt vort forbillede kraft til at vandre den tornefulde vej fra Nazaret til Golgata.    
Den syndfrie Jesus, som Helligånden helt ubegrænset blev udgydt over, erkendte stadig sin afhængighed af Gud og søgte nye forsyninger fra styrkens og visdommens kilde. Hvor meget mere skulle da det begrænsede, fejlende menneske føle sin afhængighed af Guds hjælp. Hvor omhyggeligt skulle det ikke følge Guds vejledning og værdsætte hvert eneste råd, som er givet det. "Som trælles øjne følger deres herres hånd, som en trælkvindes øjne følger hendes frues hånd," Sl 123,2. således burde vore øjne følge Herren, vor Gud. Hans bud skulle modtages i fuldstændig tillid og adlydes i glad lydighed.    
Selvtilliden er den klippe som mange har lidt skibbrud på. Hemmeligheden bag den kristnes styrke og sikker åbenbares i apostlens ord: "Holdes ved Guds kraft." Under alle livets forhold, bør hjertet sprog være: "Hvis Herren vil." Vi bør vente ydmyg på guddommelig belæring, aldrig gå forud eller imod vor himmelske vejleder.    
Jeg ville ønske, at vi kunne fatte betydningen af ordene: Kristus, "der selv er blevet fristet og har lidt". Hebr 2,18. Selvom han var fri for syndens besmittelse, gjorde hans hellige naturs fine følsomhed dog berøring med det onde usigelig smertefuld for ham. Alligevel mødte han i sin menneskevorden ærkerivalen ansigt til ansigt og modstod alene den fjende, der begærede hans trone. Kristus kunne ikke med så meget som en tanke ledes til at give efter for fristelsens magt. I menneskenes hjerter finder Satan et eller åndet sted, hvor han kan få fodfæste; et eller åndet syndigt begær næres, og ved hjælp af dette kan hans fristelser udøve deres magt. Men Kristus sagde om sig selv: "Thi verdens fyrste kommer, og i mig er der intet, som hører ham til." Joh 14,30. Fristelsens storme slår på ham, men de kunne ikke få ham til at vakle fra sin alliance med Gud.    
Alle Kristi efterfølgere må møde den samme ondskabsfulde fjende, som angreb deres Mester Med enestående dygtighed tilpasser han sine fristelser efter deres forhold, deres, temperament, deres samtale og moralske særpræg, deres stærke lidenskaber. Når han henviser til verdslige fornøjelser, vinding og hæder, hvisker han altid i menneskenes øren: "Alt dette vil jeg give, dig, hvis du vil gøre, hvad jeg siger dig." Vi må se på Kristus; vi må stå imod, som han stod imod; vi må bede, som han bad; vi må lide, som han led, dersom vi ønsker at sejre, som han sejrede.    
Uanset hvilken position Gud har sat os i, uanset vore ansvar eller vore farer, bør vi huske på at han højtideligt har lovet at tildele den nødvendig nåde til den alvorligt søgende. Dem som nærer utilstrækkelighed til sin position, og alligevel accepterer den fordi Gud befaler dem, stoler på hans kraft og visdom, vil gå frem i styrke efter styrke. Når de går ind i deres arbejde, må de have alt at lære; men med Kristus som lærer vil de blive effektive medarbejdere. Gud betror ikke sit arbejde til verdslig visdom; for de er for stolte til at lære. Han vælger dem som føler deres fejl, søger at blive vejledt af ufejlbarlig visdom.    
Dem som har lært af Kristus vil i al deres omgang vise en ydmyg og lærvillig ånd, og altid være villig til at modtage råd eller rettelser. Herren overdrager sine tjenere forskellige gaver. Ingen person besidder de nødvendige kvalifikationer til at fremføre Guds værk. Heraf er ingen kvalificeret til at handle uafhængigt i nogen sager der angår Herrens sag. I Kristi legeme er der den samme afhængighedslov og den samme nødvendige handlingsharmoni som eksisterer i menneskekroppen. Da intet menighedsmedlem er fuldstændig i sig selv, forbinder alle sammen et fuldstændigt hele.    
Kristi sagtmodighed og ydmyghed vil ses i hans efterfølgere. Marken er parat til høst, bøjer sig af vægten på det fulde aks, er et tegn på den kristnes modning for den himmelske lade. Jo mere han ligner Jesus, og jo rigere og mere fuldkommen hans karakter er i udviklingen af de kristne nådegaver, des mindre tilbøjelighed vil han have til at ære eller ophøje selvet. Med Israels smukke sangere, vil hans hjertes sprog være: "Ikke for os, O Herre, ikke for os, men for dit navn giver vi ære, for din barmhjertighed og for din sandheds sag."  

15 11 1887 Review and Herald Den kristnes privilegium.*   
 Mange, som alvorligt søger efter hellighed og renhed i liv og hjerte, synes at være forvirrede og mismodige. De ser stadig på sig selv og beklager deres mangel på tro; og fordi de ikke har tro, føler de, at de ikke kan forlange, at Gud skal velsigne dem. Disse mennesker tager fejl af følelse og tro. De ser ikke hvor enkel den sande tro er, og de bringer stort mørke over deres sjæle. De burde vende sindet bort fra sig selv og lade det dvæle ved Guds godhed og nåde og betænke de løfter, han har givet, og så simpelt hen tro, at han vil opfylde sit ord. Vi skal ikke forlade os på vor tro, men på Guds løfter. Når vi vender os bort fra vore tidligere overtrædelser af hans lov og beslutter at vise lydighed i fremtiden, skal vi tro, at Gud for Kristi skyld antager sig os og tilgiver os vore synder.    
Mørke og mismod trænger sig undertiden ind i vore sjæle og truer med at tilintetgøre os; men vi må ikke kaste vor frimodighed bort. Vi må holde øjet fæstet på Jesus og ikke bryde os om, om vi har følelser eller ikke har følelser. Vi bør stræbe efter trofast at udføre enhver pligt vi kender til, og så roligt hvile på Guds løfter.    
Til tider kan en dyb følelse af vor uværdighed gribe vor sjæl og bringe os rædsel; men det er ikke noget bevis på, at Gud har forandret sin holdning over for os, eller vi over for ham. Vi skal ikke bestræbe os for at skabe visse følelser eller stemninger i vor sjæl. Vi føler måske ikke i dag den fred og glæde som vi følte i går, men vi bør i tro gribe Kristi hånd og lige så fuldt stole på ham, når det er mørkt, som når det er lyst.    
xSatan vil måske hviske i dit øre: du er for stor en synder til, at Kristus kan frelse dig; men på samme tid, som du erkender, at du visselig er syndefuld og uværdig, kan du møde fristeren med råbet: ved forsoningens blod påberåber jeg mig Kristus som min frelser. Jeg stoler ikke på mine egne fortjenester, men på Jesu dyrebare blod, som renser mig. Jeg klynger mig i min hjælpeløshed til Kristus. Den kristnes liv må være et liv i stadig, levende tro. Uforbeholden tillid og fast fortrøstning til Kristus, vil bringe sjælen fred og tryghed.    
Bliv ikke mismodig, om end dit hjerte synes at være hårdt. Enhver modstand, enhver indre fjende forøger blot vor trang til Kristus. Han kom for at borttage stenhjertet og give dig et kød hjerte. Se hen til ham og få hos ham særskilt hjælp til at overvinde dine specielle fejl. Når fristelser sniger sig ind på dig, så stå fast imod de onde anfægtelser. Sig til din sjæl: hvorledes skulle jeg kunne vanære min forløser? Jeg har overgivet mig til Kristus; jeg kan ikke gøre satans gerninger." råb til din kære frelser om hjælp til at ofre enhver afgud og lægge enhver skødesynd bort. Se med troens øje Jesus stående foran faderens trone, hvor han fremviser sine sårede hænder og beder for dig. Tro, at styrke vil tilflyde dig gennem din dyrebare frelser.    
I tro bør du også skue op til de kroner, som er henlagt for dem, der vinder sejr. Lyt til de frelstes jublende sang: værdig, værdig er lammet, som er blevet slagtet og som har forløst os til Gud! Forsøg på at se disse scener levende for dig. Da Stefanus, den første kristne martyr udkæmpede sin frygtelige kamp med fyrstedømmer og magter og ondskabens åndelige hær i det høje, udråbte han: jeg ser himmelen åben og menneskesønnen stående ved Guds højre hånd! Verdens frelser blev åbenbaret for ham som den, der fra himlen så ned på ham med den dybeste interesse og det herlige lys fra Kristi ansigt skinnede på Stefanus med en sådan kærlighed at selv hans fjender syntes at hans ansigt skinnede som en engels ansigt.    
Dersom vi lod vort sind dvæle mere ved Kristus og den himmelske verden, ville vi finde en mægtig hjælp og betimelig understøttelse, når vi kæmper Herrens kampe. Stolthed og kærlighed til verden vil tabe deres magt, når vi beskuer herligheden fra det bedre land, som snart skal blive vort. Sidestillet med Kristi elskelighed vil alt der her i verden drager og lokker, blive af kun ringe værdi.    
Ingen bør indbilde sig, at de kan erholde forsikringen om Guds kærlighed uden alvorlige bestræbelser fra deres side. Når man længe har tilladt tankerne at dvæle ved jordiske ting, er det en vanskelig sag at vende tankerne i en anden retning eller forandre sit tankesæt. Det, øjet ser og øret hører samler for ofte vor opmærksomhed og opsluger vor interesse. Men ønsker vi at indgå i Guds stad og se Jesus i herlighed, må vi vænne os til at beskue ham med troens øje hernede. Kristi ord og hans karakter burde ofte være genstand for vore tanker og vor samtale; og hver dag burde nogen tid anvendes til bøn og meditation over disse hellige emner.    
Helliggørelse er et dagligt arbejde. Ingen må bedrage sig selv med at tro, at Gud vil tilgive og velsigne dem som træder en af hans fordringer under fod. Hvis man med vilje begår noget man ved er synd, vil åndens stemme snart være tavs, og sjælens samfund med Gud ophører. Hvor mægtige følelsesstemninger vi end kommer ind i så er det dog en sandhed, at Jesus kan ikke forblive i det hjerte som ringeagter den Guddommelige lov. Gud ærer kun dem, som ærer ham.    
Når I fremstiller jer for en som tjenere til lydighed, så er i hans tjenere, hvem i lyder. Hvis vi tillader vrede, sanselige begæringer, gerrighed, had, egenkærlighed eller nogen anden synd at herske, bliver vi syndens tjenere. Ingen kan tjene to herrer. Hvis vi tjener synden, kan vi ikke tjene Kristus. Den kristne vil føle syndens tilskyndelser, thi kødet begærer mod ånden, men ånden kæmper igen imod kødet, og således holdes en stadig krig i gang. Her er det, vi behøver Kristi hjælp. Den menneskelige svaghed forenes med Guddommelig styrke, og troen udbryder: takket være Gud, som giver mig sejr gennem Jesus Kristus min herre!    
Dersom vi ønsker at udvikle en karakter, som Gud kan antage må vi danne korrekte vaner i vort religiøse liv. Daglig bøn er lige så nødvendig, for at vi kan vokse i nåden og holde det åndelige liv oppe, som timelig føde er nødvendig for vort fysiske velfærd. Vi burde vænne os til at vende vor tanke ofte op til Gud i bøn. Når sindet farer frem på vilde veje, må vi bringe det tilbage; ved udholdende bestræbelser vil vi kunne gøre det til en vane at styre tankerne. Vi kan ikke et øjeblik fjerne os fra Kristus og være sikre. Han må ledsage os ved hvert et skridt, men det gør han kun, når vi opfylder de betingelser, han selv har opstillet.    
Gør religionen til det største og vigtigste for dig. Religionen må blive det største og vigtigste i vort liv. Alt andet bør underordnes denne. Alle kræfter, som sjæl og ånd og legeme ejer må lægges ind i den kristnes kamp. Vi må se hen til Kristus for at erholde styrke og nåde, og så sikkert som Jesus døde for os, skal vi vinde sejr    
Vi må trænge os nærmere hen til Kristi kors. Anger ved korsets fod er det første, vi må lære for at erholde fred. Jesu kærlighed hvem kan fatte den! Uendeligt meget mere øm og selvfornægtende end en moders kærlighed! Dersom vi ønsker at forstå, hvad en menneskelig sjæl er værd, må vi i levende tro skue hen til korset, og således begynde det studium, som vil blive de frelstes videnskab og sang gennem alle evigheder: værdien af vor tid og vore talenter kan kun bedømmes ved, at vi betænker størrelsen af de løsepenge, hvormed vi er blevet forløste. Hvilken utaknemmelighed gør vi os ikke skyldige i over for Gud når vi stjæler det fra ham, som er hans, ved at undlade at give ham vor hengivenhed og vor tjeneste! Er det for meget om vi overgiver os selv til ham, som ofrede alt for os? Er det muligt, at vi kan vælge verdens venskab frem for den udødelige ære, som Kristus tilbyder os at sidde med mig på min trone, ligesom jeg har sejret og sidder med min fader på hans trone?    
Helliggørelse, en fremadskridende erfaring. Helliggørelse er et fremadskridende værk. Apostelen Peter omtaler de forskellige skridt i udviklingen: så anvend just derfor al flid på i jeres tro at udvise dyd og i dyden kundskab og i kundskaben afholdenhed og i afholdenheden udholdenhed og i udholdenheden Gudsfrygt og i Gudsfrygten broderkærlighed og i broderkærligheden kærlighed. Thi når dette findes hos jer og er i tiltagen, lader det jer ikke stå ørkesløse eller ufrugtbare i erkendelsen af vor herre Jesus Kristus. Derfor brødre! Gør jer des mere flid for at befæste jeres kaldelse og udvælgelse; thi når i gør dette skal i ingen sinde støde an. Thi så skal der rigelig gives jer indgang i vor herres og frelsers Jesu Kristi evige rige.    
Her er der omtalt en fremgangsmåde, ved hvilken vi ikke skal støde an. De, der på denne måde arbejder efter den plan at være i tiltagen med hensyn til de kristelige dyder, har den forsikring, at Gud vil arbejde efter sin plan der går ud på at mangfoldiggøre den Helligånds gave. Peter skriver til dem, der har fået samme dyrebare tro: Nåde og fred vorde jer mangfoldig til del i erkendelse af Gud og vor herre Jesus. Ved den guddommelige nåde kan alle, som vil, arbejde sig op ad den skinnende stige fra jord til himmel og til sidst med sang og evig glæde indgå gennem portene til Guds stad.  

29 11 1887 Review and Herald Fred i Kristus   
 Vor Frelser præsenterer sine krav som et åg, og kristenlivet er at bære byrder. Alligevel, er disse i modsætning til Satans grusomme magt og de byrder der er pålagt synd, idet han erklærer: "Mit åg er nemt, og min byrde er let."    
Når vi prøver at leve et kristent liv, bære dets ansvar og udføre dets pligter, uden Kristus som en hjælper, er åbent snerrende, byrden er utålelig tung. Men Kristus ønsker ikke at vi skal gøre dette. Han påbyder den trætte og byrdebetyngede: "Kom til mig, . . . . og jeg vil give dig hvile." "Lær af mig; for jeg er sagtmodig og ydmyg i hjerte; og I skal finde hvile for jeres sjæle." Her er ligger hemmeligheden åbenbaret om den hvile som Kristi løfter giver. Vi må besidde hans ånds sagtmodighed, og vi kan finde fred i ham.    
Mange bekender at komme til Kristus, skønt de stadig klynger sig til deres egne veje, som er så smertefuldt et åg. Selviskhed, kærlighed til verden, eller andre skjulte synder, ødelægger deres fred og glæde. Husk på min medkristne, at uanset om det er dit lod i livet, at du er i Kristi tjeneste. Uanset om din byrde eller kors, opløfter det i Jesu navn; så bær det i hans styrke. Han erklærer at åget er let og byrden er nem, og jeg tror på ham. Jeg har bevist sandheden i hans ord.    
Dem som er hvileløse, utålmodige, utilfredse med omsorgens og ansvarets vægt, forsøger at bære deres byrde uden Jesu hjælp. Hvis de var ved deres side, ville solskinnet fra hans nærhed sprede enhver sky, hjælpen fra hans stærke arm vil lette enhver byrde. Menigheden bliver svag af mangel på indviede medlemmer, som føler at de ikke er deres egne; at deres tid, deres talenter, deres energi tilhører Kristus; at han har købt dem med sit blod, og går i forbøn for dem i Helligdommen deroppe.    
Vi bebyrder os selv med unødvendig bekymringer og ængstelser og tynger os selv med tunge byrder, fordi vi ikke lærer af Jesus. Der er mange, som er så bange for at komme til at høre uvenlig kritik eller ubehagelig snak, at de ikke tør følge principper. De tør ikke ganske forene sig med dem, som fuldt og helt følger Kristus. De ønsker at følge verdslige skikke og sikre sig verdslige menneskers adspredelse. Kristus gav sig selv for os, for at han skulle rense os fra al uretfærdighed og rense sig et ejendomsfolk nidkært til gode gerninger. Kristi sande efterfølgere er forskellig fra verden i sprog, arbejde og gerninger. Oh, hvorfor vil alle dem der erklærer sig til at være hans børn ikke følge han helt. Hvorfor vil nogen bærer byrde som han ikke har pålagt?    
Vi ville være meget lykkeligere og mere nyttige, dersom livet i hjemmet og vore selskabelige sammenkomster var præget af Kristi enkelhed og ligefremhed. I stedet for at lave noget for at vise sig, og som kunde fremkalde beundring eller misundelse hos vore gæster, skulle vi forsøge på at gøre alle omkring os lykkelige ved vor munterhed, sympati og kærlighed. Lad de besøgende se, at vi stræber efter at udføre Kristi vilje. Lad dem se i os, selv om vor lod her i livet er ringe, en tilfredshedens og taknemmelighedens ånd. Et sandt kristeligt hjem vil åbenbare en atmosfære fyldt med fred og ro, et sådant eksempel vil ikke være uden virkning.    
I vore bestræbelser for at gøre det hyggeligt og lykkeligt for vore gæster, bør vi ikke glemme vore forpligtelser over for gud. Bede stunden bør ikke forsømmes for andre betragtninger. Man skal ikke tale og more sig så længe at alle bliver for trætte til at nyde andagtsstunden. Gør man det, fremstiller man et dårligt offer for gud. Vi bør fremkomme med vore bønner og opløfte vore stemmer i lykkelig, taknemmelig pris så tidligt på aftenen at vi kan bede med eftertanke og uden at have hastværk.    
Lad enhver som besøger et kristent hjem forstå, at andagtsstunden er den dyrebareste, den helligste og den lykkeligste stund på dagen. Disse andagtsstunder øver en forædlende, opløftende indflydelse over alle dem, som tager del deri. De bringer ånden en følelse af fred og behagelig hvile.    
Kristne mennesker bør i enhver handling søge at repræsentere Kristus, søge at gøre hans gerning tiltrækkende. Lad ingen gøre religionen afskrækkende ved at sukke og klage og berette deres prøvelser, deres selvfornægtelse og ofre. Gør ikke din trosbekendelse til et bedrag ved at vise utålmodighed, irritation og utilfredshed. Lad det ses, at Kristi kærlighed bor i dig, at din religion ikke er en kappe, som du tager af og på alt efter omstændighederne, men i princip roligt, fast og urokkeligt. Ak, stolthed, vantro og selviskhed fortærer som kræft den livsvigtige gudfrygtighed fra mange bekendende kristnes hjerter! Når de bliver dømt efter deres gerninger, er der mange, der for sent vil erfare, at deres religion kun var et strålende blændværk, som Kristus ikke kunne anerkende.    
Kærlighed til Jesus kan ses og føles. Den kan ikke skjules. Den udøver en vidunderlig kraft. Den gør den frygtsomme frejdig, den efterladende flittig. Den gør den stammende veltalende og vækker det sovende intellekt til nyt liv og ny kraft. Den gør den modfaldne forhåbningsfuld, den triste glad. Kærlighed til Kristus vil få os til at påtage os ansvar for hans skyld og bære dem i hans kraft. Kærlighed til Kristus vil ikke forfærdes over prøvelser eller vige tilbage for pligter og bebrejdelser. Den sjæl der ikke er gennemsyret af kærlighed for Jesus, er ikke af ham.     
Fred i Kristus er af større værdi end alle jordens rigdomme. Lad os søge Herren af alt vort hjerte, lad os lære af Kristus at være sagtmodig og ydmyg, så vi kan finde sjælshvile. Lad os opvække vore slumrende kræfter, og blive aktive, alvorlige og brændende.  De kristnes eksempel og opførsel såvel som deres ord burde være af en sådan beskaffenhed, at de hos syndere fremkaldte et ønske om at komme til livets kilde.    
Lad os åbne vore hjerter for Retfærdighedens Sols stråler. Lad os arbejde med glæde, lystigt i vor Mesters tjeneste. En doven og svag kristendomsbekender kan aldrig sikre sig tilstrækkelig adgang ind i Guds rige. Fra kors til krone er der et alvorligt arbejde at gøre. Der er en brydekamp med medfødt synd; der er en krig imod ydre fejl.    
Kristenlivet er en kamp og en march. Lad os gå fremad, for vi strider for en uforgængelig krone. Lad os være flittige for at gøre vort kald og vor udvælgelse sikkert. Vi skal sejre til sidst, hvis vi ikke bliver trætte i gode gerninger.  

6 12 1887 Review and Herald Vore missioner i Europa   
 Et stort arbejde er betroet dem som bringer sandheden i Europa. "Ingen gren af vort arbejde er en vigtigere mark end den Centraleuropæiske mission. Der er Frankrig og Tyskland, med deres store byer, med store befolkningsgrupper. Der er Italien, Spanien og Portugal, der efter så mange hundrede års mørke, affødt af de romerske tyrani, og åbnede for Guds ord - åbnede for at modtage det sidste advarselsbudskab for verden. Der er Holland, Østrig, Rumænien, Tyrkiet, Grækenland og Rusland, hjem for millioner efter millioner, hvis sjæle er dyrebare i Guds øjne, ligesom vore egne, som intet ved om de særlige sandheder for denne tid. Det befolkningsantal der er inden for denne missions grænser, er alene fire gange mere end de Forenede stater.    
Et godt arbejde er allerede blevet gjort i disse lande. Der er dem som har modtaget sandheden, spredt som lys bærer til næsten alle lande. Vi har næsten tre hundrede sabbatsholdere i Schweiz. Der er små grupper i Frankrig, tyskland og Italien, og to hundrede sjæle i Rusland, som adlyder Guds lov; og der er en menighed på fyrretyve medlemmer langt borte øst på, næsten til Asiens grænse. Grundlaget er blevet lagt for en menighed i Holland. I Romandiet og på Korsika er der nogle der forsøger at holde Guds bud, og venter på hans Søn fra himlen.    
Men hvor lidt er blevet gjort i sammenligning med det store arbejde der er foran os! Guds engle bevæger på folks sind, og bereder dem til at modtage advarslen. Der er behov for missionærer på marker som knapt nok er blevet indtaget endnu. Nye marker åbner sig hele tiden op. Sandheden må oversættes til forskellige sprog, så alle nationer kan nyde dens rene og livgivende indflydelse. Medarbejderne i denne mission prøver deres evner til det yderste, for at imødekomme sagens behov. Men der er brug for penge til at støtte og udvide arbejdet med. Kaldet at komme til forskellige lande lyder: "Send og en prædikant til at forkynde sandheden." Hvordan skal vi besvare dette kald?    
Vort trykkeri i Basel behøver hjælp til at gennemføre det store og gode arbejde med at oversætte og publicere bøger om den nærværende sandhed, i forskellige europæiske sprog. Kolportører får opmuntrende succes i salget af vore bøger. Således bringes lyset ud til folk, medens kolportøren - som i mange tilfælde er nægtet ansættelse på grund af sandheden - er i stand til at underholde sig selv, og salget er finansiel hjælp til kontoret. I reformationens dage havde munke, som havde forladt deres klostre, og som ikke havde andre midler til at underholde sig med, gået tværs over landet, solgt Luthers værker, som hurtigt blev spredt udover Europa. Den gang var kolportagearbejdet et af de mest virkningsfulde midler til at sprede lys, og sådan vil det vise sig nu. Men oversættelsesarbejdet og udgivelsesarbejdet er vanskeligt og dyrt. Kontoret må have fondsmidler.    
I den skandinaviske mission har mange, i fattigdom og under store vanskeligheder, hørt og troet advarslen. Der er treogtyve menigheder og næsten 1000 sabbatsholdere i disse lande. Ny prædikanter og autoriserede udøvere, og omkring tredive kolporterer, er nu på marken. Det er kun ved selvfornægtelse og stor sparsommelighed at vi er nået der til. Der er stort behov for finansiel hjælp til at udsende medarbejdere og publikationer til disse folk i Norden.    
Missionen i London, den store by på 5 000 00 indbyggere behøver en plads i vore tanker, vore bønner og vore gaver. Der må gøres et stort arbejde der, og det er knapt nok begyndt. Tænk på Englands, Skotlands og Irlands mange byer, alle taler det samme sprog som vort eget, som endnu ikke er er indtaget af sandheden.    
Der vil være forhindringer som forsinker. Disse må vi imødekomme, uanset hvor missionerne er blevet oprettet. Manglende erfaring, ufuldkommenheder, fejltagelser, uhellig indflydelse disse ting må vi overvinde. Hvor ofte har dette ikke forhindret sagen i Amerika! Vi forventer ikke at møde små vanskeligheder i Europa. Nogle i forbindelse værket på disse fremmede marker, såvel som i Amerika, bliver modløse og følger uværdige spioners vej, bringer nedslående efterretninger. Ligesom den misfornøjede væver, ser de på den forkerte side af vævestykket. De kan ikke opspore Designerens plan; for dem er alt forvirring, og i stedet for at vente til de kan se Guds hensigt, bringer de det hastigt videre til andre i deres tvivl og mørke ånd.    
Men en sådan efterretning må vi ikke bringe. Efter et to års ophold i Europa ser vi ikke længere grund til modløshed for sagens tilstand, end der var ved dens opkomst på forskellige marker i Amerika. Der så vi Herren prøve det materiale til brug. Nogle kunne ikke bære Guds afprøvning. De ville ikke tilhugges og tilslibes. Hvert slag på mejslen, hvert slag med hammeren, vækkede deres vrede og modstand. De blev lagt til side, og andre materialer blev bragt ind, til at blive prøvet på samme måde. Alt dette gav anledning til forsinkelse. Det var fortrydeligt og der blev knurret over alle småstykker der blev brudt væk. Nogle mente at disse tab vil ødelægge bygningen; men den blev tværtimod stærkere ved at få fjernet disse svage elementer. Arbejdet gik stadigt fremad. Hver dag blev det tydeligere at Herrens hånd vejledte alle, og at et stort formål blev opfyldt igennem hele værket fra først til sidst. Således ser vi at hele sagen etableres i Europa.    
En af de store vanskeligheder er den fattigdom vi møder hele tiden. Dette forhaler sandhedens fremkomst, som ligesom i de første år, finder sine første omvendte iblandt den ydmygere klasse. Vi havde en lignende erfaring i vort eget land, både øst og vest for Rocky Mountains. Dem der først accepterede dette budskab var fattige, men idet de arbejdede i tro for at udrette det som du kunne med deres evner og midler, kom Herren dem til hjælp. I Sit forsyn bragte Han mænd og kvinder til sandheden som var villige af hjertet; de havde midler, og de ønskede at sende lys til andre. Sådan vil det være nu. Men Herren vil have os til at arbejde alvorligt i tro indtil den tid kommer.    
Ordet er gået ud til Europa: "Gå fremad!" Den ydmygeste der slider for sjæles frelse, er en Guds medarbejder, en samarbejdsmand med Kristus. Engle tjener ham. Idet vi går frem på den opåbnende sti for Hans forsyn, Gud vil fortsætte med åbne vejen for os. Jo større vanskeligheder at overvinde, des større sejr vil der vindes.    
Væksten på vore udenlandske missioner beror ikke alene på nogle få medarbejdere, ej heller på mange, men på alle som har taget imod sandhedens lys. Enhver kan gøre noget for at fremme værket i fjerne lande. Vort folk er ikke halvt vågne for tidernes krav. Forsynets stemme kalder på alle som har guds kærlighed i deres hjerter, til at vågne op i denne store nøds situation. Der har aldrig været en tid hvor der har stået så meget på spil som i dag. Der har aldrig været en periode hvor der kræves så meget energi og selvopofrelse.    
Lige nu er der brug for enhver doller og ti cent, som vi kan opspare, og hjælpe med i fremførelsen af sandhedens budskab til andre lande. I helligdagsferien bruger vort folk meget på gaver for forskellige selv tilfreds stillelse som ikke kun er unyttigt, men ofte skadeligt. Appetitten får frie tøjler, stolthed og egenkærlighed får næring, og Kristus glemmes. Hvis de penge der normalt bruges på disse formål blev brugt på missionskassen, ville vore udenlandske missioner komme ud af sin forlegenhed. Skal vi i år ikke blot hellige en del, men <i>alle</i> vore helligdags gaver til Gud, til at hjælpe hans sag med, som mangler så meget? Hvordan kan vi mere passende fejre den kommende jul, ved at udtrykke vor taknemmelighed til Gud, for gaven i hans dyrebare søn, end ved ofre, og sende hele verden efterretninger om hans snarlige komme?    
Dem som bekender at vente på Kristus, men erkender hvor nær vi er afslutningen i hele værket med sjæles frelse, ville de ofre deres ejendomme så frit som medlemmerne i den første menighed. " Og hele forsamlingen af den, der var kommet til troen, havde ét hjerte og én sjæl; ikke en eneste kaldte noget af det, han ejede, for sit eget; men de havde alting fælles. . . . .  da alle de, som ejede jord eller huse, solgte dem og kom med salgssummerne og lagde dem for apostlenes fødder; og der blev uddelt til enhver især, efter hvad han trængte til. Og Josef, en levit, som stammede fra Kyperen og af apostlene fik tilnavnet Barnabas (det betyder trøstens søn), solgte en mark, han ejede, og kom med pengene og lagde dem for apostlenes fødder." Dem som havde penge og ejendomme ofrede dem frivilligt for den nød som var der. De troende havde en almindelig interesse - succes med den mission de var blevet betroet. Deres kærlighed for Kristus var langt større end deres kærlighed til penge. De udvirkede deres tro, og bevidnede ved deres gerninger at de regnede menneskesjæle af større værdi end nogen jordiske rigdomme. Har vi ikke større grund til at ofre end de havde? Har vi ikke mindre tid end de, hvor vores arbejde skal udføres?    
Hvorfor skal vi samle os rigdomme? For at blive fejet bort på den sidste dag? Skal vi samle os guld og sølv, for at være et vidne imod os i Dommen, - for at spise vort kød som om det var ild? Skal vi klynge os til vore ejendomme indtil de falder i vore fjenders hænder? Tiden kommer hvor de lovlydige hverken kan købe eller sælge. Hvilken brug har vi for huse og lande, bankbøger og købmandshandler, da for os? Nu er det tid på for dem som har store ejendomme at skære ned for kapitalen, så Guds værk kan udvides til fremmede lande. " Sælg, hvad I har, og giv almisse! Skaf jer punge, som ikke ældes, en uudtømmelig skat i Himlene, hvor ingen tyv kommer nær, og intet nøl ødelægger." Det som vi giver til guds sag bliver vort for evigt. Kristus siger: "Sammel <i>jer</i>skatte i himlen." Alene dette er, af alt det vi har, virkelig vores. Alt hvad vi samler os på jorden, må vi forlade til sidst. Det er det eneste som vi giver til Kristus, at vi kan tage det med os ind i den evige verden. Jesus påbyder os: "Skaf jer venner ved hjælp af den uretfærdige mammon, for at de, når det er forbi med den, kan tage imod jer i de evige boliger."    
Herren behøver ikke vore offergaver. Vi kan ikke berige ham ved vore gaver. Salmisten siger: "Fra dig kommer det alt sammen, og af din egen hånd har vi givet dig det." Dog tillader Gud os at vise vor værdsættelse af hans barmhjertighed ved selvopofrende anstrengelser for at videregive det samme til andre. Dette er den eneste måde, hvorpå det er muligt for os at vise vor taknemmelighed og kærlighed til Gud. Han har ikke tilvejebragt nogen anden måde.    
Ethvert offer, uanset hvor ydmygt, givet i hans navn og af en kærlighed til ham, er dyrebart i hans øjne. Forældre værdsætter deres børns gaver, ikke fordi de er rige og dyrebare, men for det de siger af elskelig selvfornægtelse, af øm eftertænksomhed og taknemmelig påskønnelse. Sådan betragter vor himmelske fader sine børns gaver. Han ser en helligende og opofrende ånd hos dem, udtryk for et taknemmeligt og elskeligt hjerte; og et sådant offer er som liflig røgelse for ham.    
I enhver bestræbelse for at hjælpe andre, skal vi hjælpe os selv. Når vi investerer vore midler i disse missioner, sætter vi vore renter og vore bønner i disse missioner; drager vi forskellige nationaliteter nærmere til os selv; vor hengivenhed går til dem, og vi stimuleres til større hellighed og større lydighed til gud, så vi kan gøre det allerbedste for andre. Hvis vi ønsker at få vor hengivenhed, til himmelske ting, må vi sætte vor skat i himlen. Hvor rigdommene er, der vil hjertet være. Hvad som har kostet os lidt, har vi ingen særlig interesse for; men det som vi investerer vore midler i kræver vor interesse og opmærksomhed, og vi arbejder på at få succes med det.    
Gud er livet og lysets og glædens kilde for universet Ligesom lysstråler fra solen, flyder velsignelserne ud fra ham til alle de skabninger han har gjort. I sin uendelige kærlighed har han tilstået mennesket privilegiet at få del i guddommelig natur, og for deres del, sprede velsignelser til deres medmennesker. Dette er den højeste ære, den største glæde, som er mulig for Gud at give mennesker. Dem som bringes nærmest til deres Skaber tager således del i kærlighedens arbejde. Han som nægter at blive en "Guds medarbejder," - det menneske som af selviske udsvævelser ignorer sine medmenneskers behov, den gnier som snupper sine rigdomme her, - afholder sig selv fra de rigeste velsignelser som Gud kan give ham.    
Brødre, "I kender jo vor Herres Jesu Kristi nåde, at han for jeres skyld blev fattig, da han var rig, for at I ved hans fattigdom skulle blive rige." "Som gode husholdere over Guds mangfoldige nåde skal I tjene hverandre, hver med den nådegave, han har fået." Idet vi tæller Guds utallige nådegaver igen, og mediterer over hans uforlignelige kærlighed; idet vi beskuer Genløserens forunderlige nådegaver, må taknemmelighed vækkes i vore hjerter, indtil den optænder en hellige flamme af kærlighed, som skal flyde ud til sjæle, helt ud i det fjerne Europa.  

24 01 1888 Review and Herald Rigdommen og hjertet.*   
 Saml jer ikke skatte på jorden, hvor møl og rust fortærer, og hvor tyve bryder ind og stjæler. Men saml jer skatte i himlen, hvor hverken møl eller rust fortærer, og hvor tyve ikke bryder ind og stjæler. For hvor din skat er, dér vil også dit hjerte være. Matt 6,19-21.    
 "Læg mærke til disse ord af den store lærer, der talte, som intet menneske før havde talt. Han viser dig den vej, du skal følge, hvis du vil gøre det, som er bedst for dig i dette liv, og samle dig evige skatte. "Saml jer ikke skatte på jorden." Man står i fare for at miste alt ved en stræben efter verdslig vinding; thi man glemmer sine højere interesser i den febrilske iver efter at skrabe jordisk gods sammen. Den bekymring og uro, som følger med af liggendefæ på jorden, giver en hverken tid eller lyst til at tænke over de evige rigdommes værdi. Den kommende verdens herlighed overses for denne jords forfængelige tings skyld. ""Thi hvor eders liggendefæ er, der vil også eders hjerte være." Alle ens tanker, bevæggrunde og planer bliver jordiske, og sjælen fyldes med gerrighed og egenkærlighed. "Hvad kan det gavne et menneske, dersom han vandt den ganske verden, men tog skade på sin sjæl?" Den dag skal komme, da alle ens afguder i guld og sølv skal blive kastede ud til muldvarpene og flagermusene, og de rige skal græde og hyle over den elendighed, som skal komme over dem."    
 "Kristus siger: "Samler eder liggendefæ i himlen." Sine bedste kræfter bør man bruge til at bringe sine skatte over i den anden verden. Dette arbejde med at overføre, din ejendom til den himmelske verden er al din bedste energi værdig. Det som du giver til Guds sag, er ikke gået tabt. Alt, hvad der gives til sjæles frelse og Guds ære, er anbragt i det sikreste foretagende både i dette liv og i det kommende. Dine talenter af guld eller sølv stiger bestandig i værdi, hvis du giver dem til vekselererne, og vil blive opført på dit regnskab i Himmeriget. Så vil du modtage de evige rigdomme, som er blevet forøgede i vekselerernes hænder. Ved at give til Guds riges arbejde samler du dig selv skatte i Himmelen. Alt, hvad der samles deroppe, er sikret mod ødelæggelse og tab og forøges til evig og stedsevarende formue. "    
Det skulde være din afgjorte beslutning at stille alle din kræfter til Kristi tjeneste; thi hans tjeneste er gavnlig både for det liv, som nu er, og for det, som skal komme. Hvis dine tanker, dine planer og dine formål alle er rettede mod at samle jordiske ting, så vil dine bekymringer, dit studium og dine interesser have deres midtpunkt i verden. Himmelens skønhed vil have mistet sin tillokkelse. Den evige verdens herlighed vil høre op med at virke på dig som en realitet. Dit hjerte vil være, hvor din skat er, og alle dine evner vil blive så koncentrerede om det arbejde, du har valgt dig, at du ikke vil lægge mærke til ordets og Guds Ånds advarsler Du vil ikke få tid til at hengive dig til studium af skriften eller til alvorlig bøn om, at du må undfly Satans snarer og for lydighed mod Himmelens Fader.    
Satan har garn og snarer ligesom en fuglefængers snarer, der alle er beregnet til at fange sjæle. Hans bestræbelser gælder at få mennesker til at bruge de evner, Gud har givet dem, hellere til egoistiske formål end til at ære Gud. Gud vil, at mennesket skal være optaget af et arbejde, som bringer dem fred og glæde og vil skaffe dem evige goder, men Satan ønsker, at vi skal koncentrere os om det, som ikke er til gavn for os, for ting, som med tiden går til grunde. Satans tjeneste er fuld af bekymring, uro, ængstelse og trættende arbejde, og de skatte, man får skrabet sammen, varer kun en tid. Men forlanger den største sikkerhed for, at man for anvendelsen af sine jordiske midler skal få god vinding; men med hensyn til de himmelske ting vises den største ligegyldighed. O, at interessen for den kommende verden måtte blive større! Hvorfor er mennesket så ligegyldigt for sin sjæls frelse, når den blev erhvervet af Guds søn med så stor bekostning?    
 "Menneskehjertet kan blive en bolig for Helligånden. Kristi fred, som overgår al forstand, kan bo i din sjæl, og hans nådes forvandlende kraft kan virke i dit liv og berede dig til at bo i herlighedens boliger. Men hvis hjerne og nerver og muskler alle beskæftiges i jegets tjeneste, gør du ikke Gud og Himmelen til det vigtigste i dit liv. Det er umuligt at indflette Kristi nåde i din karakter, mens du sætter alle kræfter ind på verdens side. Det kan måske lykkes dig at ophobe skatte på jorden til din egen forherligelse, men "hvor din skat er der vil også dit hjerte være". Matt 6,21. Hensynet til det evige vil komme i anden række. Du tager måske del i ydre dyrkelsesformer, men din gudsdyrkelse vil vække afsky hos Himmelens Gud. Man kan ikke tjene Gud og mammon. Du vil enten holde dit sind og lede din vilje til Guds side, eller du vil lægge al din virkekraft i denne verdens tjeneste. Gud vil ikke have dit halve hjerte."    
 "Øjet er legemets lys; derfor, dersom dit øje er sundt, bliver dit ganske legeme lyst." Hvis øjet er sundt, hvis det rettes mod Himmelen, vil det himmelske lys fylde sjælen, og det jordiske vil forekomme ubetydeligt og uinteressant. Hjertets formål vil ændres, og man vil følge Jesu påmindelser. Så vil du samle dig skatte i Himmelen. Dine tanker vil fæste sig ved evighedens store løn. Alle dine planer vil komme til at gælde det fremtidige udødelige liv. Du vil blive draget mod din skat. Du vil ikke grunde over dine jordiske interesser, men i alt, hvad du foretager dig, vil dette tavse spørgsmål lyde: "Herre, hvad vil du, at jeg skal gøre?" (Apg. 9,6.) Bibelsk gudsfrygt vil blive en del af dit daglige liv.     
 "Den sande kristen tillader ingen jordisk tanke at komme ind mellem hans sjæl og Gud. Guds bud udøver en styrende indflydelse på hans tanker og følelser. Hvis enhver, som søger Guds rige og hans retfærdighed, vilde være værdig til at udføre Kristi gerninger, hvor meget lettere vilde da ikke vejen til himlen blive! Guds velsignelser vilde tilflyde sjælen, og lov og pris til Herren vilde bestandig være på eders læber. Da vilde I tjene Gud i sandhed. Eders følelser vilde måske ikke altid være glade; skyer vilde undertiden skygge for eders horisont; men den kristnes håb hviler ikke på følelsernes grundvold af sand. De, der handler efter principper, vil se Guds herlighed bag skyggerne og stole på forjættelsens sikre ord. De vil ikke lade sig afholde fra at ære Gud, hvor mørk end vejen kan synes. Modgang og prøvelser vil kun give dem en lejlighed mere til at vise oprigtigheden i deres tro og kærlighed. Hvis sjælen føler sig tynget af modløshed, er det ikke noget bevis for, at Gud har forandret sig. Han er  den samme i går og i dag, ja, til evig ti? . Hebr. 13,8. Du er sikker på Guds velbehag, når du fornemmer strålerne fra Retfærdighedens Sol, men hvis skyerne falder over din sjæl må du ikke mene, at du er forladt. Din tro må gennembryde mørket. Dit øje må være rent og hele dit legeme lyst. Kristi nådes rigdomme må stadig være os for øje. Saml sammen på de lærdomme, som hans kærlighed skænker os. Lad din tro være ligesom Jobs, så du kan sige:  Se, han slår mig ihjel, jeg har intet håb, dog lægger jeg for ham min færd?  Job 13,15. Hold fast ved din himmelske Faders løfter og husk på, hvordan han tidligere har handlet mod dig og sine tjenere, thi  alle ting samvirker til gode for dem, som elsker Gu? . Rom 8,28."""    
 "De mest prøvende oplevelser i en kristens liv kan være de mest velsignede. De mørke timers særlige forsyn kan give sjælen nyt mod ved Satans fremtidige angreb og dueligøre Guds tjener til at holde stand under hårde prøvelser. Prøvelsen af din tro er mere dyrebar end guld. Du må have den vedvarende tillid til Gud, som ikke lader sig forstyrre af bedragerens fristelser og påfund. Tag Herren på ordet. Du må undersøge forjættelserne og tage dem, du trænger. "Troen kommer altså af det, der høres, og det, der høres, kommer i kraft af Kristi ord." Rom 10,17."    
Det er troen, som gør sjælen fortrolig med Guds eksistens og nærværelse, og når vi lever i beskuelse af hans herlighed, fatter vi mere og mere hans væsens skønhed. Vor sjæl styrkes i åndelig kraft, for vi indånder Himmelens luft og forstår, at Gud er ved vor højre hånd og at vi ikke skal blive rokkede. Troen ser, at Gud er vidne til hvert ord og hver gerning, og at hver ting er åbenbar for ham, med hvem vi har at gøre. Vi skulde leve, som om vi var i en uendeliges nærværelse.    
Så elskede Gud verden, at han gav sin enbårne søn, for at den tabte skulde genvindes. Kristi offer og betragtningen af ham har bragt den angrende sjæl i et helligt forhold til den evige fader. Den, som har prøvet og fundet, at Gud er god, kan ikke bære det over sit hjerte at følge overtræderens vej. Det er pine for ham at krænke en lov given af en Gud, som har elsket ham så højt. Han benytter sig at den hjælp, Gud har lovet, ophører at være ulydig mod ham, flyr til Kristus og får syndernes forladelse ved troen på hans blod. Guds hjælpende hånd ud rækkes til hver angrende sjæl. Guds visdom vil ordne vejen for dem, som stoler på Herren. Guds kærlighed vil omgive dem, og de vil føle trøsterens, den Helligånds, nærværelse.    
"Hvis dit rene øje er fæstet på Guds ære, vil der blive henlagt skatte for dig her oventil, fri for al fordærvelse og tab, og "hvor eders liggendefæ er, der vil også eders hjerte være." Jesus vil blive det mønster, du søger at efterligne. Herrens lov vil være din fryd, og på den store regnskabsdag vil du høre de glade ord: "Vel, du gode og tro tjener! Du har været tro over lidet, jeg vil sætte dig over meget; gå ind til din Herres glæde."  

14 02 1888 Review and Herald Betingelsen for accept.   
 Tekst: Ikke enhver, som siger: Herre, Herre! til mig, skal komme ind i Himmeriget, men kun den, der gør min himmelske faders vilje. (Matt 7,21)    
En religiøs bekendelse har ingen værdi, medmindre gode gerninger vidner om dens oprigtighed og realitet. Dem som er Guds børn vil gøre Guds gerninger, og  fremvise hans pris som har kaldt jer ud af mørket til hans forunderlige lys."" De vil genspejle lyset fra hans ansigt, og tilkende Kristi Ånd. Hvis vi ikke lever for andres bedste, søger sjæles frelse og adlyder Guds bud, så er vor religion forgæves. De, der har en høj bekendelse, men ikke bærer gudfrygtighedens frugter, har ikke bolig i det sande vin træ, for ""af deres frugter skal I kende dem"". De er døde grene; for ""hvis nogen ikke har Kristi Ånd, er han ikke af ham."" Det er ikke dem der råber: "Herre, Herre," som antages; men dem som vil gøre Himmelske Faders vilje. "    
Vi blev skabt i Guds billede, efter hans lighed; men på grund af synden har vi mistet ligheden med Skaberen og Genløseren. Vi er ude af harmoni med Guds vilje, men Guds Søn har betalt en uendelig pris for at vi kan tjene ham og gøre himmelens vilje. Guds moralske billede kan genoprettes i vor faldne natur ved tro på Kristus og i lydighed mod Jehovas bud.    
Gud har i sin godhed omgivet os med utallige velsignelser. Der findes tegn på hans kærlighed overalt. Naturen synes at juble for vore øjne. De smukke ting på himmel og jord udtrykker Hærskarers Herres kærlighed og velvilje mod jordens indbyggere. Solskin og regn falder på både onde og gode. Højene, søerne og sletterne taler til menneskets sjæl om Skaberens kærlighed. Det er Gud, der får knoppen til at blomstre, blomsten til at bære frugt, og det er ham, der sørger for vort daglige behov. Ikke en spurv falder til jorden, uden at Faderen ser det. Vort sind burde løfte sig i taknemmelighed og tilbedelse til Giveren af alle gode og fuldkomne gaver. Vi bør lære vore børn at tænke på Guds værk. De bør lære om hans kærlighed og vide, at han har skaffet udvej for, at deres sjæl kan blive frelst. Lad dem give deres unge hjerter som et taknemmeligt, vellugtende kærlighedsoffer til ham, der led døden for dem. Peg på de smukke ting på jorden og fortæl dem om den verden, der skal komme; hvor der aldrig skal være synd og død, og hvor naturen ikke mere vil bære præg af forbandelsens skygge. Lad deres unge sind fordybe sig i den herlige belønning, der venter Guds børn. Tal til deres fantasi ved at afbilde den ny jords og Guds stads herlighed; og når de er opfyldt af tanken, så fortæl dem, at det vil blive endnu mere herligt, end den livligste fantasi kan skildre det; for ""det stor skrevet. Hvad intet øje har set, eller intet øre har hørt, eller gået ind i noget menneskes hjerte, de ting som Gud har beredt for dem, der elsker ham."" "    
Digteren og naturforskeren har meget at sige om naturen, men det er den kristne, der finder den største glæde ved at betragte naturen, fordi han ser Faderens værk og genfinder hans kærlighed i blomster, buske og træer. Den, som ikke ser høj, dal, flod og sø som et udtryk for Guds kærlighed til mennesket, kan ikke fatte deres fulde værdi. Bør vi tøve et øjeblik med at beslutte at vi vil tjene ham, som så gavmildt giver vor lykke? Hvorfor skulle vi ikke gøre en sådan Faders vilje?     
Gud ønsker, at vi skal tjene ham med et villigt hjerte. Han har skænket os evnen til at ræsonnere, han har givet os evner og talenter, midler og indflydelse til brug for menneskehedens bedste, for at vi kan åbenbare hans ånd for verden. Kostbare anledninger og privilegier er inden for vor rækkevidde, og hvis vi forsømmer at udnytte dem, stjæler vi fra andre, bedrager vor egen sjæl og vanærer vor skaber. Vi nærer ikke noget ønske om at møde de tilsidesatte anledninger og forsømte privilegier på dommens dag. Vore evige interesser i fremtiden afhænger af, at vi med flid udfører vor pligt og arbejder på at udvikle de talenter, som Gud har betroet os til sjæles frelse.    
Hvor tilbøjelige er mennesker ikke til at sætte sin hengivenhed til jordiske ting! Hans opmærksomhed er optaget af huse og lande, og hans pligt over for sine medmennesker forsømmes; hans egen frelse trues som en sag af lille betydning, og Guds krav glemmes. Mennesket griber jordiske rigdomme lige så klæbrigt som om de kunne holde dem for evigt. Det er som om de tror at de har ret til at gøre med deres midler som det behager dem, uanset hvad Herren siger, eller hvad om deres medmennesker mangler. De glemmer at alt det de hævder er deres, blot er blevet betroet dem. De er forvaltere af Guds nåde. Gud har betroet dem denne rigdom for at forsøge dem, at de må vise deres standpunkt til hans sag, og vise deres hjertes tanker mod ham. De handler ikke kun for tiden, men for evigheden, med Herrens penge, og brugen eller misbrugen af deres talenter vil bestemme deres position og tillid i den kommende verden. Hvis de bruges til at forherlige dem selv, overfører de deres kærlighed fra Gud til hans gave, og den bliver en afgud. De vil have et regnskab for deres gerninger, at aflægge for den retfærdige Dommer. Alt hvad du har og er tilhører Gud, til at velsigne menneskene med, og til at fremme Herre Jesu Kristi rige med.    
Om position og indflydelse er nok så ophøjet, bør det ikke være en undskyldning for at misbruge Herrens goder. Guds særlige gunst bør stimulere os til at yde en helhjertet og hengiven tjeneste til ham; men mange som velsignes sådan, de glemmer deres Giver, og bliver dumdristige, trodsige og udsvævende. De vanærer himlens Gud, og udøver en indflydelse som forbander og ødelægger for deres medmennesker. De forsøger ikke at formindske den trængendes lidelser. De opbygger ikke Guds værk. De søger ikke at råde bod på den uskyldiges fejl, for at bede for enkens og den faderløses sag, eller for at åbenbare et ædelt karakterforbillede for høje og lave, vise en godgørenhedens og dydighedens ånd. Men tværtimod undertrykker de lejesvenden, de tilbageholder den retmæssige arbejdsløn ved bedrageri, snyder den uskyldige, berøver enken og samler rigdomme til hobe der kommer fra sjæles blod. De har et regnskab at aflægge ved Guds domstol. Denne klasse gør ikke vor himmelske Faders vilje, og de vil høre den hårde befaling: "Gå bort fra mig, I som udøver uretfærdighed."    
Sand religion bygger på Guds lovs principper, kærlighed til Gud og kærlighed til mennesket. De, der vil blive anerkendt af Himmelen, har benyttet deres talenter til Guds ære og menneskehedens bedste. De er blevet Guds medarbejdere og vil modtage Mesterens anerkendelse, når han kommer i himmelens skyer. Religion er mere end en bekendelse, noget dybere end en flygtig følelse. Det er at gøre Guds vilje.     
Omvendelse er blevet en indviklet proces for mange på grund af de forvirrende teorier om, hvad religion er. At komme til Kristus betyder noget mere end at tilhøre kirken. Der er mange, hvis navne er indskrevet i menighedsprotokollen, men som ikke er skrevet i livets bog. At komme til Kristus kræver ikke nogen svær sjælelig anstrengelse og lidelse. Det er simpelt hen at antage betingelserne for frelse, således som Gud har klarlagt dem i sit ord.     
Det er troen i Jesus der virker i dit liv, lydighed mod alle Guds bud. Vil du ikke acceptere Kristus som din hærfører, og melde dig til hans hær? Vil du ikke forlade mørkets fyrstes banner, og marchere under Prins Emanuels banner? Vil du ikke aflægge et højtidelig løfte at du vil adlyde din hærførers bud, udholde hårdhed som en god Jesu Kristi soldat, kæmpe troens gode strid, og gribe fat i det evige liv? Vil du ikke komme fra en overtrædelsestilstand til en lydighedens og kærlighedens tilstand? Dem som tror på Jesus har intet fjendskab imod Guds lov. De glæder sig ved hans lov, og regner for at ikke have betydning, hvis de blot ærer deres Mester, og vinder sjæle for hans rige. Vi må opløfte korset dagligt, og følge i vor kære Forløsers fodspor.    
Da mennesket satte sig selv op imod Faderens vilje, fyldtest Guds Søns bryst med uendelig medynk. Han opgav sit liv for at lide den brudte lovs straf, så mennesket kunne få en prøve mere. Han lovede at give nåde til dem som troede på han, for at modstå fristelse, og kraft til at opbygge en retfærdig karakter, gennem lydighed mod Guds bud. Vor Frelser købte denne rettighed til os for en uendelig pris. Hvor blind må mennesket dog være over for sine egne interesser, at det ikke accepterer Guds betingelser, og modtager evigt liv! Det er en alvorlig tanke at menneskets tilstand krævede Guds Søns offer for at det kunne blive genløst fra et liv i synd til et liv i tro og lydighed. Endskønt slægten er faldet i oprør og fortabelse venter dem som ignorer så stor en frelse, så har Kristus lovet at "en mand gør [han] sjældnere end guld og et menneske end ofirs guld." Denne ære vil et menneske tildeles, fordi Guds Søn har, som dets stedfortræder og sikkerhed, tildelt det sin egen retfærdighed. Vor dyrebare Frelser har lagt sin kongelige kåbe til side, trådt ned fra sin kongelige trone, og blevet til menneske, så han kan bringe mennesket i harmoni med sin Gud.     
Det er kun i lyset af Golgatas kors at vi kan vurdere værdien af vor frelse. Og at Guds Søn er gået skridt for skridt i selvfornægtelse og ydmygelse, helt til Golgata og dødens kors, har vi så ikke noget at gøre? Kristus har befalet: "Lad det samme sindelag være i jer, som og var i Kristus Jesus." Hvis vi har Kristi kærlighed bundet i vore hjerter, kan vi ikke nyde den alene. Vi må have en dyb bekymring for at overbringe frelsens dyrebare nyheder til andre. Vore daglige skridt vil efterlade et klart spor op mod himlen. Vi skal blive verdens lys. Vi behøver dig til at fæstne dine øjne til det fuldkomne Mønster. Vi ønsker at du indvilliger i frelsens betingelser. Elsker du Gud af hele dit hjerter, og din næste som dig selv? Det er ikke dem, som siger at de tror på Jesus, og alligevel ikke arbejder i hans vingård, som han vil bekende over for sin Fader og hellige engle; men han vil vedkende sig dem som ydmygt søger hans nåde, og gør sin Faders vilje. De skal have evigt liv, og være arvinger sammen med Kristus i en verden uden ende.  

6 03 1888 Review and Herald Beviser på oprigtig tro. [Prædiken holdt i København, Danmark, d. 20. juli, 1886]*   
 Tekst: "For Guds nåde er blevet åbenbaret til frelse for alle mennesker og opdrager os til at sige nej til ugudelighed og verdslige lyster og leve besindigt og retskaffent og gudfrygtigt i denne verden, mens vi venter på, at vort salige håb skal opfyldes og vor store Gud og frelser, Jesus Kristus, komme til syne i herlighed. Han gav sig selv hen for os for at løskøbe os fra al slags lovløshed og skaffe sig et rent folk som sin ejendom, ivrigt efter at gøre gode gerninger." Tit. 2,11-14.    
Der er store ting, vi skal gøre, hvis vi ønsker at arve det evige liv. Vi skal sige nej til ugudelighed og verdslige lyster og leve et liv i retfærdighed. Mange lærer, at alt, hvad der er nødvendigt for at blive frelst, er at tro på Jesus, men hvad siger Guds ord? "Således er jo også troen død uden gerninger" (Jak. 2,26). Kaldet lyder: "Strid troens gode strid, grib det evige liv" tag korset op, fornægt selvet, kæmp imod kødet og gå daglig i Forløserens fodspor. Der findes ingen frelse for os undtagen i Jesus, thi det er ved tro på ham, at vi får magt til at blive Guds børn. Men det er ikke blot en forbigående tro, det er en tro, der arbejder for Kristus. Jesus har sagt: Vil nogen komme efter mig, han fornægte sig selv og tage sit kors og følge mig." Vi har noget at gøre på samme tid, som vi tror; thi vi skal blive dømt efter vore gerninger.    
Levende tro viser sig ved at åbenbare en offervillighedens og hengivelsens ånd for Guds sag. De, der ejer den, står under Immanuels mærke og fører med held kampen mod mørkets magter. De står rede til at gøre, hvad som helst deres anfører befaler dem. Enhver af dem formanes til at være "et forbillede for de troende i tale, i færd, i kærlighed, i troskab, i renhed". 1. Tim 4,12. Thi vi skal "leve besindigt og retskaffent og gudfrygtigt" i den nuværende verden som et billede på Kristi egenskaber og ved at åbenbare hans ånd. Vi må som hans kære børn følge ham efter. Ved at beskue ham bliver vi forandrede til det samme billede og giver genskin af det himmelske lys ind i verdens moralske mørke.    
Ægte tro på Jesus fornægter sig selv; men dersom man ophøjer sig selv og nærer høje tanker om sig selv, da er Jesu tro ikke i hjertet, lige meget hvor høj vor bekendelse end er. Den sande kristne forstår, at et grænseløst offer er blevet bragt for ham, og at hans liv har uvurderlig værdi på grund af Jesu blod, hans forbøn og hans retfærdighed. Men mens han forstår Guds børns ophøjede privilegier, er hans sjæl fuld af ydmyghed. De, der vandrer i Golgatas skygge, lader ikke hovmodige ord om deres hellighed gå over deres læber. De føler, at det var deres synd, der var årsag til den smerte, som knuste Guds Søns hjerte..... De, der lever nærmest Jesus, føler deres egen uværdighed dybest, og deres eneste håb ligger i den korsfæstede og opstandne frelsers fortjenester. Ligesom Moses har de set den hellighedens forfærdelige majestæt, og de ser deres egen utilstrækkelighed i modsætning til Jesu renhed og ophøjede skønhed.     
Er der ikke grund til at være ydmyg? Er der ikke grund til at føle sig afhængig af Kristus hver dag og time? Har vi ikke vandret på de veje, som vi selv har valgt, og vi ikke fundet disse dårlige? Vi har fundet og kommet til kort i at forherlige Gud, og for at frelse menneskene måtte Jesus gøre et uendeligt offer. Intet minder end Guds elskede søns liv var tilstrækkeligt til at forsone den store syndeskyld, vi havde pådraget os ved overtræde Guds lov. Han tog vor natur på sig og blev synd for os, for at vi kunne få tilgivelse for "de synder, som forhen var begået" (Rom 3,25) og ved hjælp af hans guddommelige styrke og nåde opfylde lovens retfærdige krav. Enhver, som indtager det standpunkt, at det ikke spiller nogen rolle, om vi holder Guds bud eller ej, kender ikke Kristus. Jesus siger: "Jeg har holdt min faders befalinger og bliver i hans kærlighed," og bedre følger Jesus, vil høre, som han har gjort. Den elskede discipel siger: "Hvo, som siger, at han bliver i ham, han er og skyldig til at vandre således, som han vandrede." Vi kan ikke forblive i vor frelsers kærlighed, dersom vi træder nogen del af den lov, han kom for at gøre stor og herlig ved lidelser, ydmygelser og den forsmædelige død på korset, under fod.     
Det er en slem fejltagelse, dersom du tænker, at du ikke har noget at gøre for at blive frelst. Vi er formanede til at "skal vi rense os selv for alt snavs på krop og ånd og være hellige i gudsfrygt." 2Kor 7,1. Du må tage fat på arbejdet med forstand. Der er et kors for dig at løfte; der er en mur, du må stige over, førend du kommer ind i den evige stad; der er en stige, du må klatre opad, før du når perleporten, og idet du ser din udygtighed og svaghed og råber du om hjælp, da vil en guddommelig stemme fra mur tinden rundt den himmelske borg tilråbe dig: Tag fat på min styrke. Se, jeg er med dig alle dage indtil verdens ende.    
Satan vil søge at forlede dig til at slå ind på syndens stier, idet han lover, at et eller andet vidunderligt gode vil blive resultatet af at overtræde Guds lov, men han er en bedrager. Han vil blot ødelægge dig, og vanære Guds navn og sag; for ethvert skridt bort fra Jehovas bud forringer din kraft til at modstå ondt, og gør dig mere og mere udygtig til at opfylde dine forpligtelser mod Gud og mennesker. Kristus kom for at bryde den ondes herredømme, for at lade den fortrykte få sin frihed, og lette den tunge byrde, og bringe fanger i frihed. Mennesket var blevet så svækket af overtrædelse, at det ikke besad tilstrækkelig moralsk kraft til at vende sig bort fra Satans tjeneste til den, eneste sande Guds tjeneste; men Jesus, Livets Fyrste, til hvem er givet "al magt i Himmel og på jord" vil skænke enhver sjæl, som higer efter frelse, tilstrækkelig styrke til at overvinde al retfærdigheds fjende.     
Striden mellem Kristus og Satan føres på ny om hver eneste sjæl, der forlader mørkets fyrstes sorte banner for at marchere under Prins Immanuels blodbestænkte banner. Den onde vil bruge de mest besnærende fristelser for at drage dem bort, der ønsker at være tro mod Himmelen. Vi må give al vor kraft og styrke i Guds tjeneste, og da vil vi blive bevaret fra at falde i fjendens snarer.     
Paulus siger: "Af denne årsag formaner jeg eder, brødre, ved Guds barmhjertighed, at I fremstiller eders legemer som et levende, helligt, Gud velbehageligt offer, hvilket er eders fornuftige gudsdyrkelse." Enhver handling, som svækker dig fysisk eller sjæleligt, gør dig uegnet til at tjene Skaberen. Vi skal elske Gud af hele vort hjerte, og hvis vi har vort øje rettet mod hans herlighed, vil vi spise, drikke og klæde os efter hans guddommelige vilje. Enhver, som forstår, hvad det vil sige at være en kristen, vil rense sig for alt, hvad der svækker og besmitter. Han vil forme alle sine vaner i overensstemmelse med sandhedens krav, og han vil ikke blot tro, men arbejde på sin egen frelse med frygt og bæven, mens han underkaster sig Helligåndens omskabende kraft.     
De, der har sluttet sig til Jesus, er forenede med alle tings skaber og opretholder. De har en kraft, som verden ikke kan give og heller ikke fratage dem. Men skønt de har fået store og herlige forrettigheder, skal de ikke blot glæde sig over deres velsignelser Som husholdere over Guds mangfoldige nåde skal de blive en velsignelse for andre. De har fået store sandheder betroet, og "enhver, som har fået meget givet, af ham skal man kræve meget". Luk 12,48. Der hviler et tungt ansvar på alle, der har modtaget budskabet for disse tider. De skal øve en påvirkning, der kan drage andre ind i lyset af Guds ord. Deres indflydelse bør være af en sådan beskaffenhed, at den drager andre til Kristus og til Guds ords sandheder. Ikke engang Kristus levede sig selv til behag. Han levede for at gøre menneskene godt, og vi bør gøre de samme gerninger, som han gjorde. Vi skal elske vor næste som os selv. Vi er vore brødres vogtere. Kristus "gav sig selv for os, at han måtte forløse os fra al uretfærdighed og rense sig selv et ejendomsfolk, nidkært til gode gerninger." Den tro, der frembringer en sådan nidkærhed, er den eneste sande tro. Dersom grenen forbliver i det sande vin træ, så åbenbares denne forening ved de frugter, der kommer til syne; thi af deres frugter skal man kende dem.    
Hvis vi virkelig tror på Jesus, opfanger vi herlighedens stråler, og vi skal sprede lys på den mørke vej for dem omkring os. Vi skal åbenbare vor frelsers milde sind, og mange vil lade sig lede ved vor påvirkning til at "se Guds Lam, som borttager verdens synd". Joh 1,29. og de vil overgive sig selv til hans tjeneste, thi Jesus vil blive i dem "en kilde af vand, som opvælder til et evigt liv", og de, som har forherliget hans navn og arbejdet sammen med ham for dyrebare fjæles frelse, skal gå ind til evig glæde, sidde med ham på hans trone og dele hans herlighed med ham for evigt.  

13 03 1888 Review and Herald Nødvendigheden af arbejde   
 Vi har et helligt budskab at bringe verden. Den tredje engels budskab er ikke et menneskeskabt påfund eller et fantasifoster. Det er guds alvorsfulde sandhed for disse sidste dage. Den sidste advarende formaning til en menneskehed som er ved at fortabes. Dette sandhedens budskab kommer ikke for at kildre vore øren eller behage vor forstand. Det kræver omhyggeligt og opofrende arbejde af alle, der er villige til at modtage denne hellige undervisning. Guds bud og Jesu vidnesbyrd skal ophøjes for hele verden. Frelserens komme må forkyndes klart. Doms senen må fremstilles tydeligt for de uvidende mennesker, og hjerterne må opvækkes til en erkendelse af det alvorlige budskab om afslutningen og nødvendigheden af at forberede sig på at møde Gud.    
Det lys som skinner på din vej, er ikke blot givet dig for at du kan glæde dig over det, forstå skriften bedre og se din livsvej mere klart, men også for at du kan bringe sandhedens lys ud til dine medmennesker. Vi skal være Kristi medarbejdere. Det er vor pligt at følge det eksempel, Jesu gav os i sit liv her på jorden. Han levede ikke for sig selv, men arbejdede utrætteligt, vedholdende og alvorligt for at frelse den fortabte menneskehed. Fra krybben til Golgata fulgte Han selvfornægtelsens vej, og søgte ikke at unddrage sig vanskelige opgaver, trættende rejser eller udmattende slid. Han sagde: "Menneskesønnen er ikke kommet for at lade sig tjene, men for selv at tjene og give sit liv som løsesum for mange". (Luk 20,28)    
Tolv år gammel fandt man Guds søn blandt de lærde rabbinere, optaget af sin mission, og da han blev spurgt hvorfor Han: "Vidste I ikke, at jeg bør være i min Faders tjeneste?". (Luk 2,49). Det var det ene store formål fra hans jordiske liv. Alt andet kom i anden række. Det var hans mad og drikke at gøre Guds vilje. Kærligheden til gud og mennesker fylder hele hans hjerte og giver ingen plads for selviskhed. Jesus erklærer: "Jeg må gøre hans gerninger, som har sendt mig, så længe det er dag, der kommer en nat, da ingen kan arbejde". (Joh 9,4)    
Jesus og hans disciple var omgivet af snæversind, stolthed, fordomme, vantro og had. Menneskers tanker var fyldt med falske læresætninger, og intet, undtagen ihærdigt forenede, udholdende anstrengelser, ville få arbejdet til at bære frugt. Det vældige arbejde med at frelse sjæle kunne ikke skydes til side, fordi vanskeligheder tårnede sig op. Der stod skrevet om Guds søn, at Han "ikke skulle fejle eller blive modløs". (Esajas. 42,4). Der ligger et mægtigt arbejde foran os. Himlen tager aktivt del i det arbejde, der et betroet Kristi menighed. Jesus sagde: "Gå ud i al verden og forkynd evangeliet for hele verden". (Mat. 24,14) Arbejdet er i vor tid forbundet med de samme vanskeligheder, som Jesus måtte møde, og som reformatorer i alle tidsaldre han måttet overvinde. Vi må bøje vor vilje under Kristus og gå fremad i fast tillid til Gud.    
Det var Jesu apostles opgave, at uddanne mænd og kvinder til at forkynde det gode budskab om den korsfæstede og opstandene Frelser. Hver eneste, der er blevet omvendt til at tro på evangeliet, har derved fået helligt ansvar om frelsens vej. Det er den ånd, der burde besjæle os. Men her er der en stor forskel på den første menighed og den nuværende: og det er grunden til, at der ikke er mere ånd og kraft i vort kristne liv. Hvis du tager arbejdet op og vinder sjæle for sandheden, vil du føle et behov for dybere indsigt i himmelske ting - og du vil hungre og tørste efter retfærdighed. Du vil bede indtrængende til Gud, din tro vil blive styrket og din sjæl vil kvæges ved frelsens kildevæld. Modstand og prøvelser vil drive dig til bibelstudium og bøn. Og du vil gå fremad som en guds medarbejder, der åbner skufferne for andre. Du vil vokse i nåde og kundskab om sandheden og opnå en rig erfaring. Pligten til at arbejde for menneskers frelse hviler på alle, som selv er omvendte. Det er den forret at besøge dine naboer og blive en lys spreder, hvor du bor. En sådan personlig indsats vil bringe dyrebare resultater og høste anerkendelse i Himlen.    
Gå i arbejde, søskende! Guds velvilje hviler ikke kun over årsmøder og evangeliske kampagner. Den uselviske kærligheds ydmyge anstrengelser vil blive velsignet og rigt belønnet af Ham. Gør, hvad du kan, og Gud vil lade dine evner vokse. Lad ingen menighed mene, at den er for ubetydelig til at gøre tjeneste og øve indflydelse. Lad ingen undskylde sig med, at andre har særlige evner. Gør din pligt. Gud undskylder ingen Jesus har givet hvert menneske sin særlige opgave, og den enkelte vil få løn i forhold til sit arbejde. Enhver vil blive dømt efter sine gerninger og enhver skal aflægge regnskab for sig selv over for Gud.    
Der er et stort behov for systematisk arbejde. Men fordi nogle af jer er så længe om at komme i gang, får fjenden tid til at udsprede tildækkende vildfarelser, og mennesker bliver fanget i den store bedragers spind. Disse søgende mennesker var spørgende over for Bibelens sandheder. Hvis de havde haft lejlighed til det, ville de have modtaget budskabet med et åbent sind. Men efter at de er blevet vildledt, er det dobbelt så svært at få dem til at undersøge beviserne for vor tro.    
Begynd arbejdet alle vegne. Begynd lige ved din egen dør, uanset hvor ubetydeligt og hvor lidt værdsat, det synes at være. Arbejd kun for Guds ære og din næstes bedste. glem dig selv, idet du i tro og med alvorlig bøn arbejder for Ham, som døde for at du kan leve. Gå til dine naboer og få et nært forhold til dem, så deres hjerter bliver varmet af din uselviske interesse og kærlighed. Hav sympati med dem, bed for dem, søg anledning til at gøre noget for dem. Hvis det er muligt, så prøv at indbyde nogle få og læs Guds Ord, så det kan oplyse deres hjerter. Vær på vagt som den, der skal stå til regnskab for menneskesjæle. Få mest muligt ud af den forret, Gud har givet dig - at få lov til at arbejde i Hans forgård. Forsøm ikke at tale med dine naboer og vise dem al den venlighed, du kan. Vi behøver mere af den ånd, der fik Paulus til at gå fra hjem til hjem og med tårer forkynde omvendelse til Gud og tro på den Herre Jesus Kristus.    
Når der kommer vækkelse i en menighed, skyldes det, at nogle enkelte alvorligt søger Guds velsignelser. De hungrer og tørster efter Ham, beder i tro og modtager derefter. De arbejder alvorligt med en følelse af deres store afhængighed af Herren - andre vækkes op til at søge samme velsignelse, og vederkvægelse kommer til deres hjerter. Arbejdet vil vokse, planer lægges i rette tid. Men personligt arbejde for venner og naboer vil udrette meget mere, end du tror. Sjæle, som Kristus døde for, går fortabt, fordi dette arbejde forsømmes. En menneskesjæl har en uendelig stor værdi - derom vidner Golgata. En sjæl vundet for sandheden vil være et redskab til at vinde andre. Resultatet vil blive en stadig voksende velsignelse og frelse. Dit arbejde kan muligvis udrette mere godt end store møder, hvis der i disse mangler personligt engagement. Hvis begge arbejder sammen under Guds velsignelse, kan resultatet blive endnu bedre. Men er der kun mulighed for den ene form for missionsarbejde, lad det da blive bibelstudium i hjemmene med personlig appel og private samtaler med familiens medlemmer - ikke om uvæsentlige ting, men om det store emne frelse. Lad mennesker forstå, at du har en Byrde for deres frelse.     
De mest fremgangsrige sjælevindere har været mænd og kvinder, der ikke var store i egne tanker, men gik frem i ydmyg tro. Guds kraft arbejdede sammen med deres bestræbelser - og mennesker blev overbevist og omvendte sig. Jesus arbejdede på samme måde. Han kom i personlig kontakt med dem, han ønskede at hjælpe. Med nogle få samlet omkring sig, begyndte Han sin dyrebare undervisning. En efter én standsede de forbipasserende for at lytte, indtil en stor skare med undren og ærbødighed lyttede til Guds ord fra den himmelsendte Lærer. Han foretrak ikke store forsamlinger. De største sandheder blev åbenbaret for enkeltpersoner. Kvinden ved brønden i Samaria hørte de vidunderlige ord: "..... den, som drikker af det vand, jeg giver ham skal til evig tid ikke tørste; men det vand, jeg giver han, skal i ham blive et kildespring til evigt liv".    
Samtaler med den ydmyge samaritanerinde var ikke forgæves. Den guddommelige Lærers ord gjorde et dybt indtryk på tilhørernes hjerter. Hun anerkendte Ham med glæde. Hun følte kraften i Hans hellige karakter og mærkede den himmelske indflydelse, der ledsagede de sandhedens ord, Han talte. Fuldkommen tillid fyldte hendes hjerte. Hun glemte rent sit ærinde ved brønden og skyndte sig hjem for at berømme Jesus for sine bofæller. Mange forlod deres arbejde for at komme til den fremmede ved Jakobs brønd. De stillede mange spørgsmål og lyttede ivrigt til Hans forklaring på meget, de ikke før havde forstået. Deres rådvildhed begyndte at forsvinde. De var som mennesker på et mørkt sted, der pludselig øjnede en lysstråle, som ledte dem ud i den klare dag. Træt og sulten sad Jesus der og spredte velsignelse omkring sig. Den ene sjæl, han arbejdede med, blev et middel til at nå andre og bringe dem til Verdens Frelser.    
Netop på denne måde er det, at Guds gerning har haft fremgang i verden. Hvis du lader dit lys skinne, vil andre blive oplyst. Jesus sagde: "Gå ud på vejene og ved gaderne og nød dem til at gå ind, så mit hus kan blive fuldt". (Luk 14,23) Dette betyder arbejde. Virksomhed og kristendom hører sammen. Vor mangel på erfaring i det kristne liv skyldes, at vi ikke arbejder for Herren. Hvis du ikke bruger dine muskler, vil dit legeme svækkes. Den samme lov gælder på det åndelige område. Vil du være stærk, må du øve dine kræfter. Tag dit kors op og løft dine byrder - gå frem i tro på Guds løfter. Tag Kristi åg på dig og erfar sandheden i Hans ord: "..... så skal I finde trøst for jeres sjæle". Forklar Bibelen for én, der ikke forstår den, så vil du ikke klage over træthed og mangel på interesse for sandheden. Dit hjerte vil blive grebet af iver for sjæles frelse, glæde over at vidne om din tro vil fylde dig og du vil forstå sandheden i Jesu ord: "Giv så skal der gives jer". Gør krav på Guds løfter i levende tro. Har Han ikke sagt: Bed, så skal der gives jer: søg, så skal I finde; bank på, så skal der lukkes op for jer. For enhver, som beder, han får, og den, som søger, han finder, og den, som banker på, for ham skal der lukkes op. "Men lad ham bede i tro".    
Alt for mange talenter ligger ubrugte hen. Måtte de dog komme i brug i Mesterens tjeneste, så Han ved sit komme kan få sit "tilbage med renter", og du selv bliver rigt velsignet. Da Jesus forlod denne verden, overlod han hvert menneske en gerning. Tager vil ikke vare på denne opgave, er det simpelthen uforsvarligt. Hvis du ikke er virksom for din tro, vil dit sind være som en maske, hvor Satan kan så tvivl og skepsis. De, der ikke har meget at bestille, får tid, at bringe falske rygter i omløb. "Intet at foretage sig" bringer splid i Kristi menighed og giver den et dårligt ry. Jesus siger: ..... den, som ikke samler med mig, spreder"    
Guds lov trædes under fød, og pagtens blod ringeagtes. Kan vi folde vore hænder og sige, at vi ikke har en opgave? Lad os vågne op! Kampen er på sit højeste. Den sidste styrkeprøve mellem sandhed og løgn nærmer sig. Lad os under Prins Emanuels blodplettede banner kæmpe troens gode strid og vinde evig ære. Sandheden vil sejre - og vi kan mere end sejre ved Ham, som har elsket os. Den dyrebare prøvetid er ved at rinde ud. Lad os se til, at vort arbejde kan bestå, så vi kan ære vor himmelske Fader og være med til at frelse sjæle, som Kristus har ofret sit liv for.    
Jesus og Hans disciple var omgivet af blindhed, stolthed, fordomme, vantro og had. Mennesker var fyldt med falske læresætninger, og intet andet end forenede og udholdende bestræbelser kunne give et vis mål af succes; men det store sjælevindingsarbejde kunne ikke lægges til side fordi der var vanskeligheder at overvinde. Det var skrevet om Guds Søn at Han "ikke begik fejl eller mistede modet."  

27 03 1888 Review and Herald Intet er skjult.*   
  "Fordi den onde gerning ikke i hast rammes af dommen får menneskenes hjerte mod til at gøre det onde."     
Århundrede efter århundrede har overtrædelser fejet over verden, selvom Gud har givet eksempel for hvad vil komme over dem som gør ondt, og har sendt advarende og irettesættende bønner til menneskeheden, har hans langmodighed dog forlænget anledninger og synderes prøver, og han har ikke eksekveret sin domfældelse, har de formastet hans barmhjertighed, og har gået efter deres egne hjerters indbildninger. De har ikke givet agt på Guds råd, heller ikke givet agt på hans irettesættelser. De har sagt: "Hvordan ved Gud dette? og har den Allerhøjeste kundskab?" De har handlet som om himlenes og jordens Skaber ikke har magt til at beskue deres veje, at der ikke hersker love os hans skabninger, og ingen hensyn til ret og retfærdighed.    
Hvis dem som overvejer at begå skjult kriminalitet var åbenlyse, så de hurtigere vil opdages og straffes, ville frygt for afsløring, foragt og lidelse holde dem fra opstand og modbydelige handlinger; men fristelser har fået mennesker til at tro at de kan dække over deres skyld for både Gud og menneskers øjne. Hvor ivrigt forsøger ikke den skyldige ikke at skjule sin virkelige karakter! Han påtager sig uskyldighedens og troskyldighedens udseende. Der vogtes nøje over enhver vej der fører til at opdage hans synd. Overtræderne danner deres stier i det skjulte og i mørke. De hader lyset, og vil ikke komme til lyset, fordi deres gerninger er onde. De har hele tiden brug for at finde midler til at skjule deres sjæles besmittelse, og de kan få held med at ikke blive opdaget blandt mennesker, men de har ingen planer der kan beskytte dem fra Den eviges blik og alt sene øjne. Sandhedens ord erklærer: "Der er intet skjult, som ikke skal åbenbares, og der er intet hemmeligt, som ikke skal blive kendt."    
Denne bedragets ånd med at gøre ondt, er deres fader Djævlens ånd. Endda i himlen, foran Guds lys og herlighed, troede Satan at han kunne skjule sine hemmelige tanker og oprørsplaner. Han brugte en så fuldendt visdom til at dække sin virkelige karakter og mål, at legioner af himlens engle blev bedragede, og de faldt fra deres loyalitet mod universets Gud for at tjene mørkets fyrste. Den samme slags bedrag viser sig hos dem som deler Satans fjendskab, og følger hans oprørske kurs imod Guds bud. At dække over syndens afskyelighed med lysets og uskyldighedens klæder, har den ondes metode fra begyndelsen af. På denne måde har det lykkes for ham at lokke sjæle til overtrædelse og udslettelse.    
Der er mange, som bekender Kristi navn, der i deres inderste ikke nærer interesse for hans sag. De har blot forskanset sig i en bekendelse til gudsfrygt, og har netop derved nedkaldt en større fordummelse over sig og er blevet mere vildledende og fremgangsrige medhjælpere for Satan i henseende til at føre sjæle i fordærv. Dem som bekender at holde Guds bud er ikke alle loyale tjenere for himlen. De ærer Gud med deres læber, men deres hjerter er langt fra ham. Tror de at de kan skjule deres veje fra Ham som forsøger hjertets skjulte tanker og ransager motivet i ethvert ord og i enhver handling?     
Lad ingen undskylde sig fra at tage disse ord til hjertet, med påstanden at han ikke er skyldig for at udbrede synd. Er du ikke skyldig i at begå synder som du, med din begrænsede dømmekraft, betragter af lille betydning? Det inspirerede ord siger: "Stræb efter fred med alle og efter hellighed; uden den skal ingen se Herren." Der er brug for at enhver sjæl ydmyger sig selv for Gud, og søger efter Kristi retfærdighed. Den mindste agtelse for uretfærdighed i hjertet vil skille os fra fællesskabet og himlens hjælp. Når vi søger Gud af hele hjertet, så er hans løfte: "Jeg vil være at finde hos dig."    
Thi syndens løn er døden. Rom 6,23. Hvor ringe man end anser en synd for at være, kan man kun holde fast ved den på bekostning af det evige liv. Hvad der ikke overvindes, vil overvinde os, og udvirke vor undergang. Vi må vaske vore karakterklæder i Lammets blod, indtil de er hvide og pletfrie.     
Adam og Eva fik sig selv overtalt til at tro, at en så ringe sag som at spise af den forbudne frugt ikke kunne få så frygtelige følger, som Gud havde sagt. Men denne ringe sag var synd, overtrædelse af Guds uforanderlige og hellige. Lov, og den lukkede op for dødens sluser og bragte ubeskrivelig ulykke over verden. Gennem alle tider er der fra vor jord opsteget et bestandigt klageråb, og hele skabningen sukker og er i veer som følge af menneskets ulydighed. Selve Himmelen har følt virkningen af menneskets oprør mod Gud. Golgata står som et mindesmærke over det forunderlige offer, der var påkrævet til soning for overtrædelsen af Guds lov. Lad os ikke betragte synden som noget ligegyldigt. Er ikke den evige Guds Søns hænder og fødder og side et evigt vidnesbyrd for hele universet om syndens ufattelige ondskab og forbandelse?    
Oh, om unge og gamle menneskers sind måtte få et rigtigt indtryk om syndens overmådelige syndighed. Oh, om alle måtte have en retmæssig erkendelse af dens forhånelse med Gud, og dens skade mod menneskene" Sandhedens ord erklærer: "Da skal I få eders synd at mærke, den skal nok finde eder." Den virkelige karakter i alle handlinger i jeres liv vil være bekendt. Også i dette liv kan der under Guds forsyn være nogle uventede omstændigheder som vil afdække dine skjulte onde handlinger; men skulle det lykkes for dig at skjule den virkelige karakter for menneskenes øjne, er der en uundgåelig dag sat til side for at afdække alle sjæle, som ikke angrer sine synder, og svigter alt ondt igennem Kristi styrke, som døde så vi kan leve. Skriften siger: "Thi hver en gerning bringer Gud for retten, når han dømmer alt, hvad der er skjult, være sig godt eller ondt " Præd. 12,14. Der er ikke skygge af tvivl om denne sag. Al synd der ikke er blevet angret og aflagt, vil ikke tilgives og udslettes fra optegnelses bøgerne, men vil stå som vidne imod syndere på Guds dag.    
Han kan have begået sine onde handlinger i dagens lys eller i nattens mørke; men de blev åbnet op og viser sig for Ham som vi har at gør med. Guds engle bevidner deres synd, og registrer det i ufejlbarlige optegnelser. Mennesker som ikke angrer vil ikke vil ikke undlade at modtage efter deres gerninger. Synden kan lade sig skjule, benægte og tildække for fader, moder, hustru, børn og omgangskreds. Ingen andre end de skyldige kan nære den ringeste mistanke om uretten, men for Himmelens fornuftvæsener ligger den blot. Den mørkeste nats mørke, det hemmeligste af alle bedrageriske kunstgreb er ikke tilstrækkeligt til at tilsløre blot en eneste tanke for den Almægtiges viden. David anerkendte dette da han udbrød: "Hvorhen skal jeg gå for din ånd, og hvor skal jeg fly for dit åsyn? Farer jeg op til himlen, da er du der, reder jeg leje i dødsriget, så er du der." . . . Og siger jeg: "mørket skal skjule mig, lyset blive nat omkring mig!" så er mørket ej mørkt for dig, og natten er klar som dagen, mørket er som lyset."    
Herren så Adam og Eva, da de tog af den forbudne frugt. I bevidsthed om deres skyld flygtede de fra hans nærhed og "skjulte sig", men Gud så dem; de kunne ikke skjule deres skam for hans blik. Da Kain dræbte sin broder, tænkte han at skjule sin forbrydelse ved at nægte at have gjort det, men Herren sagde: "Din broder blod råber til mig fra jorden." 1. Mos 4,10. De synder verdens indbyggere begik før vandfloden, blev noteret og registreret i himlen; og fordi de ikke omvendte sig over Noas forkyndelse, blev de hjemsøgt af ødelæggelse. Gud så tøjlesløse Sodomas fordærv, og efter at Lot og hans familie havde skyndt sig bort fra dens bygrænser, lod han komme ild og regn ned på byen, og den blev forvandlet til aske, og danne "et eksempel for dem som levede ugudeligt senere hen." Da verdens Forløser vandrede rundt blandt mennesker, bar på forhånelse, skam og foragt, så Faderen alle ydmygelser. Ethvert bespottende ord eller smil, enhver forhånende handling og i had, bliver bemærket i erindringsbøgerne. Det jødiske folk led forfærdelige domme, fordi de forkastede Herren fra himlen; men deres handlinger blev ikke belønnet til fulde. Dem som forhånede og korsfæstede Guds Søn vil komme frem fra deres grave, og det der er gjort skjult og i mørke, såvel som dem det der er gjort i dagens lys, vil blive fremvist for dem, idet de viser sig for den uendelige Fader. Enhver overtrædelse vil få sin retfærdige gengældelses løn på den endelige gengældelsesdag.    
Al synd, der ikke bliver angret og bekendt, bliver stående i regnskabets bøger. Den bliver ikke udslettet, den vil ikke forud komme for dommen for at blive ophævet ved Jesu forsonende blod. Hvert eneste menneskes synder er samlet sammen og vil blive skrevet op med den største nøjagtighed, og lyset fra Guds lov, som trænger gennem alt, vil prøve hver mørkets hemmelighed. I forhold til deres lys, deres muligheder og deres viden om Guds krav vil fordømmelsen ramme dem, der har forkastet Guds nåde.    
Den sidste afgørelses dag ligger lige foran os. I denne alvorlige og rædselsfulde time vil mandens utroskab blive afsløret for hustruen, og hustruens utroskab for manden. Forældre vil da for første gang få at vide, hvad deres børns egentlige karakter var, og børnene vil få de fejltagelser og fejl at se, som prægede deres forældres liv. Manden, som sjal fra sin næste ved hjælp af falske forestillinger, vil ikke slippe med sit usle mammon. Gud har i sine bøger en nøjagtig beretning af ethvert uærligt regnskab og enhver ufin behandling. Gud lader sig ikke narre ved en tilsyneladende gudsfrygt. Han tager aldrig fejl i sin bedømmelse af sindet. Mennesker kan lade sig narre af dem, som i deres hjerte er moralsk fordærvede, men Gud gennemskuer enhver forklædning og læser de inderste tanker: Hver eneste sjæls moralske værd vejes på den himmelske helligdoms vægt. Burde ikke disse alvorlige tanker påminde os, så vi kunne holde op med at gøre det onde og lære at gøre det gode? Ved et liv i synd vindes der intet andet end håbløs fortvivlelse.    
Bibelen forkynder Gud lov som et fuldendt forbillede, hvorefter vi skal danne livet og karakteren. Det eneste fuldkomne eksempel på lydighed mod dens forskrifter finder vi i Guds Søn, den fortabte menneskeslægts frelser. På. ham findes der ingen plet af uretfærdighed, og vi har fået befaling om at følge i hans fodspor. Vi har Guds ords belæringer og formaninger, indbydelser og løfter, og skal vi så bringe vore sjæle i fare ved at forlade et prik eller tøddel fra den guddommelige lov? Gud siger til enhver af os: "Jeg kender dine gerninger."    
Vi nærer det højtideligste forhold til hinanden. Vor indflydelse er altid enten for eller imod sjæles frelse. Enten samler vi med Kristus, eller også spreder vi. Vi bør vandre ydmygt, og gøre lige stier, så vi ikke vender andre bort fra den rette vej. Vi må bevare den strengeste renhed i tanke, ord og handling. Lad os huske, at lyset fra Guds åsyn finder vore hemmelige synder. Satan vækker forkerte tanker og følelser, selv hos de bedste, men hvis de ikke næres, hvis de tilbagevises som usømmelige, bliver sjælen ikke besmittet af synd, og andre mennesker vil ikke tage skade af deres indflydelse. Oh, måtte vi blive en duft af liv til liv for vore medmennesker!    
Der er brug for en dybere påskønnelse af Guds hellige sandhed. Hvis alle indser højtideligheden og tyngden af budskabet, vil mange af de synder som nu begås hensynsløst ophøre iblandt os. Er det ikke for ofte at almindelige tanker og samkvem blandes med sandhedens hellige temaer? Hvor dette end sker, så fornedres standarden. Jeres eksempel leder andre til at se let på sandheden, og det er en af de største synder i Guds øjne.    
Det er enhvers privilegium at leve således, at Gud kan godkende og velsigne ham. Hver time må du have samfund med Himmelen. Det er ikke din himmelske Faders vilje, at du stadig skal leve i fordømmelse og mørke. Det behager ikke Gud, at du stiller dig selv i mørket. Du bør opelske selvrespekt ved at leve således, at du har fred med din egen samvittighed, med mennesker og engle. Det er ikke vidnesbyrd om sand ydmyghed, at du går med bøjet hoved og hjertet fuldt af tanker om din egen person. Det er dit privilegium at gå til Jesus og blive renset og stå foran loven uden skam og samvittighedsnag. "Så er der da nu ingen fordømmelse for dem, som er i Kristus Jesus." Rom 8,1. Selv om vi ikke bør tro mere end tilbørligt om os selv, fordømmer Guds ord ikke rimelig selvrespekt. Som Guds sønner og døtre bør vi have en værdig karakter, hvor stolthed og selvhævdelse er bandlyst.    
Grib i tro fat om Guds løfter. Jesus er mægtig til at frelse sit folk fra deres synder. Lyset fra Himmelen har oplyst vor sti. Synden er blevet afsløret for os gennem ordet og ved sandhedens Ånd, så vi ikke skal findes som overtrædere af de guddommelige forskrifter, og der ikke er mulighed for at undskylde sig med uvidenhed. Budet lyder: "Hold dig fra uretfærdighed!" 2 Tim 2,19. Vi må fremdrive sandhedens grundprincipper på gamle og unge. Vi må nå til et højere plan. Vi må hungre og tørste efter retfærdighed. Lad råbet nå op til Gud efter visdom, for lys, for guddommelig kraft. "Bed, og så skal der gives jer." Vi er i de sidste dages farer. Dommen står foran os, og hvordan skal vi vise os, som har fået lys fra den himmelske Helligdom, medmindre vi "renser os selv fra al kødets og åndens besmittelse," og er fuldstændig "hellig i Gudsfrygt?"  

3 04 1888 Review and Herald Ransag skrifterne   
 Tekst: " I ransager skrifterne, fordi I mener i dem at have evigt liv; og det er dem, som vidner om mig." Joh. 5,39. " Til læren og vidnesbyrdet! Således skal visselig de komme til at tale, som nu er uden morgenrøde." Es. 8,20.     
 "Vi er så taknemmelige for det urokkelige profetiske ord, som sikrer at ingen behøver at føres vild. Vi ved, der er fabler og vranglære i verden i disse tider. Vi ønsker at kende sandheden. For at opnå kundskab må vi selv foretage grundige undersøgelser Det lader sig ikke gøre ved en overfladisk gennemlæsning af Skriften, men vi må sammenligne skrift med skrift. Vi må selv granske Skriften, for ikke at føres på vildspor. Skønt mange tager fejl, fordi der er så mange forskellige lærdomme i vor verden, er der kun én sandhed. Du vil måske møde mange, som påstår at de har sandheden, men det er din forret selv at ransage skrifterne. "Til læren og vidnesbyrdet. Således skal visselig de komme til at tale, som nu er uden morgenrøde." Vi må selv kende Skriften, så vi kan forstå det virkelige grundlag for det håb, vi ejer. "    
 "Apostlen fortæller os, at vi skal være rede til med sagtmodighed og frygt at give en begrundelse overfor enhver, der spørger om det håb, som er i os. "Tydes dine ord, så bringer de lys, de giver enfoldige indsigt." Det er ikke nok at læse, men Guds ord må trænge ind i vore hjerter og vor forstand, for at vi kan blive stadfæstet i den velsignede sandhed. Hvis vi skulle forsømme at lære sandheden at kende for os selv ved at undlade at ransage Skrifterne, og derved blive ført på afveje, vil vi blive holdt ansvarlige. Vi må nøje ransage Skrifterne, så vi kan vide, hvad Herren venter af os. Selv om vore forstands evner skulle være begrænsede, vil flittigt studium af Guds ord gøre os stærke i Skriften og i stand til at forklare den for andre."    
Enhver kirke som skal løftes op til dette kongerige, må oplæres i henhold til denne sandhed. "Høsten er stor men arbejderne få." Lærerne som fremholder sandheden kan ikke stå ved din side for at sikre at du ikke følger de vildfarelser der oversvømmer landet, men hvis du er grundfæstet i Skriften, vil du selv føle dit ansvar og selv undersøge Skriften, så du kan være til hjælp for andre. Selv de små menigheder med kun få medlemmer kan hver for sig være en kraft til udbredelse af sandheden. Enhver må føle, at der påhviler ham et alvorligt ansvar for at opbygge sin lille menighed i den hellige tro. Netop fordi der kun er få, må hvert enkelt medlem inderligt søge en levende forbindelse med Gud, fordi din indflydelse er afgørende for hvorvidt din omgangskreds vil tage imod sandheden.     
 "Kristus sagde: "I er verdens lys." Derfor må du benytte enhver mulighed til at lade lyset skinne. Den eneste måde, hvorpå du kan vide, at du har det sande lys fra Himmelen, er at sammenligne det lys, du har fået, med Skriften. Nu skulle Josva indtage Mosses stilling og vejlede Israels børn med råd. Foran dem lå krig, hvis de skulle drive de uønskede folk ud af landet. Josva skulle have Helligånden med sig i alt han foretog sig. Og han skulle have Helligånden med sig, ved at være lydig imod alle Guds betingelser. Han skulle meditere dag og nat, for at han kunne vide om han gjorde Guds vilje. Du vil, som jeg, møde mennesker som erklærer at de er hellige. Der er en fortryllende indflydelse over denne doktrin. De vil fremføre for dig en forunderlig brug af tankegangen, for at vise dig at Herren leder dem og lærer dem. Hvordan kan du da se om Herren leder dem? Der er en måde. "Ved loven og ved den hellige skrift, hvis de ikke taler i overensstemmelse med dette ord er det fordi der ikke er noget lys i dem."     
Hvis det vækker fjendskab i menneskets hjerter når Herren, den store Jehova, nævnes, kan du vide at personen ikke har nogen forbindelse med Gud. Nogle vil påstå at de har stor tro på Jesus og at der ikke er noget du kan gøre men Kristus vil gøre det for dig. Når Kristus kalder de døde frem, vil det helt afhænge af dine handlinger om du vil opstå til evigt liv eller til evigt fortabelse. For hvem disse sandheder er blandet med vildfarelser, kan ikke se hvad der er sandt og hvis du indbyder dem til at studere skriften med dig, for at se hvad Herren siger, har jeg kun oplevet at svaret var at de ikke havde behov for at læse skriften, for Herren fortalte dem hvad de skulle gøre.    
Guds stemme taler til os gennem sit ord, og der er mange stemmer som vi vil høre; men Kristus har sagt at vi skal være klar over dem som vil sige: Her er Kristus eller der er Kristus. Hvordan kan vi da vide at de ikke har sandheden, medmindre vi bringer alt ind i skrifterne? Kristus har advaret os at passe på falske profeter som vil komme til os i hans navn, og sige at de er Kristus. Hvis vi nu tager det standpunkt at det ikke er vigtigt for at forstå skrifterne for sig selv, vil I være i fare for at føres vild af den lære. Kristus har sagt at der vil være en gruppe som på gengældelses dommens dag vil sige: "Herre, herre, har vi ikke profeteret i dit navn? og uddrevet djævle i dit navn? og gjort mange forunderlige gerninger i dit navn?" Men Kristus vil sige: "Vig bort fra mig, I som udøver uretfærdighed."    
Nu ønsker vi at forstå hvad synd er; at det er overtrædelse af Guds lov. Det er den eneste som skriften giver. Derfor ser vi at dem som hævder at blive ledt af Gud, og går direkte bort fra ham og hans lov, ransager ikke skriften. Men Herren vil lede hans folk; for han siger at hans får vil følge efter, hvis de hører hans stemme, men en fremmed vil de ikke følge. Da tilkommer det os at forstå skrifterne grundigt. Og vi skal ikke spørge om andre har sandheden; for den vil ses kunne ses i deres karakter.    
Den tid kommer, da Satan vil gøre mirakler lige for dine øjne og give sig ud for at være Kristus; og hvis du ikke er godt grundfæstet i Guds sandhed, vil du blive lokket bort fra det, du bygger på. Din eneste redning er at lede efter sandheden som efter en skjult skat. Søg efter sandhed som ville du grave efter skatte i jorden. Læg Guds ord, Bibelen, frem for din himmelske Fader og sig: Oplys mig, vis mig, hvad der er sandhed. Og når Helligånden kommer ind i dit hjerte, og indprenter sandheden i din sjæl, vil du ikke uden videre give den fra dig. Du har fået en sådan erfaring i at studere skriften, at alt det vigtige er rodfæstet. Det er vigtigt at du til stadighed studerer skriften. Du skal fylde dit sind med Guds ord, for du vil måske blive sat hvor du ikke vil have det privilegium at kunne mødes med Guds børn. Da vil du ønske at have Guds ords skat gemt i dit hjerte og når modstand omringer dig, vil du have brug for at sammenligne alt med skriften.    
I skal ikke miste modet eller blive afmægtige. Ordet til Josua er: "Vær stærke, og ved godt mod;" for der er et stort arbejde foran dig. Og hans succes beror på hans lydighed mod Gud. Når fristeren kommer ind og distraherer dig, og dit sind er fyldt med skrift ord, du vil sige: Jeg kan ikke gøre dette onde og synde imod Herren. Josef kunne modstå fristen fordi han gør Gud til sin tilflugt. Han udbryder: "hvor skulle jeg da kunne øve denne store misgerning og synde mod Gud!" Han stolede på Gud, og hans sjæl blev beskyttet; og det er den eneste sikkerhed for os. Dem af jer som gå ud på missionsmarken for at gøre noget for Mesteren, bør være godt fortrolig med skriften. Hvis I forstår dem selv, så kan I lede andre til at kende dem. Der er mere at gøre end blot prædikener fra talerstolen. Enhver af jer bør drage nær til Gud, så han kan drage nær til jer. Og I må tro at I vil få fremgang og sejr, hvis I ydmygt og i gudsfrygt griber fat i arbejdet. Men der er ikke sikkerhed for jer hvis I ikke forstår hvad skrifterne siger, og fører dette ud i det daglige liv og erfaring. Tag med hvor I end kommer hen. På den måde vil i befæstes imod de bedrag som opfylder verden på nuværende tidspunkt, og vil få sejr gennem Jesus Kristus vor Herre.  

17 04 1888 Review and Herald Guddommelig Visdom.   
 Da Paulus rejste fra Berøa, gjorde han holdt hos athenerne, for at vente på Silas og Timoteus skulle komme; "oprørtes hans ånd, da han så, hvor byen var fuld af afgudsbilleder. Han talte da i synagogen med jøderne og de gudfrygtige og daglig på torvet med dem, han traf på. Både nogle af de epikuræiske og af de stoiske filosoffer indlod sig i ordskifte med ham; og nogle sagde: "Hvad kan han vel mene, det snakkehoved?" andre: "Han synes at være en, som forkynder fremmede guddomme" fordi han forkyndte evangeliet om Jesus og om opstandelsen." Filosofferne som gik i samtale med apostlen blev hurtigt overbevist om at hans kundskab overgik deres egen. Han var kompetent til at møde deres modstand på deres præmisser, sammenlignede logik med logik, lærdom med lærdom, filosofi med filosofi, og talekunst med talekunst.    
Ved slutningen af sit arbejde så han efter resultaterne af sit arbejde. Ude i den store forsamling der have lyttet til hans velformulerede ord, var der kun tre som blev omvendt til troen. Han besluttede fra det tidspunkt af at han ville fastholde evangeliets enkelhed. Han var overbevist om at verdens lærdom var kraftesløs til at bevæge menneskers hjerter, men at evangeliet var Guds kraft til frelsen.    
Paulus skrev til korinterne: "Da jeg kom til jer, brødre, kom jeg heller ikke og forkyndte jer vidnesbyrdet fra Gud med fremragende veltalenhed eller visdom. Thi jeg havde fattet det forsæt ikke at ville vide af noget andet, medens jeg var iblandt jer, end Jesus Kristus, og det som korsfæstet." Han erklærer: "Thi Kristus har sendt mig . . . . for at forkynde evangeliet ikke med visdom i tale, for at Kristi kors ikke skulle tabe sin kraft. Thi ordet om korset er vel for dem, som fortabes, en dårskab, men for os, som frelses, er det en Guds kraft. Thi der står skrevet: "Vismændenes visdom vil jeg lægge øde, og de kloges klogskab vil jeg gøre til intet."    
Den store og væsentlige kundskab er kundskab om Gud og hans ord. Peter formanede sine brødre til at "vokse i nåden, og i vor Herre og Frelsers Jesu Kristi kundskab." Til daglig burde der være vækst i åndelig forståelse; og en kristen vil vokse i nåden netop i forhold til, hvor afhængig han er af og hvor højt han værdsætter Guds ords lære og vænner sig til at grunde over det guddommelige.    
Al stolthed over anskuelser og afhængighed af denne verdens visdom er lidet lønnende og frugtesløse. Når mennesker, i stedet for ydmyget at modtage Guds sandhed i den form det nu er sendt til dem, begynder at kritisere ordet og deres opførslen som bringer det, stadfæster de deres mangel på åndelig opfattelse og deres ønske om påskønnelse af Guds sandhed, som er betydelig vigtigere end det mest kulturelle og indtagende foredrag. En kritisk tale, nedsættende Guds budskab, kan starte en kæde af vantro i nogles sind, som vil resulterer i sandheden ikke har nogen effekt. De som konstant kæmper for at værdsætte ydmyghed og troskab, får langt fra nogen fordel af denne fremgangsmåde. Al stolthed over lærdom og al afhængighed af videnskabelig kundskab, som du lader komme mellem din sjæl og Bibelens ord, vil visselig lukke dit hjertes dør for den sagtmodige og ydmyge Jesus og hans enkle religion.    
Verdens forløser kom ikke med ydre pragt eller tegn på verdslig visdom. Menneskene kunne ikke se Guds Søns herlighed under fornedrelsens forklædning. Han blev "foragtet og forkastet af mennesker, og sorgernes menneske, og kendte til bedrøvelse." For dem var han et rodskud fra den tørre jord, uden den form eller skønhed de ønskede af ham. Men han erklærede: "Herrens Ånd er over mig, fordi han salvede mig, at jeg skal gå med glædes bud til fattige. Han sendte mig for at udråbe for fanger, at de skal få frihed, og for blinde, at de skal få deres syn, for at sætte fortrykte i frihed" og udråbe et nåde år fra Herren."    
Kristus mødte menneskene på deres eget stade. Han fremstillede den klare sandhed for dem i det mest overbevisende og enkle sprog. De beskedne fattige, dem, der havde mindst uddannelse, kunne ved tro på ham forstå de mest ophøjede guddommelige sandheder. Ingen behøvede at rådføre sig med de lærde rabbinere om, hvad han mente. Han forvirrede ikke de uvidende med mystiske slutninger eller brugte uvante lærde ord, som de ikke havde noget kendskab til. Den største lærer, som verden nogen sinde har kendt, var den klareste, enkleste og mest praktiske i sin undervisning.     
Medens præsterne og rabbinerne forvissede sig selv om deres kompetence til at undervise folk, og endog hamle op med Guds Søn i at udlægge de læresætninger, anklagede dem for at ikke kende til Skriften eller Guds kraft. Det er ikke verdens store menneskers lærdom der åbner genløsningsplanens mysterier. Præsterne og rabbinerne have studeret profetierne, men de opdagede ikke de dyrebare ikke beviserne for Messias ankomst, og den måde han kom på, og hans mission og karakter. Mennesker som hævder at være tillid værdig, på grund af deres visdom, indser ikke at Kristus var livets Fyrste.    
Rabbinerne så med mistænksomhed og foragt på alt som ikke lignede verdslig visdom, national ophøjelse, og religiøs eksklusivitet; men Jesu mission var modsat disse store onder, for at rette et fejlagtigt indblik, og udvirke en reform i tro og moral. Han henledte opmærksomheden på et rent liv, et ydmygt sind og hengivenhed til Gud og hans sag uden at give håb om verdslig ære og belønning. Han måtte frigøre gudsfrygten for den snæversynede, egenkærlige formalisme, som gjorde den til en byrde og skam. Han måtte fremholde en fuldstændig, harmonisk frelse for alle. Den begrænsede nationale, afvisende holdning over for andre måtte forandres, for at hans frelse skulle nå til jordens ender. Han frydede sig i ånden, når han så de fattige i denne verden ivrigt tage imod det dyrebare budskab, som han bragte. Han så op mod himmelen og sagde: "Jeg priser dig, Fader, Himmelens og jordens Herre! fordi du har skjult dette for de vise og kloge og åbenbaret det for de umyndige." Matt 11,25.    
Det er den ydmyge af hjertet, der modtager den vejledning fra Himmelen, som er mere værd end alverdens hovmodige visdom. Ved troen på Guds søn finder en karakterforvandling sted. Vredens barn bliver Guds barn. Han går fra død til liv. Guds Søns uendelige offer er en forsoning for den angrende synders overtrædelser. Han bliver åndeligt indstillet og kan fatte de åndelige sandheder. Guds visdom oplyser hans sind, og han læser vidunderlige sandheder i Guds lov. Denne frelse, som tilbyder overtræderen tilgivelse, skænker ham den retfærdighed, som kan stå for den Almægtiges ransagende øje, den retfærdighed, som sejrer over Guds og menneskets mægtigste fjende og skænker modtageren evigt liv og glæde.    
Det er frelsens fuldkommenhed, som gør den så ufattelig stor. Intet menneske kan ved hjælp af verdslig visdom måle eller forstå den. Den kan granskes med grundighed og mål bevidsthed, men sindet fortaber sig og må give op over for dens ophavsmands ufattelige majestæt. Men den sjæl, som i samfund med Gud dvæler ved hans uendelige rigdomme, ophøjes og kan bedre fatte dybden og højden og herligheden i frelsens plan. Idet hjertet er omvendt til sandheden, er forvandlingsværket i gang. Fra dag til dag har den kristne større mål af forståelse. Hans evner udvikles og styrkes til at fatte og med forøget dygtighed og visdom udføre Guds krav. Det sind, der fuldt og helt er overgivet til Gud, udvikler sig under Helligåndens ledelse normalt og harmonisk. Den svage, ustadige karakter forvandles ved Guds kraft til en stærk og stabil karakter. Stadig gudsfrygt og fromhed skaber så nært et fællesskab mellem Jesus og hans discipel, at den kristne kommer til at ligne ham i sind og karakter. Efter at den ydmyge Kristi efterfølger har haft samfund med Guds Søn, er han blevet et menneske med sunde principper, en klar forståelse og sund dømmekraft. Han har forbindelse med Gud, kilden til lys og forstand.     
Mænd med den største uddannelse og de største talenter har lært de mest dyrebare lærdomme af Jesu beskedne og ringe efterfølgeres liv og eksempel, af mennesker, som verden kalder "ulærde". Men dersom menneskene kunne få et dybere indblik, ville de se, at disse beskedne mennesker havde fået en uddannelse i den højeste af alle skoler, ja, i skolen hos den guddommelige lærer, der talte, som intet åndet menneske har talt. Dem som ønsker at være alt det som Gud vil have mennesker til at være i dette liv, bør gå i Kristi skole, og lære af Ham som er sagtmodig og ydmyg af hjertet.    
Men lad os ikke mene, at vi skulle søge at hindre oplysning eller undervurdere åndelig kultur og orden. Gud vil, at vi skal blive ved med at være disciple, så længe vi bor på denne jord, altid lære og handle under ansvar. Vi bør være ihærdige flittige til at lære andre ved forskrift og eksempel, det som vi har lært; Men ingen burde sætte sig selv til doms for at udmåle sin broders brugbarhed og duelighed, fordi denne har haft få muligheder for at opnå boglig lærdom. Han er måske rig på en mere sjælden visdom. Han har måske fået praktisk uddannelse i kundskab om sandheden, Salmisten siger: "Tydes dine ord, så bringer de lys, de giver enfoldige indsigt." Sal. 119,130. Det er ikke blot at lære ord, eller en teologisk kundskab til skrifterne, der giver dette lys og denne forståelse for det enkle. Var det sådan, ville Jesus ikke have sagt til jøderne: "I farer vild, fordi I hverken kender skrifterne eller Guds kraft?" Den visdom, som salmisten taler om, er den, som opnås, når sandheden lukker sig op for sindet og ved Guds ånd arbejder i hjertet, og når dens grundsætninger præger sindet ved et liv i praktisk gudsfrygt. Gennem forbindelse med Gud, vil den kristne have et klarere og bredere syn, uhildet af hans egne fordomsfrie meninger. Hans dømmekraft vil være mere gennemtrængende, mere velafbalanceret og vidtrækkende. Hans forståelse, der ansporer til arbejde, er blevet brugt på at betragte ophøjede sandheder, og idet han opnår himmelsk kundskab, ser han bedre sin egen svaghed, og vokser i ydmyghed og tro.     
Det er Guds Ånd, som levendegør sjælens livløse åndsevner til at værdsætte det himmelske og drager kærligheden mod Gud og sandheden. Hvis ikke Jesus er til stede i hjertet, er de fromme gerninger kun død og kold formalisme. Det længselsfulde begær efter samfund med Gud holder hurtigt op, når vi bedrøver Guds And, men når Kristus er herlighedens håb i os, drives vi stadig til at tænke og handle, så det bliver til Guds ære. Disse spørgsmål vil melde sig: "Vil dette blive til Guds ære? Vil dette vinde hans bifald? Vil jeg kunne bevare min ærlighed, hvis jeg indlader mig på dette foretagende?" Gud må gøres til sjælens rådgiver, så vil vi blive ført ad trygge stier, og Guds vilje vil blive vort livs øverste vejleder. Dette er den himmelske visdom, tildelt sjælen af lysets Fader, og den gør en kristen, hvor ringe han end er, til verdens lys.  

8 05 1888 Review and Herald Nogle vil forlade troen   
 Da verdens, frelser vandrede blandt mennesker, var der mange, der sluttede sig til ham som hans disciple, men som bagefter svigtede ham og blev hans bitreste fjender. Frelseren satte deres tro på prøve og afslørede den sande karakter hos dem, der lod mest ivrige i troen, ved at indprente dem åndelige sandheder. En gang da skarerne var samlet omkring ham, sagde han en sandhed der afslørede vilkårene for hans tjeneste, og folk blev fornærmet. Jesus sagde til dem: "Hvis I ikke spiser Menneskesønnens kød og drikker hans blod, har I ikke liv i jer. . . . . . . . Da sagde mange af hans disciple, som havde hørt ham: "Det er en hård tale; hvem kan holde ud at høre på den?" Men da Jesus vidste ved sig selv, at hans disciple knurre de over dette, sagde han til dem: "Forarger det jer? Hvad da, om I får at se, at Menneskesønnen stiger der op, hvor han var før? Det er Ånden, som gør levende, kødet gavner intet; de ord, som jeg har talt til jer, er ånd og er liv. Men der er nogle af jer, som ikke tror." Thi Jesus vidste fra begyndelsen, hvem det var, der ikke troede, og hvem det var, der skulle forråde ham. Og han sagde: "Derfor har jeg sagt jer, at ingen kan komme til mig, uden det bliver givet ham af Faderen." Af den grund trak mange af hans disciple sig tilbage og vandrede ikke mere med ham."    
Frelseren kendte deres karakter som hævde at være hans efterfølger, og hans ord prøvede kvaliteten af deres tro. Han sagde en hellig og evig sandhed, om det forhold der må eksistere mellem ham selv og hans efterfølgere. Deres åndelige liv må understøttes ved inddrage sandhedens principper. De må acceptere, tro og handle på det ord der udtales, som var ånd og liv; og derved vil de få del i guddommelig natur. De måtte ligne Kristus, være ydmyge og sagtmodige, selvfornægtende, selvopofrende de måtte vandre ad den snævre vej, som manden fra Golgata havde trådt, hvis de ville have del i livets gave og Himmelens herlighed. Men prøven var for hård. De vandrede ikke mere med ham. De kunne ikke udholde at høre og heller ikke forstå beskaffenheden af den sandhed, han prædikede.    
Idet de vendte bort fra den guddommelige Lærer, tog en anden ånd magt i deres sind. De kunne ikke se noget tiltrækkende hos Ham som de tidligere var så interesseret i. De søgte efter hans fjender, for de var i harmoni mere deres ånd og deres værk. De fremførte alle slags falske efterretninger, fejlfortolkede hans ord og forfalskede hans udtalelser, og angreb hans motiver, og derved ophidsede menneskers lidenskaber, og bekræftede dem i had og vantro. De understøttede deres handlinger ved at samle alle punkter op, som kunne vendes imod ham; og oprøre en sådan harme hos disse frafaldne at hans liv var i fare, og han kunne ikke vandre i Jødeland, men tog til Galilæa. Endog hans slægtninge blev så påvirkede at de kom med i denne fordømmende og van troende bitterhed, og tænkte at han ikke kan være Messias. De var utilfredse med hans arbejdsmetode, og gav udtryk for at om han var folkets frelser, måtte han tilkende gøre sig selv ved at udvise sin kraft, og understøtte hans kraft "For," siger det inspirerede ord, "ikke en gang hans brødre ville tro ham." Vantroen fra hans slægtninge skar Jesu hjerte mest.    
Hvilken position var det for Guds søn, himlens Majestæt! "Han kom til sine egne, og hans egne tog ikke imod ham." Endog ikke hans brødre troede ham. Men beviste dette at hans mission er en fejl? Ødelagde det hans sandhed og gjorde ham til en falsk lærer, en bedrager? Jesus svarede sine ikke troende brødre, idet de tilskynde ham til at bevise sit messias skab for verden: "For mig er tiden endnu ikke kommet; men for jer er tiden altid for hånden. Verden kan ikke hade jer; men mig hader den, fordi jeg vidner om den, at dens gerninger er onde." "Og der var megen mumlen om ham blandt folkeskarerne; nogle sagde: "Han er en god mand;" men andre sagde: "Nej, han fører folk vild."    
Der blev en splittelse blandt folk om verdens Genløser. De søgende gør det. Dem der påskønner gør det, og dem som elskede sandheden gav deres kendelse på Jesu retfærdighed; men hvor det onde end er, så forener det sig med det onde for at udslette det gode. Faldne mennesker og faldne engle vil, i samme målsæt og princip, forene sig med et desperat og besluttet fællesskab der modvirker sandhed og retfærdighed. Når Satan kan tilskynde mennesker, ligesom han kan tilskynde engle, til at forene sig med ham i oprør, har dem som sine allierede og med svorede i enhver virksomhed dannet for at sjæles lokkes bort fra sandhedens principper. Uanset hvilken splittelse der kan være bland dem selv om forskellige ting, er de onde gået sammen i deres modstad og had til sandheden.    
Guds ord erklærer at Kristi efterfølgere vil kaldes til at udholde trængsler for sandhedens skyld. Paulus siger: "Sådan skal også alle de, som vil leve et gudfrygtigt liv i Kristus Jesus, blive forfulgt." for "onde mennesker og bedragere kommer længere og længere ud i det onde; de fører vild og farer vild." Vor Herre sagde: "Dette har jeg talt til jer, for at I ikke skal forarges. De skal udelukke jer af synagogerne, ja, den tid skal komme, da enhver, som slår jer ihjel, skal mene, at han derved dyrker Gud." Med hvilken iver vil ondskabens medarbejde udøve deres sataniske mål! De vil sætte lys i stedet for mørke, og mørke i stedet for lys, indtil de oprigtig tror at de er Guds tjenere, og gør ham tjeneste ved at forfølge hans børn. Sådan har det været i kampene førhen; og i Guds afsluttende arbejde vil den samme ånd vise sig. Profeten sagde: " Og dragen vrededes på kvinden og gik bort for at føre krig mod de andre af hendes slægt, dem, der holder Guds bud og bevarer Jesu vidnesbyrd." Jesus blev behandlet som den værste forbryder, og tjeneren er ikke større end sin Herre. Frelsen sagde: "Og det skal de gøre, fordi de hverken kender Faderen eller mig. Men dette har jeg talt til jer, for at I, når den tid kommer, skal mindes, at jeg har sagt jer det.     
I disse sidste dag, hvor lovløsheden tager til, og kærligheden hos mange bliver kold, vil Gud have et folk til at herliggøre hans navn og irettesætte uretfærdighed. De skal være et "ejendomsfolk", som vil være tro mod Guds lov, når verden søger at gøre dens forskrifter ugyldige; og når Guds omvendende kraft virker gennem hans tjenere, vil mørkets hære opstille sig i bitter og afgjort modstand. Satan vil virke med "al løgnens magt og tegn og undere og med al uretfærdighedens forførelse." Han vil benytte ethvert bedragerisk påfund til at forføre menneskers sjæle, og om "det er muligt", vil han "føre endog de udvalgte vild."    
Vi må tage hele Guds rustning på, at vi vil kunne stå. Der vil være en stadig kamp fra tidspunktet fra vor beslutning at vi tjener himlens Gud, indtil vi er udfriet af denne nuværende onde verden. Der er ingen fritagelse fra denne krig. Guds arbejde for denne tid kan ikke udrettes uden at vække modstand, skam og bagvaskelse. Satan er fjende af sandheden, og han vil tage alle kampmidler i anvendelse imod dens talsmænd. Hans bestræbelser for at kuldkaste Guds ord vil ikke begrænses helt til de erklærede fjenders rækker; men bland dem som hævder at tro og praktisere den, " skal nogle falde fra troen". Nogle af dem som har vendt sig bort fra Bibelens læresætninger giver indtrykket at det arbejde mennesker har fået betroet i dag, vil hurtig afsluttes, og derved gøre det tydeligt at de har regnet sig selv som sandhedens grundpiller. "Dog, Guds faste grundvold står urokket, beseglet med denne indskrift: "Herren kender dem, der hører ham til;" og arbejdet fortsætter med at fuldbyrde det sikre profet ords opfyldelse. Den uendelige gud er ophavsmand og vedligeholder sit arbejde for hans folk. Kristi sag står ikke i menneskers visdom, og den kan ikke nedtrædes af hans kraft. "Herren kender dem at de er hans." Han kan se sjælenes standhaftighed, som står i tro, som ikke vil bevæges fra deres alliance med ham og hans lov. Han læser sine børns hjerter, og kender dem som ikke tror ham.    
Vort arbejde er agresivt, og som Jesu trofaste soldater, må vi bære det blodbestænkte banner ind i fjendens fæstningsværker. "Den kamp, vi skal kæmpe, er ikke mod kød og blod, men mod magterne og myndighederne, mod verdensherskerne i dette mørke, mod ondskabens ånde magter i himmelrummet." Hvis vi giver os til at sænke vore arme, og derved sænke det blodbestænkte banner, og blive Satans fanger og tjenere, kan vi befris fra kamp og lidelse. Men denne fred vil kun opnås ved tab af Kristus og himlen. Vi kan ikke acceptere fred på sådanne betingelser. Lad der være krig, krig, til afslutningen af jordens historie, frem for fred gennem syndens frafald.    
Frafaldet begynder som et hemmeligt oprør i sjælen imod Guds lovs forlangender. Ugudelige begæringer, ulovlig ærgerrighed næres og tilfredsstilles, og vantro og mørke skiller sjælen fra Gud. Hvis ikke vi overvinder disse onder, vil de overvinde os. Mennesker der længe er gået frem ad sandhedens vej, vil komme ud for prøvelser og fristelser. De, der lytter til Satans forestillinger og vakler i deres retskaffenhed, begynder at gå ned ad bakke, og en eller anden særlig stor fristelse jager dem fremad på frafaldets vej, indtil deres nedgang bliver tydelig og hastig. Synder som tidligere var afskyelige, bliver attraktive, og bydes velkommen og praktiseres af dem som aflægger sig gudsfrygt og deres alliance til Guds lov. Men den behagelige begyndelse i overtrædelse, vil ende i ulykke, fornedrede og fordærv.    
Vi er nødt til bestandig at være på vagt, at våge og bede, for, at vi ikke skal falde i fristelse. At give efter for åndeligt hovmod, for ugudelige ønsker, for onde tanker, for alt, hvad der skiller os fra en inderlig og hellig forbindelse med Jesus, er en fare for vor sjæl. Vi må have en levende tro på Gud. Vi må "kæmpe troens gode strid," hvis vi "vil have greb på evigt liv." Vi er "taget af Guds kraft gennem tro og til frelse" Hvis du synes, tanken om frafald er frygtelig, og du ikke ønsker at blive en af sandhedens fjender eller dine brødres anklager, så "afsky det onde, hold jer til det gode" og tro på ham, "der har magt til at bevare jer fra fald og fremstille jer dadelfri for sin herlighed i fryd.  

29 05 1888 Review and Herald Vær ét sind. *   
 Guds budskab for denne tid må gå ud til enhver nation, stamme, tungemål og folk. Bibelen skal åbnes for mænds, kvinders og børns forstand i alle dele af verden; men der er så stor ligegyldighed for at lære Guds hellige ord, at dem som akceptere ansvaret at oplyse andre, må selv oplyses, så at de kan overbringe sandheden med klarhed, og i en sådan måde at det vil anbefales til de ærligste menneskers bedste dømmekraft.    
Der er mange medarbejdere i sagen, som ikke er ordentligt udrustet til dette store arbejde, og når de har fået et mål af succes, er de i fare for at blive opstemte og selvtilstrækkelige. De arbejder i deres egen styrke, og ser ikke deres fare, og undgår således ikke de farer der er på deres sti. Fejlagtige idéer kommer ind i arbejdet, og præsenteres som en del af sandheden til folk; men alt som Gud ikke har knyttet til sandheden vil kun tjene til at svække budskabet og formindske styrken i det budskabet gør krav på. Satan søger hele tiden at adskille menneskesindene fra det virkelige arbejde til et forfalsket arbejde; og dem som kun har en lille erfaring med Guds handlemåde, er i fare for at pålægge sig selv for mange byrder, og have tanker af lignende karakter som dem jøderne havde på den tid Frelseren gik rundt iblandt menneskene. Farisæernes pålæg, tunge åg af mennesketraditioner, havde ingen virkning på Guds bud, og Kristi arbejde var at befri sandheden fra vildfarelsens og overtroens vrøvl, så mennesker kan se Guds sande karakter, og tjene ham i ånd og i sandhed.    
Dem som proklamerer sandheden i dag har et lignende arbejde at gøre. Sandheden må opløftes fra menneske traditioners og vildfarelsers mørke så verden kan beskue Guds Søns evangeliums forunderlige lys. Der er dem som vender sig bort fra dette store arbejde af allerstørste vigtighed, for at følge deres egen vej. De har uafhængige tanker, og vil ikke tage imod råd. De vælger at følge deres egen vej, indtil den tredje engels budskab bliver en ting af mindre betydning, og til sidst mister det sin værdi. De fremholder en anden lære, der i sine grundsætninger er modsat til bibelens læres. De begriber ikke naturen af arbejdet, og i stedet for at lede folk til sandhedens faste platform, leder de dem til at sætte deres fødder på vildfarelsens fundament på sand. De forleder mennesker til at bære et åg som ikke er den sagtmodige og ydmyge Jesu åg.    
Vi kan ikke udøve stor nok omhu for at sende medarbejdere ind i Guds sag. Hvis en efterlades til at ind volvere sig i arbejdet, uden grundig disciplin, overlades han til at forme sin egen handle måde. Han efterlades med utilstrækkelig erfaring, med for begrænset kundskab til sandheden, og de gamle vildfarelser som ikke er rykket nok op med rode, vil have del i hans lære og påvirkning for andre. Hans basun vil ikke give en bestemt lyd. Sandhedens lære vil blandes med vildfarelse, og resultatet vil være at dem som får hans undervisning vil gemme på vildfarelse idet de gør sandheden. Dem som er oprejst under en sådan lære, er i behov for det mest ihærdige og tålmodige lærer. Det vil være vanskeligere nå og rette deres fejl, end at få et helt kompagni til sandheden fra et mørke hvor man er fuldstændig uvidende om sandheden. Det var bedre om de ikke havde hørt denne opblanding af sandhed med falskneri, for så vil sandheden i sin renhed mere effektivt kunne reformere deres liv og karaktertræk. Den som har blandet sandhed med vildfarelse, kan gøre mere skade end mange som lærer hele sandheden kan spolere og rette. I menneskehjertet er der en naturlig sympati for vildfarelse og ondt. Vildfarelse slår hurtigere rod i hjertets grobund, og vokser med større livskraft, end sandhedens dyrebare frø. Jesus sagde: Jeg er kommen i min Faders navn, og I tager ikke imod mig; hvis en anden kommer i sit eget navn, ham vil I tage imod. Jøderne forkastede Guds guddommelige Søn; men de var rede til at tage imod mangen en bedrager, der kom i sit eget navn med tom pral af sin magt og autoritet. Og ligeledes er det i vore dage. Mennesker vender deres ører bort fra at høre sandheden og vender sig mod fabler.    
De som vil arbejde med ord og doktriner, skal være fast plantet i sandheden før de er autoriserede til at gå ud i verden for at lærer andre. Sandheden, ren og uforfalsket, skal fremføres for menneskerne. Det er den tredje engels budskab som medfører den sande prøvelse for menneskerne. Satan vil få mennesker til af lave falske prøver og de vil forsøge af skjule værdien af, og uden effekt mærke, det sande budskab. Guds bud, som er sat ud af kraft næsten overalt, er den afgørende sandhed for vor tid. Verden skal gøres opmærksom på Jehovas sabbat, om de vil hører eller ikke. Herrens ord ved profeten Esajas erklærer til disse tiders mennesker, "Velsignet er den der gør dette og søn af den som holder den, som afholder sig fra at gøre sabbatten urenhed og som afholder sin hånd fra at gøre noget ondt." Herren har sagt at sabbatten altid vil være et tegn mellem ham og hans folk. Tiden vil komme, da alle, som tilbeder Gud, vil kendes på dette tegn. Ved dette tegn på deres troskab mod Gud vil de være kendt som Guds tjenere. Men alle afgørende prøver, mennesker har opstillet, vil aflede tanken fra de vigtige og betydningsfulde lærdomspunkter, som udgør den nærværende sandhed.    
Det er Satans ønske og plan at indføre iblandt os sådanne, som vil gå til store yderligheder, snæversynede, som er kritiske og skarpe og holder meget stædigt på deres egne meninger om, hvad sandhed er. De vil være krævende og vil søge at gennemtvinge strenge pligter og søge at gå meget vidt med sager af mindre betydning, medens de forsømmer det i loven, der har større vægt: ret og barmhjertighed og Guds kærlighed. Som følge af hvad nogle få af denne klasse mennesker går og udretter, vil alle, som holder sabbatten, blive betegnet som yderliggående, selvgode og fanatiske. Sandhedens arbejde vil, p.g.a. disse arbejdere, blive betragtet som uværdigt til opmærksomhed.    
Gud har en speciel opgave for mænd med erfaring. De skal værne om Guds sag. De skal se efter, at Guds værk ikke bliver overladt til sådanne, der betragter det som deres forret at gå frem efter deres egen selvstændige bedømmelse, og at prædike, hvad der passer dem, og ikke stå nogen til regnskab for deres lære og deres virksomhed. Giv denne uafhængihedsånd lov til at råde i vor midte, så vil der ikke være noget harmonisk samarbejde, ingen enighed, ingen tryghed i arbejdet og ingen sund vækst. Der vil være falske lærer, den ondes arbejdere som ved at insinuerer fejl, drager sjæle væk fra sandheden. Kristus bad om, at hans efterfølgere måtte være ét, ligesom han og Faderen var ét. De, der ønsker at se denne bøn opfyldt, bør søge at modvirke selv den mindste tendens til splittelse og prøve at bevare enigheden og kærligheden blandt brødrene.    
Gud kalder på medarbejdere; men Han ønsker dem som er villige til at underlægge deres vilje under Hans, og som vil lære sandheden som den er i Jesus. En arbejder som er blevet oplært og uddannet til det arbejde, der styres af Kristi Ånd, vil udrette langt mere end ti arbejdere, som går ud med utilstrækkelig kundskab, og med svag tro. Én som arbejder i overensstemmelse med Guds råd og med brødrenes enighed, vil være bedre til at gøre godt, end ti vil, som ikke indrømmer afhængigheden af Gud og ikke mener at de skal arbejde i overensstemmelse med den overordnede plan.    
Paulus undervisning til Titus kan anvendes til tid, og til vore arbejdere: "Men du skal forkynde, hvad der stemmer med den sunde lære." Apostlen måtte kæmpe med onder af lignende karakter som dem vi må kæmpe med. Han omtaler den trofaste medarbejder at "han skal holde fast ved det troværdige ord i overensstemmelse med læren, for at han kan være dygtig til både at formane med den sunde lære og at overbevise dem, som siger imod. Thi der er, især blandt de omskårne, mange genstridige, som farer med intetsigende snak og bedrager folk. Dem bør man stoppe munden på; thi de ødelægger hele familier ved at føre utilbørlig lære for skammelig vindings skyld. . . . . Derfor skal du sætte dem strengt i rette, så de kan blive sunde i troen og ikke lægge vægt på jødiske fabler og bud, givne af mennesker, som vender sig bort fra sandheden."    
Der var dem i Pauli' dage som hele tiden dvælede ved omskærelse, og de kunne masser af beviser fra bibelen som viste dens forpligtelse over for jøderne; men denne lære havde ingen betydning for den tid; for Kristus var død på Golgatas kors, og kødets omskærelse havde ikke længere nogen værdi. Den forbilledlige tjeneste og ceremonierne i forbindelse dermed blev afskaffet ved korset. Guds store modbilledlige Lam var blevet til et offer for skyldige mennesker, og skyggen ophørte i sin egen substans. Paulus forsøgte at bringe menneskers sind til den store sandhed for tiden; men dem der hævdede at være Jesu efterfølgere var helt optaget af at lære jødernes traditioner, og forpligtelsen til omskærelse.    
Undervisningen til medarbejdere i dag gives i sandhedens ord: "Stræb efter at kunne træde frem for Gud som en mand, der kan stå prøve, som en arbejder, der ikke skammer sig ved sit arbejde, men forkynder sandhedens ord på rette vis." "Gør intet af egennytte eller lyst til tom ære, men agt i ydmyghed hverandre højere end jer selv, og se ikke hver på sit eget, men også på de andres. Lad det samme sindelag være i jer, som var i Kristus Jesus." " Og udholdenhedens og trøstens Gud give jer at være enige indbyrdes, som Kristus Jesus vil det, så I enigt og med én mund kan prise Gud, vor Herres Jesu Kristi Fader." "Men jeg formaner jer, brødre, ved vor Herres Jesu Kristi navn, at I alle skal være enige indbyrdes, og at der ikke må findes splittelser iblandt jer, men at I skal være fuldt ud forenede i samme sind og samme overbevisning."    
Lad dem som overvejer at give sig selv til arbejde, sætte sig selv i forbindelse med dem som har haft en god erfaring med Guds veje, og en kundskab til hans sag. Lad alle søge en klar forståelse for sandhedens skrifter. Se til, at den levende Frelser er din Frelser, og at du følger i hans fodspor. Opelsk fromhed og ydmyghed i sindet. Bekæmp lad hed i forstanden og åndelig sløvhed. Vær beredt til ethvert arbejde som du kan gøre for Mesteren. I stedet for at opfange alle nye og fantasifulde fortolkninger af bibelen, så klyng dig til budskabet. Lad ikke enhver indflydelse påvirke dig; men forsøg at udvikle en karakter som er pålidelig, sagtmodig, lærvillig og alligevel fast og munter; og med alt dette, vær ædruelig og våge i bøn. Vandre på en fuldkommen vej. Lad den høje hellige sandhed som du bekender dig til, hele tiden ophøje din karakter, forædle og forfine dig, og udruste dig til de himmelske sale. Elever i Kristi skole må vise dig at de ikke er uopmærksomme elever. Lad Guds helliggørende nåde styrke, blødgøre og underlægge hele din natur. Du må selv være det som du ønsker andre skal være. Kristus bad for sine disciple: "Jeg helliger mig selv for dem, for at også de må være helligede." Bring medynk, kristen respekt for andre ind i jeres liv, som I ønsker det reflekteret hos dem, der griber sandheden ved jeres hjælp.  

5 06 1888 Review and Herald Elsk hverandre.   
  "Jeg giver eder en ny befaling, at I skal elske hverandre; som jeg elskede eder, at I også skal elske hverandre. Derpå skal alle kende, at I er mine disciple, dersom I har indbyrdes kærlighed." Disse ord er ikke et menneskes ord, men vor forløsers ord, og hvor vigtigt det er, at vi lægger os hans undervisning på hjerte. Der er intet, som kan svække menighedens indflydelse mere end mangel på kærlighed. Kristus siger: "De, jeg sender eder som får midt iblandt ulve, vær derfor snilde som slanger og enfoldige som duer." Dersom vi møder modstand af vore fjender, der fremstilles som ulve, så lad os dog passe på, at vi ikke indbyrdes udviser den samme ånd. Fjenden ved meget godt, at dersom vi ikke har kærlighed til hverandre, da kan han opnå sin hensigt og skade og svække menigheden ved at skabe ligegyldighed hos menighedsmedlemmerne. Han kan lede dem til at tænke ondt, tale ondt, beskylde, fordømme og hade den ene den anden. På denne måde skades Guds sag, Kristi navn vanæres, og mennesker lider ubodelig sjæleskade.    
Hvor må vi være påpasselige, at vores ord og handlinger er i harmoni med den hellige sandhed som Gud har givet os! Verdens mennesker betragter os for at se, hvad vor tro gør for vor karakter og vort liv. De iagttager os for at se, om den har en helliggørende indflydelse på vore hjerter, om vi bliver forvandlede, så vi kommer til at ligne Kristus, De er rede til at slå ned på enhver fejl i vort liv, enhver uoverensstemmelse i vore handlinger. Lad os ikke give dem lejlighed til at angribe vor tro.    
Det er ikke modstanden i verden der er den største farer for os, det er når vi værner om det onde i vores midte at der skabes den frygteligste ulykke. Det er de uindviede liv af halvhjertede undervisere der sinker sandhedens arbejde og bringer mørke over Guds menighed.    
Der er ikke nogen måde, på hvilken vi sikrere kan svække vor åndelige liv end ved at nære misundelse, være mistænksomme den ene mod den anden, altid rede til at finde fejl og til tænke ondt. "Denne er ikke visdom, som kommer ovenfra, men jordisk, kødelig, djævels; thi hvor nid trætte er, der er forvirring og al ond handel. Men den visdom her ovenfra er først ren, dernæst fredsommelig, billig, lader sig gerne sige, er fuld af barmhjertighed og gode frugter, upartisk og uden skrømt. Men retfærdighedens frugt fås i fred for dem, som holder fred."    
Gud ønsker, enhver af os skal komme i en sådan stilling, at han bestandig kan elske os. Han har vurderet mennesket højt og har forløst os at ofre sin egen enbårne søn for os, og vi må betragte ethvert menneske for dyrekøbt ved Kristi blod. Dersom vi har en sådan kærlighed for hverandre, da vil også vor kærlighed til Gud og sandheden forøges. Det har smertet os over al måde at se, hvor liden kærlighed der findes iblandt os. Kærligheden er en guddommelig plante, og dersom vi ønsker, at den skal gro og blomstre i vort hjerte, da må vi opelske den. Sagtmodighed, blindhed, langmodighed, ikke at være hastig til vrede, at lide alt og tåle alt, - disse er de dyrebare frugter, som kærlighedens træ er.    
Vælg altid med forsigtighed de ord, I henvender til eders omgangs venner med. Lad eders samtale være af en sådan natur, at I ikke skal have årsag til at angre efterpå. "Bedrøver ikke Guds hellig ånd, med hvilken I er beseglede til forløsningens dag." "Et godt menneske fremfører gode ting af hjertets gode forråd, og et ondt menneske fremfører onde tung af det onde forråd." Dersom I har sandhedens kærlighed i eders hjerte, da vil I tale om sandheden. I vil tale om det velsignede håb, I har formedelst Jesus. Dersom eders hjerte er fyldt med kærlighed, da vil I søge at opbygge og befæste eders broder i vor allerhelligste tro. Dersom der falder ord, som er skadelige for eders vens og broders karakter, da bør I ikke opmuntre denne bagtalelse. Det er fjendens værk. Mind venligt den, der taler, om, at Guds ord forbyder den slags samtale. Vi må rense hjertet for alt, hvad der tilsmudser sjælens tempel, så Kristus kan bo i os. Vor forløser har fortalt os, hvorledes vi kan åbenbare ham for verden. Hvis vi udviser hans ånd, hvis vi åbenbarer hans kærlighed for andre, hvis vi vogter hinandens interesser, hvis vi er venlige, tålmodige og overbærende, vil verden i vore frugter se bevis for, at vi er Guds børn. Det er menighedens enhed, der sætter os i stand til at udøve bevidst indflydelse på vantro og verdslige mennesker.    
Kristi menighed omtales som et helligt tempel. Apostelen siger: "Så er I da ikke mere gæster og fremmede, men de helliges medborgere og Guds hus folk, opbyggede på apostlenes og profeternes grundvold, så Jesus Kristus selv er hovedhjørnestenen, på hvilken den ganske bygning sammenføjet vokser til et helligt tempel i Herren, på hvilken også I tillige bliver byggede til Guds bolig i ånden." Alle Kristi efterfølgere fremstilles som stene i Guds tempel. Hvor sten, hvad enten den er stor eller liden, må være en levende sten, der udkaster lysstråler og passer på det sted i bygningen, hvor Gud har bestemt den til at være. Hvor taknemlig vi burde være, at der er en vej åbnet, ved hvilken vi alle kan have en plads i det åndelige tempel! Vil I, mine kære brødre og søstre, overveje disse ting, tænke på dem, tale om dem? Vi vil blive styrkede til at opfylde Herrens værk netop i samme forhold, som vi vurderer disse ting.    
Gud vil ikke, at vi skal sætte os på dommersædet og dømme hverandre; men hvor hyppig dette alligevel sker. O, hvor vi burde vogte os for at dømme vor broder. Det er blevet os sagt, at som vi dømmer, skal vi blive dømte, som vi måler andre, skal vi blive målte. Kristus har sagt: "Jeg siger eder, at menneskene skal gøre regnskab på dommens dag for hvert utilbørligt ord, som de har talt. Thi af dine ord skal du kendes retfærdig, og af dine ord skal du fordømmes." Lad dine ord, idet du har dette for øje, være af en sådan karakter, at de kan vinde Guds bifald. Når vi ser fejl hos andre, så lad os huske, at vi selv har fejl, der i Guds øjne måske er grovere end den fejl, vi fordømmer hos vor broder. I stedet for, at pege på hans fejl, bør vi bede Gud om at velsigne ham og hjælpe ham til at overvinde dem. Kristus vil billige denne ånd og fremgangsmåde og åbne vejen, så du kan tale et besindigt ord, der vil styrke og hjælpe den, der er svag i troen.    
Arbejdet med at opbygge hinanden i den hellige tro er et velsignelses rigt arbejde, at trække nedad er et bittert og bedrøveligt arbejde. Kristus gør sig til ét med sine lidende børn, for han siger: "Hvad I har gjort imod en af mine mindste brødre dér, har gjort imod mig." Matt 25,40. Dersom alle vilde praktisere den undervisning, Kristus har givet os, hvilken kærlighed og enighed der da vilde herske blandt hans efterfølgere! Ethvert hjerte har sine egne sorger og skuffelser, og vi bør søge at lette hinandens byrder ved at åbenbare Jesu kærlighed til dem rundt omkring os. Hvis vor samtale drejede sig om Himmelen og himmelske ting ville ond tale snart høre op med at virke tiltrækkende på os. Vi vilde da ikke sætte vore fødder på fjendens farlige grund. Vi vilde da hverken udsætte os selv for fristelse eller falde under den ondes magt.    
I stedet for at finde fejl hos andre bør vi være kritiske over for os selv. Vi burde alle spørge os selv: er mit hjerte ret for Gud? Hvis du har fremelsket en forkert ånd, så bandlys den fra din sjæl. Det er din pligt at rykke alt op fra dit hjerte, der besmitter. Enhver bitter rod må rykkes op, for at andre ikke skal blive smittet af dens giftige indflydelse. Lad ikke nogen giftig plante få lov til at vokse i dit hjerte, Ryk den op i denne time og plant i stedet kærlighedens plante. Luk Jesus ind i dit hjerte.    
Kristus er vort eksempel. Han gik omkring og gjorde godt. Han levede for at velsigne andre. Kærlighed forskønnede og forædlede alle hans handlinger, og han har befalet os at følge i sit fodspor. Lad os erindre, at Gud sendte sin egen enbårne søn til denne sorgens verden for at forløse os fra synd og rense sig selv et ejendomsfolk, nidkært til gode gerninger. Lad os erindre, at "kærlighed er lovens fylde", og han, der elskede os indtil korsets død, har budt os at elske hverandre, som han elskede os; og verden vil se, at vi er hans disciple, dersom vi har indbyrdes kærlighed.  

12 06 1888 Review and Herald Fornyelse af sindet   
  Det naturlige, selviske sindelag vil, hvis det får lov at følge sine egne onde ønsker, handle uden høje motiver, uden reference til Guds herlighed eller til hjælp for menneskeheden. Tankerne vil være onde, og kun onde, hele tiden. Sjælen kan kun komme i en fred fyldt tilstand ved at sætte lid til Gud, og få del i guddommelig natur gennem troen på Guds søn. Guds Ånd vil give nyt liv til sjælen, få tanker og ønsker i til lydighed mod Kristi vilje, og det indre mennesker fornyes til Hans billede som arbejder i os, for at underlægge alt under sig selv.     
Hver i sær har vi et individuelt arbejde at gøre, at binde op om vore sinds lænder, være ædruelig, og våge i bøn. Sindet må kontrollers fast til at dvæle ved emner som vil styrke alle moralkræfter. De unge bør tidligt begynde at opelske korrekte tankevaner. Vi bør disciplinere sindet til at tænke i en sund kanal og ikke lade det dvæle ved ting som er onde. Salmisten udbryder: "Lad min munds ord være dig til behag, lad mit hjertes tanker nå frem for dit åsyn, Herre, min klippe og min Genløser!" (Sal 19:15). Når Gud arbejder med hjertet med Sin Helligånd, må mennesket samarbejde med Ham. Der må bindes op om tankerne, begrænses, holdes borte fra at dele sig og tænke over ting som kun svækker og besmitte sjælen. Tankerne må være rene, og hjertets meditationer må være renset, hvis mundens ord skal være antagelige for himlen, og til hjælp for dem du omgås. Kristus sagde til farisæerne: "I øgleunger! hvordan kan I tale godt, når I er onde? Thi hvad hjertet er fuldt af, løber munden over med. Et godt menneske tager gode ting frem af sit gode forråd; og et ondt menneske tager onde ting frem af sit onde forråd." (Matt. 12,34. 35).     
I bjergprædiken præsenterede Kristus de vidtrækkende principper i Guds lov for sine disciple. Han underviste Sine tilhørere og sagde at loven kunne overtrædes af tanker der bygger på et ondt ønske, som føres ud i livet. Vi er forpligtiget til at kontrollere vore tanker og underlægge dem Guds lov. Herren har givet os sindets ædle kræfter, så de kan bruges til at tænke over himmelske ting. Gud har gjort overmådelige ting til at sjælen til stadighed vokser i et guddommelig liv. Overalt har han sat agenter der hjælper os til at udvikle os i kundskab og dydighed; og dog, hvor lidt påskønnes disse agenter eller har glæde af dem! Hvor ofte hengiver sindet sig ikke til det som er jordisk, sensuelt og basisk! Vi giver vor tid og tanke til trivielle og tarvelige ting i verden, og forsømmer de store interesser som angår det evige liv. Sindets ædlere kræfter forklejnes og svækkes fordi der ikke arbejdes med temaer det ville være værd for dem at koncentrere sig om. "Alt, hvad der er sandt, hvad der er sømmeligt, hvad der er retskaffent, hvad der er rent, hvad der er elskeligt, hvad der har godt lov, al dyd og alt, hvad der er ros værd: det skal I have i tanke!"     
Enhver, der ønsker at få del i den guddommelige natur, bør forstå at værdsætte den kendsgerning, at han må undfly den fordærvelse, som lysterne har bragt ind i verden. Det må bestandig være en alvorlig kamp mellem sjælen og sindets onde forestillingsverden. Der må være en stadig modstand mod fristelse til synd i tanke eller handling. Sjælen må bevares fra enhver plet ved tro på ham, som er i stand til at bevare dig fra at falde. Vi burde grunde over skrifterne og tænke nøgternt og oprigtigt over ting, der angår vor evige frelse. Jesu uendelige barmhjertighed og kærlighed, det offer, han har bragt for vor skyld, kalder på den største alvorlige og højtidelige overvejelse. Vi burde dvæle ved vor kære Frelsers og Talsmands egenskaber. Vi burde prøve at forstå betydningen af frelses planen. Vi burde grunde over hans opgave, som kom for at frelse sit folk fra deres synder. Ved bestandig beskuelse af det himmelske vil vor tro og vor kærlighed blive stærkere. Vore bønner vil blive Gud mere og mere velbehagelige, fordi de vil blive mere og mere iblandet med tro og kærlighed. De vil blive mere vise og inderlige. Der vil være en mere stadig tillid til Jesus, og du vil få en daglig levende erfaring i Kristi villighed og kraft til at frelse alle til det yderste som kommer til Gud ved Ham.    
Vi ved beskuelse, og når vi vender vort sind mod vort guddommelige forbilledes fuldkomne træk, vil vi længes efter at blive fuldstændigt forvandlede og fornyede i hans renheds billede. Sjælen vil hungre og tørste efter lighed med ham, som vi tilbeder. Jo mere vore tanker dvæler ved Kristus, jo mere vil vi tale om ham til andre og repræsentere ham for verden. Vi er opfordrede til at drage ud og stille os fra verden, for at vi kan være den Højestes sønner og døtre. Det er en hellig forpligtigelse for os at ære Gud som hans børn på Jorden. Det er afgørende, at tanken forbliver hos Jesus, så vi indtil enden kan sætte vort håb til den nåde, det vil være at se Jesus, så vi indtil enden kan sætte vort håb til den nåde, det vil være at se Jesus Kristus åbenbaret hos. Herrens kommer drager nær, og det er nødvendigt for os at holde dette velsignede håb op foran os, så vi ikke kan sige i vore hjerter: "Min Herre lader vente på sig." Vantro i hjertet vil udtrykkes i handlinger, og hvis du glemmer om dette, vil du snart fornægte troen og blive i mørkets kræfter.     
Der er et stort arbejde at gøre, og jo nærmere vi lever for Jesus, des bedre udrustet skal vi være for at opfylde vor mission i verden. Vi skal samle negene ind for Mesteren. Vi kan ikke tillade os at kun leve for at behage os selv, og søge vor egen vilje. "Endog Kristus behagede ikke sig selv." Han levede et selvfornægtende og opofrende liv. Han gennemgik ethvert menneskes sti vej for menneskelig lidelse og fristelse. Han opgav sit liv så han kan nå dybderne i menneskehedens ulykke, og opløfte en falden slægt. Hvilket uendelig pris gav han for denne oprørske verdens liv! Han købte os med sit eget dyrebare blod, og vi er ikke vores egne. Vore tanker og vor hengivenhed tilhører ham. Der er mange som bekender at elske Jesus, men de søger intet andet end at tilfredsstille deres egne selviske ønsker. De forsøger ikke at samle med Kristus, men ved eksempel og indflydelse, spreder de. Det er kun i forhold til hengivelsen og helligelsen til Jesus at "kristne udøver en indflydelse for at velsigne og opløfte menneskeheden. Hvis der ikke er nogen aktuel tjeneste, ingen oprigtig kærlighed, ingen virkelig erfaring, er der ingen kraft til at hjælpe, ingen forbindelse med Himlen, ingen smag af Kristus i livet. Menigheden kan kun genspejle lyset til verden ved at manifestere oprigtig from kærlighed og helligelse.    
Hvor mange føler ligesom tjeneren med det ene talent gjorde, at Herren er en streng mand, der høster hvor han ikke såede, og samler hvor han ikke udstrøede. Dette synspunkt er et bedrag fra den onde, for hvad har vi som vi ikke tager imod? "Fra dig kommer det alt sammen, og af din egen hånd har vi givet dig det" burde være vore taknemmelige hjerters sprog. Dem som er optaget af at tjene selvet og verden, mærker en modvillighed, når de ønsker at hellige deres tjeneste til kærlighedens Gud. De giver verden deres bedste tanker, deres taktfølelse, deres talenter, deres midler, deres indflydelse. Når selvet tjenes, tilbageholder de ikke hvad som helst, men de giver deres liv til at gennemgå jordens fornøjelser. Men når det kommer til Guds tjeneste, udviser mennesker da den samme iver for hans arbejde som de tidligere viste for at tjene verden? Giver de sjælevindingsarbejdet den taktfølelse, talent og evne som de viste i det selviske arbejde tidligere, og alligevel fortæller fornuften ikke at arbejdet for Gud er langt over tjenesten for verden, ligesom himlen er højere end jorden? Gud vil have enhver af os til at føle at det nu er tidspunkt for gyldne anledninger og privilegier. Himlens velsignelser regner ned på os. De dyrebare prøvetimer forhales stadig. Herrens har ventet længe på at vi bereder os til den evige verden. Vi må søge Kristi Ånd som gav sig selv for os. Vi må gå ud og søge at vinde andre, ligesom han har vundet os. Ethvert ord du siger, enhver handling du udfører, har en indflydelse for godt eller ondt på dem som du omgås; og, oh! hvor er det nødvendigt at du har Kristus boende i dit hjerte I tro, at dine ord kan være livets ord, og dine gerninger, kærlighedens gerninger. Den kristnes ord og handlinger er forordnet til at udgøre en del af den store plan som Gud har udtænkt for at frelse tabte mennesker. Herren har vist verden hen til hans bekendende efterfølgere, og han har erklæret: "Ved deres frugter skal I kende dem." Hvis vi vil arbejde ud fra et højt standpunkt at behage vor Himmelske Fader, vi vil være i harmoni med himlens ånd, vil vi udtrykke Jesus kærlighed i vore liv og karakter for verden..     
Vi må sætte vore fødder på den evige sandheds platform. Sandheden som den er i Jesus, vil være vor frelse, og hvis sandhedens ånd er i vore hjerter, vil den skinne gennem vore ord og gerning .I skal nå Guds lovs høje standard. Kristus er jeres eksempel. I skal ikke tilpasses denne verden, men I skal forvandles ved fornyelse af jeres sind. I har taget af verdens kundskabskilde, og nu må I lade jer hugge, gøre egnet og polers for den himmelske bygning. I vil få trængsler og skuffelser, men intet behøver at adskille jer fra Guds kærlighed, som er i Kristi Jesus vor Herre. Guds kærlighed er en uendelig kærlighed, og når I er ved at få mistillid til den kærlighed, så se på Golgatas kors. Taler dette ikke til jer om jeres Himmelske Faders uendelige medfølelse. Han som ikke sparede sin egen Søn men opgav ham til os alle, skal vi tilbageholde alt som er af din højeste interesse og det allerbedste? "Gud elskede verden således at han gav sin enbårne Søn, at enhver som tror på ham ikke skal fortabes, men have evigt liv."    
Dem som presser mod mærket for prisen af vort høje kald i Jesus, giver verden et eksempel på tro og lydighed. De retter opmærksomheden mod den kommende verden, og indprenter værdien af det evige liv på sjæle. Du kan ikke gøre dette store arbejde uden at tage Frelseren med dig; men du må få hans nærhed og glæde i selskab med fredens Fyrste. Du kan have fællesskab med Jesus på vejen. Du kan tale med ham, ligesom med en ven. Du må vide at han er ved din side, som en altid tilstedeværende hjælper. Du kan bede ham at give dig styrke og modstå enhver fristelse mod den onde. Du kan have tillid så han kan høre dine bønner, forstå dine forviklinger, lette dine byrder og ynkes over din svaghed. Han blev fristet på alle punkter ligesom vi, han kom i berøring følelsen af vore svagheder, og kan og vil bistå dem som kommer til ham i pinslens og fristelsens stund. Lad ham blive i dit hjerte, så du kan ære Gud og være et kar fyldt med himlens velsignelse, så vil du være en samler sammen med Kristus, og vil bære frugt til evigt liv.  

17 07 1888 Review and Herald Værdien af bibelstudium   
  "Ethvert skrift, som er indblæst af Gud, er også gavnligt til at belære, til at irettesætte, til at genoprejse, til at optugte i retfærdighed, så at Guds? mennesket kan blive fuldt beredt, vel skikket til al god gerning." Guds ord er ligesom et forrådskammer, som indeholder alt som er væsentligt til at fuldkommengøre Guds mennesket. Vi påskønner ikke bibelen som vi burde. Vi var ikke ordentlig agtelse for rigdommene i dens lagre, vi erkender heller ikke det store nødvendighed det er at vi selv ransager skrifterne. Mennesket forsømmer at studere Guds ord for at udvise verdslige interesser, eller gå ind i tidens fornøjelser. Nogle hverdagsanliggender gøres til undskyldning for uvidenhed mod den skrift Guds inspiration har givet. Men alt der har jordisk karakter må hellere lægges bort, end dette betydningsfulde studium, som skal gøre os kloge på evigt liv.    
Mit hjerte skælver når jeg ser mennesker, - endog dem som bekender at vente på Kristi komme, - hellige deres tid og talenter til at sprede bøger, der ikke indeholder nogen særlige sandheder for vor tid, - fortællerbøger, beografibøger, bøger om menneskers teorier og spekulationer. Verden er fuld af sådanne bøger; de kan fås overalt; men kan Kristi efterfølgere engagere sig i et så almindeligt arbejde, som råber efter behov for Guds sandhed over alt? Det er ikke vor mission at sprede sådanne værker. Der er tusinde vis andre som gør dette, som ikke ved bedre. Vi har en mission, og vi bør ikke vende os fra den til sidespørgsmål, bruge mennesker og midler til at henlede folks opmærksomhed på bøger som ikke frembærer den nærværende sandhed.    
Beder I for at fremme sandheden? Arbejd da for den, og vis at jeres bønner stiger op fra oprigtige og alvorlige hjerter. Gud arbejder ikke i mirakler hvor han har lavet <i>midler</i> som arbejdet fuldføres med. Brug din tid og talenter til hans tjeneste, og så vil han ikke lade være med at virke ved jeres anstrengelser. Hvis landmanden ikke pløjer og sår, gør Gud ikke et mirakel for at ophæve resultatet af hans forsømmelse. Høsttiden finder hans marker golde - der er ingen neg at høste, intet korn at indsamle. Gud har givet sæden og jorden, solen og regnen; og hvis landmanden bruger de midler han har i sine hænder, vil han få efter det han har sået og hans arbejde.    
Der er store love som skal styres i naturens verden, og åndelige ting skal kontrolleres af lige så sikre principper; midler til en afslutning må bruges, hvis vi skal have de ønskede resultater. Dem som ikke anstrenger sig helt, arbejder ikke i harmoni med Guds love. De bruger ikke den Himmelske Faders gaver, og de kan ikke forvente andet end ringe udbytte. Helligånden vil ikke tvinge mænd til at handle sikkert. Vi er frie moralske agenter; og når vi har fået beviser nok til at gøre vor pligt er det op til os at afgøre hvad vi skal gøre.    
I som venter forgæves og forventer at Gud vil gøre forunderlige mirakler for at oplyse verden om sandheden, ønsker jeg at spørge om I vil bruge de midler Gud har givet for at fremme hans sag? I som beder for lys og sandhed fra himlen, har I studeret skriften? Har I ønsket "ordets rene mælk," så I kan vokse derved? Har I underlagt jer selv den åbenbarede befaling? "Du skal," og "du skal ikke," er de afgjorte krav, og derved er der ikke plads til lediggang i kristenlivet. I som knurrer over åndelig død, søger I at kende og gøre Guds vilje? Bestræber i jer for at gå ind ad den lige port? Der er et arbejde, et alvorligt arbejde, at gøre for Mesteren. De onde bud i Guds ord, må overvindes. I må hver i sær kæmpe imod verden, kødet, og djævelen. Guds ord kaldes for "Åndens sværd," og I bør blive dygtige til at bruge det, hvis I vil skære jer vej gennem modstandens og mørkets hære.    
Vrist jer selv fri fra skadelige forbindelser. Beregn omkostninger ved at følge Jesus, og gør det med et opsætning hensigt, at rense jer selv fra al kødets og åndens smuds. Evigt liv er jer alle værd, og Jesus har sagt: "Den af jer som ikke fornægter alt det han har, han kan ikke være min discipel." Han som ikke giver sig til andet end at vente på at blive tvunget af overnaturlige agenter, vil vente i sløvhed og mørke. Gud har givet sit ord. Gud taler i et umiskendeligt sprog til din sjæl. Er ordene i hans mund ikke nok til at vise din pligt, og nok til at fremskynde ordets opfyldelse?     
Dem som ydmygt og i bøn ransager skriften, for at kende og gøre Guds vilje, vil ikke betvivle deres pligt over for Gud. For "hvis noget menneske vil gøre hans vilje, skal han kende til læren." Hvis I vil kende gudsfrygtens mysterier, må I følge det tydelige sandheds ord, - følelse eller ikke følelse, indskydelse eller ej. Der må udvises lydighed ud fra en fornemmelse af princip, og det rigtige må gøres under alle omstændigheder. Dette er den karakter Gud udvælger for frelsen. Prøven på ægte kristendom gives i Guds ord. Jesus siger: "Hvis I elsker mig, så hold mine bud." "Den, som har mine befalinger og holder dem, han er den, som elsker mig; og den, som elsker mig, skal elskes af min Fader; og jeg skal elske ham og åbenbare mig for ham." . . . . "Om nogen elsker mig, vil han holde fast ved mit ord; og min Fader skal elske ham, og vi skal komme til ham og tage bolig hos ham. Den, som ikke elsker mig, holder ikke fast ved mine ord; og det ord, I hører, er ikke mit, men Faderens, som har sendt mig."    
Her er de betingelser som enhver sjæl udvælges efter til evigt liv. Jeres lydighed mod Guds bud vil vise sig som jeres ret til en arv sammen med de hellige i lys. Gud har udvalgt en vis karakterudmærkelse; og enhver som, gennem Kristi nåde, skal nå standarden for hans forlangender, vil have en overmådelig adgang til herlighedens rige. Alle som vil nå denne karakterstandard, skal bruge de midler som Gud tilvejebragt til denne ende. Hvis I vil arve den rest som er tilbage for Guds børn, må I blive medarbejdere sammen med Gud. I er udvalgt til at bære Kristi åg, - bære hans byrde, løfte hans kors. I skal "stræbe efter at gøre jeres kaldelse og udvælgelse urokkelig." Ransag skriften, og I vil se at ikke en søn af Adam er udvalgt til at frelses i ulydighed mod Guds lov; men kristne udvælges til at helliges ved lydighed mod sandheden. De er udvalgt til at bære korset, hvis de vil bære kronen.    
Bibelen er troens og lærens eneste regel. Og intet kan mere velovervejet styrke intellektet og give tankerne liv end studiet af Guds ord. Ingen anden bog har i den grad kraft til at højne tankerne og levendegøre evnerne som Bibelens omfattende og forædlende sandheder. Hvis Guds ord blev studeret, som det burde, ville mennesket få en vid horisont, en ædel karakter og en målrettethed, der sjældent ser i vor tid. Tusindvis af mænd som gør tjeneste bag prædikestolen mangler de væsentligste kvaliteter i sind og karakter, fordi de ikke går ind i studie af skriften. De er tilfreds med et overfladisk kundskab til de sandheder, som er fulde af rige meningsdybder; og de vil gerne fortsætte med at miste meget på alle måder, frem for at ransage ihærdigt efter skjulte rigdomme.     
Hver gang et menneske søger efter sandhed, vil han blive belønnet, og enhver opdagelse vil bane vej for endnu rigere undersøgelsesmuligheder. Mennesket forvandles efter det, de beskuer. Dersom dagligdags tanker og gerninger optager hans opmærksomhed, vil han blive dagligdags. Hvis han er så ligegyldig, at han kun får en overfladisk forståelse af Guds sandhed, erholder han ikke de rige velsignelser, det ellers vilde behage Gud at give ham. Det er en lov at sindet vil blive indsnævret eller udvidet i forhold til dimensionerne af de ting, sindet beskæftiger sig med. De mentale kræfter vil visselig blive indskrænkede og tabe evnen til at gribe Guds ords dybe mening, om de ikke stadigt og ivrigt sættes til at ransage efter sandhed. Sindet vil blive udvidet, dersom det beskæftiger sig med undersøgelsen af forholdet mellem bibelens forskellige emner, idet skriftsted sammenlignes med skriftsted, de åndelige ting med åndelige ord. Gå under overfladen; de rigeste tankers skatte ligger og venter på den dygtige og ivrige gransker.    
Dem som lærer det højtideligste budskab der nogen sinde gives verden, bør disciplinere sindet til at forstå dens betydning. Genløsningens tema vil være det mest koncentrerede studium, og dets dybder vil aldrig kunne udforskes til fulde. I skal ikke være bage for at i vil udtømme dette forunderlige tema. Drik dybt af frelsens kilde. Gå selv til kilde, så I må fyldes med forfriskninger, så Jesus må være en vandkilde i jer, der udspringer til evigt liv. Kun bibelsandheden og bibelreligion vil stå domsprøven. Vi skal ikke forhindre Guds ord i at passe vor bekvemmelighed og verdslige interesse, men hvor ærligt må vi spørge: "Hvad vil du have at jeg skal gøre?" "I er ikke jeres egne, for I er købt for en uendelig pris." Og hvilken pris! Ikke "med fordærvelige ting, som sølv og gild," "men med Kristi dyrebare blod." Da mennesket gik tabt, sagde Guds Søn: Jeg vil genløse det, jeg vil blive dets sikkerhed og stedfortræder. Han lagde sin kongelige kåber til side, og iklædte sin guddommelighed med menneskelighed, gik ned fra den kongelige trone, så han måtte nå dybderne i menneskelig ve og fristelse, løfte vor faldne natur op, og gøre det muligt for os at vinde sejr, - Guds sønner, arvinger til det evige rige. Skal vi da lade nogen jordiske hensyn få os til at vende os bort fra sandhedens sti? Skal vi ikke udfordre al lære og teori, og prøve det med Guds ord?    
Vi bør ikke lade noget menneskeligt argument vende os bort fra en grundig undersøgelse af bibelsandheden. Menneskers meninger og skikke skal ikke modtages som guddommelig autoritet. I sit ord har Gud åbenbaret hvad hele menneskets pligt er, og vi skal ikke vakle fra den store retfærdighedsstandard. Han sendte sin enbårne Søn til at være vort eksempel, og bad os høre og følge efter ham. Vi må ikke påvirkes væk fra sandheden som den er i Jesus, fordi store og gode velmennede mænds tanker sættes over Guds ords klare udtalelser.    
Kristi arbejde er at drage mennesker fra det falske og svigagtige, til det sande og ægte. "Den, som følger mig, skal aldrig vandre i mørket, men have livets lys." Der er ingen fare for vildfarelse, så længe vi følger i fodsporene for "verdens lys." Vi skal gøre Kristi gerninger. Vi må engagere hjerte og sjæl i hans tjeneste; vi må søge livets ord, og bringe det til andre. Vi skal uddanne folk til at erkende vigtigheden af dets lære, og faren for at vige fra dens tydelige bud.    
Jøderne blev ledt til vildfarelse, fordærv og forkaste herlighedens Herre, fordi de ikke kender Skriften, ej heller Guds kraft. Et stort ligger foran os, - at lede mennesker til at tage Guds ord som regel for deres liv, og ikke gå på kompromis med traditioner og skikke, men vandre efter alle Herrens bud og forordninger.  

24 07 1888 Review and Herald Hvor står vi?*   
  "Den, der sejrer, ham vil jeg give at spise af livets træ, som er i Guds Paradis." "Salige er de, som tvætter deres klæder, for at de kan få adgang til livets træ og gennem portene gå ind i staden." "Dette alvorlige spørgsmål burde optage hvert eneste menighedsmedlem: Hvordan er vor stilling overfor Gud, vi som bekender os til at være Jesu Kristi efterfølgere? Skinner vort lys ud i verden med klare, vedvarende stråler? Har vi som et folk som højtidelig er indviet til Gud, tag vare på foreningen med lysets kilde? Er ikke syptomerne på forfald og tilbagegang smertelig åbenbare midt i den kristne menigheder af i dag? Åndelig død er kommet over det folk som i liv og nidkærhed, renhed og helligelse skulle fremvise den mest helhjertede hengivelse til sandhedens sag. Guds folks sande stilling taler et tydeligere sprog en deres bekendelse, og gør det klart at en eller anden magt har skåret over den kabel som forankret dem til den evige klippe og at de driver til havns uden kort og kompas."    
Hvad skal der ske. Det sande vidne udpeger det eneste hjælpemiddel: "Omvend dig og gør de samme gerninger som i den første tid; ellers kommer jeg over dig og flytter din lysestage fra dens plads, hvis du ikke omvender dig." Kristus vil undlade at tage dit navn i sine læber i sin mellemkomst med Faderen, medmindre der er mærkbar forandring i deres karakter og liv som har forladt den levende Gud, og opgivet hans tjeneste. Jesus erklærer: "Jeg kender dine gerninger: du er hverken kold eller varm. Gid du var kold eller varm! Derfor, fordi du er lunken og hverken varm eller kold, har jeg i sind at udspy dig af min mund. Fordi du siger: "Jeg er rig, jeg har vundet rigdom og trænger ikke til noget", og ikke ved, at netop du er elendig og ynkværdig og fattig og blind og nøgen." Og alligevel drejer det sig ikke om overmådelige hjælpemidler. Mellemmanden har ikke forladt dem håbløse. Han siger: "Derfor råder jeg dig til hos mig at købe guld, lutret i ild, så du kan blive rig, og hvide klæder at iføre dig."    
Selvom olien i lamperne er næsten brændt bort, og de ikke er blevet genopfyldt, har du endnu ikke nået den desperate tilstand der er skildret i lignelsen om de tåbelige jomfruer. De har slumret længe, indtil deres lamper var gået ud, og de havde ikke sørge for sig i nødens stund; og da Brudgommen kom, forsøgte de at genopfylde deres lamper på et for sent tidspunkt: for døren blev lukket, og de blev efterladt udenfor i mørke og fortvivlelse. Men det Sande Vidnes råd er fuld af opmuntring og trøst. Menighederne må stadig opnå sandhedens, troens og kærlighedens guld, og være rig på himmelsk rigdom. "Derfor råder jeg dig til hos mig at købe guld, lutret i ild, så du kan blive rig, og hvide klæder at iføre dig, så din nøgenheds skam ikke skal blive åbenbar." Den hvide klædning er Kristi retfærdighed, så må indarbejdes i karakteren. Hjertets renhed, rene motiver vil karakterisere enhver som vasker sine klæder, og gør dem hvide i Lammets blod.    
Lad dette spørgsmål komme til deres hjerter, der bekender Kristi navn: "Tror du på Guds Søn?" Ikke: "Indrømmer du, at Jesus er verdens Genløser?" Berolig ikke din samvittighed og andres samvittighed ved at sige: "Jeg tror," og tænke, at det er alt, der skal gøres. Men tror du af hele dit hjerte, at Jesus er din Frelser? Bringer du ham ind i dit liv og væver ham ind i din karakter, indtil du er ét med Kristus? Mange accepterer Jesus som et trospunkt, men de har ingen frelsende tro på ham som deres offer og Frelser. De forstår ikke, at Kristus døde for at frelse dem fra straffen af den lov, de har overtrådt, for at bringe dem tilbage til troskab mod Gud. Tror du, at Kristus, som din stedfortræder, betaler din overtrædelses gæld? Dog ikke for at du kan fortsætte i synd, men for at du kan blive frelst fra dine synder; at du, gennem hans retfærdigheds fortjenester, kan blive genindsat til Guds gunst. Ved du, at en hellig og retfærdig Gud vil acceptere dine bestræbelser på at holde hans lov gennem sin egen elskede Søns fortjenester, som døde for dit oprør og din synd?     
Du kan sige, at du tror på Jesus, når du har en forståelse af frelsens pris. Du kan hævde dette, når du føler, at Jesus døde for dig på Golgatas grusomme kors; når du har en intelligent og forstående tro på, at hans død gør det muligt for dig at holde op med at synde og at fuldkommengøre en retfærdig karakter gennem Guds nåde, som er givet dig, der er købt ved Kristi blod. Faldne menneskers øjne kan blive salvet med øjensalven af åndelig forståelse, og de kan se sig selv, som de virkelig er, fattige, elendige, blinde og nøgne. De kan bringes dertil, hvor de indser deres behov for omvendelse til Gud og tro på vor Herre Jesus Kristus.    
Frelses planen bliver ikke påskønnet, som den burde. Man fatter eller forstår den ikke. Den betragtes helt igennem som noget dagligdags, skønt det at forene det menneskelige med det guddommelige krævede den Almægtiges indgriben. Det var nødvendigt at vise stor nedladenhed fra Guds side, for faldne menneskers skyld, som havde overtrådt Jehovas uforanderlige lov. Ved at iklæde sin guddommelighed menneskeskikkelse ophøjer Kristus menneskeheden efter moralsk vurdering til noget uendelig værdifuldt, Men hvilken nedladenhed fra Gud og hans enbårne Søn, som vat et med Faderen! Alt dette måtte gøres fordi Guds lov var blevet overtrådt.     
Så stor har menneskers forblindelse været, at de har prøvet at gøre Guds ord til intet. De har gennem deres overleveringer erklæret, at den store frelses plan blev opfundet for at nedbryde Guds lov og gøre den ugyldig, når dog Golgata er det vældige bevis for Guds lovs uforanderlighed. Kendsgerningen at Gud skulle give sin enbårne søn i døden for en slægt fordømt af loven, er tilstrækkeligt bevis på at loven ikke kunne ændres en tøddel. Den bekendende kristenverden har faktisk brug for øjn salve, så de kan se Guds karakter i hans lov. Deres bøn bør være ligesom gamle Davids var: "Oplad mine øjne, at jeg må skue de underfulde ting i din lov."    
 "Alle dem, jeg har kær, dem revser og tugter jeg; vær derfor nidkær og omvend dig!" Har nogen forladt Gud? så må de vende tilbage til ham; de første gerning må gøres; livet må ransages nøje. Karaktertilstanden må sammenlignes med retfærdighedens høje, moralske forbillede. Der må ske en ransagning af netop de synder, som har været krænkende for Gud, som har vanæret hans navn og udslukket Åndens lys og dræbt sjælens første kærlighed. Hvad enten det har været stolthed, sensualitet, eller vende sig fra Kristi nåde til vellyst, må det angres grundigt, og lægges bort.    
Der er mange som bekender at være kristne, skønt de lever et syndigt og umoralsk liv; men deres bekendelse vi ikke dække dem på Guds dag. Der er en stor klasse som træder på Guds lov, som bryder dens forskrifter, og lærer andre at gøre det samme, kalder det for et "trældoms åg;" medens de i ord ophøjer Jesus, og taler om at blive frelst af nåde. Det er dem som vender Kristi nåde til liderlighed. Al sådan lære har tendens til at svække den religiøse moralske tone, og tegner sig for en ynkelig, hjerteløs og ydre form, som tager pladsen for den oprigtige medynk, som Gud ønsker hos sit folk. Hvor mange kommer således under domfældelsen i Kristi ord: "Jeg kender dine gerninger: du er hverken kold eller varm. Gid du var kold eller varm! Derfor, fordi du er lunken og hverken varm eller kold, har jeg i sind at udspy dig af min mund. Fordi du siger: "Jeg er rig, jeg har vundet rigdom og trænger ikke til noget", og ikke ved, at netop du er elendig og ynkværdig og fattig og blind og nøgen."    
Disse ord gør indtryk på os når vi hører mennesker træder på Himlens forskrifter, og gør krav på at de er helliggjorte og syndfrie. De gør høje bekendelser, men de nægter at ransage i skrifterne, så de må vide hvad er sandhed. Ved en anledning blev vi opmærksom på at en prædikant hævdede at være syndfri. Han erklærede at være inspireret at Helligånden; og alligevel ville han ikke læse et ord om den nærværende sandhed. Han sagde at Herren underviste ham, og at han ikke havde brug for at sætte lid til livets ord. Han forsikrede at diskussionen om sabbatsspørgsmålet satte mere mennesker i trældoms åg end i frihed; og at alt han manglede var Kristi frihed, Kristi velsignede tro. Han bekendte at blive fyldt med Kristus. Men kunne vi tage imod dette menneskes vidnesbyrd som sandhed? Hvad er det Sande vidnes sprog? "Fordi du siger: "Jeg er rig, jeg har vundet rigdom og trænger ikke til noget", og ikke ved, at netop du er elendig og ynkværdig og fattig og blind og nøgen." "Nej! Til læren og vidnesbyrdet! Således skal visselig de komme til at tale, som nu er uden morgenrøde." Paulus svarer, "Hvad skal vi da sige? skal vi blive i synden, for at nåden kan blive større? Nej, langtfra!"    
Er sådanne lærer ikke de hyklere, som Kristus mente da han sagde: "Vogt jer for de falske profeter, som kommer til jer i fåreklæder, men i deres indre er glubske ulve. Af deres frugter skal I kende dem." "Ikke enhver, der siger til mig: "Herre, Herre!" skal komme ind i Himmeriget, men den, der gør min himmelske Faders vilje." Guds vilje er udtrykt i hans hellige lov. Dette er den eneste korrekte standard for retfærdighed, og hvis et menneskes karakter står i harmoni med Herrens standard, kan der stoles på hans vidnesbyrd, det antages; men hvis han står op imod Guds krav, så måler sig selv og andre med sin egen begrænsede mangelfulde standard, kan kræve lige så meget som Roms pave. I lyset af den kongelig lov, mangler hans karakter alle hvad er nødvendigt for renhed og retfærdighed. Han har revet den sande afsløring af synden bort, og har trampet den i støvet. Han påkalder sig store åndelige rigdomme, mangler intet at det han ikke har, og praler af Kristi nåde, som han har fordrejet til lad hed. Disse karaktertræk vil mangedobles, og med jævne og bedrageriske talesprog, vil han bedrage den uopmærksomme og dem som ikke prøver menneskers bekendelser ved den store Karaktertest.    
Verdens Forløser erklærer: "Jeg har holdt min Faders bud." "Derfor råder jeg dig", siger det sande vidne "til hos mig at købe guld, lutret i ild, så du kan blive rig, og hvide klæder at iføre dig, så din nøgenheds skam ikke skal blive åbenbar." Kristi retfærdighed vil ikke dække nogens uretfærdighed. "Al uretfærdighed er synd," og "synd er lovbrud," derfor vil de, som overtræder Guds lov og lærer andre at gøre det, ikke blive dækket af Kristi retfærdigheds klædning. Han kom ikke for at frelse mennesker i deres synder; men fra deres synder. Han kom ikke for at frelse mennesker i deres synder; men <i>fra</i> deres synder. "Og deraf kan vi erkende, at vi kender ham, om vi holder hans bud. Den, der siger: "Jeg kender ham," og ikke holder hans bud, han er en løgner, og i ham er sandheden ikke; men den, der holder hans ord, i ham er sandelig Guds kærlighed blevet fuldkommet." Disse ord er fyldige, og bør overvejes behørigt. "Hvis vi siger, at vi ikke har synd, så bedrager vi os selv, og sandheden er ikke i os. Hvis vi bekender vore synder, er han trofast og retfærdig, så han tilgiver os vore synder og renser os fra al uretfærdighed. Hvis vi siger, at vi ikke har syndet, [overtrådt loven] så gør vi ham til en løgner, og hans ord er ikke i os." "Børnlille, dette skriver jeg til jer, for at I ikke skal synde. Men synder nogen, så har vi en talsmand hos Faderen, Jesus Kristus, den retfærdige." Vi behøver en forsvarer hos Faderen, fordi det er Faderens lov som vi har brudt. Vi behøver at angre vore overtrædelser, og vende tilbage til vor loyalitet mod Gud. "Enhver, der gør synd, begår dermed også lovbrud, ja, synd er lovbrud. Og I ved, at han åbenbaredes, for at han skulle bære synden; og der er ikke synd i ham. Enhver, der bliver i ham, synder ikke; enhver, der synder, har hverken set ham eller kendt ham." Her står der tydeligt at enhver som bliver i Kristus vil ikke være en overtræder af Guds lov.     
 " Børnlille, lad ingen føre jer vild. Den, der gør retfærdigheden, er retfærdig, ligesom Han er retfærdig. Den, der gør synd, er af Djævelen; thi Djævelen har syndet fra begyndelsen. Men derfor blev Guds Søn åbenbaret, for at han skulle tilintetgøre Djævelens gerninger." Han viste sig ikke for at udslette Guds kongelige lov, men for at udslette "Djævelens gerninger." "Derpå kendes Guds børn og djævelens børn: enhver, der ikke øver retfærdighed, er ikke af Gud." "Og den, der holder hans bud, bliver i Gud, og Gud i ham; og deraf kender vi, at han bliver i os: af den Ånd, han har givet os." "Derpå kender vi, at vi elsker Guds børn: når vi elsker Gud og gør efter hans bud. Thi dette er kærlighed til Gud, at vi holder hans bud; og hans bud er ikke byrdefulde; thi alt det, som er født af Gud, sejrer over verden; og dette er den sejr, som har sejret over verden: vor tro."    
Hvor bitter står mange prædikanter ikke bag den hellige talerstol og erklærer Guds hellige lov, og mange af dem bekender at være helliget helt til hans tjeneste. De er af den klasse som bryder loven, og lærer andre at gøre det samme; men Jesus siger: "Den, der bryder et af de mindste blandt disse bud og lærer menneskene således, han skal kaldes den mindste i Himmeriget?" Det Sande Vidne bringer opmuntring til alle som søger at vandre på ydmyghedens sti, gennem tro på hans navn. Han erklærer: "Den, der sejrer, ham vil jeg lade sidde sammen med mig på min trone, ligesom også jeg har sejret og taget sæde hos min Fader på hans trone." Således lød ordene fra vor stedfortræder, som borger for os. Han, som er menighedens guddommelige hoved, den mægtigste sejrherre, viser sine disciple hen til sit liv, sin møje, sin selvfornægtelse, sin kamp og lidelse, gennem foragt, gennem forkastelse, latterliggørelse, forhånelse, spot og løgn, op ad vejen til Golgata til korsfæstelsen, for at de måtte kunne få mod til at haste frem mod ærens pris og den sejrendes løn. Sejren er os vis gennem tro og lydighed. Lad os bruge Kristi ord i hvert vort tilfælde. Er vi fattige, blinde elendige og ynkværdige? Så lad os søge det guld og de hvide klæder som han giver. Sejrens opgave er ikke forbeholdt martyrernes tid. Kampen gælder os i denne tids snedige fristelse til verdslighed, til selvsikkerhed, til hovmod, havesyge, falske lærdomme og umoralskhed. "På deres frugter skal I kende dem," og enhver menighed skal bære prøven på Guds hellige lov. Vil vi kunne bestå for Guds bevisførelse?  

31 07 1888 Review and Herald Kast ikke din tillid bort.*   
 Med glæde har vi ventet på vor Herres komme i himlens skyer. Vi har ikke turde være blandt dem som siger i deres hjerter: "Min Herre lader vente på sig;" for disse er der erklæret frygtelige veer for. Enok vandrede med Gud, og havde fællesskab med ham, og Gud underviste sin tjener om vor Herre genkomst. I det inspirerede ord står der: "Dem var det også, Enok, Adams efterkommer i syvende led, profeterede om og sagde: "Se, Herren kommer med sine hellige titusinder", til at fælle dommen over alle, og overbevise alle ugudelige iblandt dem om at deres ugudelige gerninger de har gjort, og al deres hårde tale talt imod ham." Læren om Kristi komme var allerede på dette tidlige tidspunkt kendt af en mand, som vandrede med Gud i stadigt samfund. Denne profets gudfrygtige personlighed er et billede på, hvilken tilstand af hellighed Guds folk må nå til for at kunne vente at blive optaget til Himmelen.    
Lære om Jesus komme skal have en markant virkning og indflydelse på menneskers liv og karakter, og på de store lærer, en af de reneste eksempler blandt mennesker, proklamerede det for den gamle verdens indbyggere, lige før vandfloden, og før hans egen forvandling til himlen. Denne store begivenhed - vor Herres ankomst i hele himlens herlighed, - må folk blive opmærksomme på, og alle bør leve med henblik på dette, - Guds dag, som snart kommer over os. Forventningen om Kristi komme får mennesker til at frygte Herren, og frygte hans domme over dem, der overtræder hans lov. Det vække dem til at erkende den store synd, det er at forkaste hans barmhjertighedsoffer.    
I Paulus dage, arbejde brødrene i Tessalonika under det fejlagtige indtryk, at Herren vil komme i deres tid, og Paulus skrev for at rette dette falske indtryk, skrev at der ville udspille sig ting før genkomsten finder sted. Han erklærede: "Lad ingen vildlede jer på nogen måde. Først må jo frafaldet komme, og lovløshedens menneske, fortabelsens søn, åbenbares, han, som sætter sig imod og ophøjer sig over alt, hvad der hedder Gud og helligdom, så han tager sæde i Guds tempel og udgiver sig selv for at være Gud." Lovløshedens menneske skulle opstå og ophøje sig selv og spotte Gud, inden brødrene kunne se frem til Kristi komme. Et frafald skulle gå forud for den store begivenhed. Der ville blive åbenbaret en form for Antikrist, og frafaldets surdej skulle virke med voksende kraft indtil tidens ende. Vi skal ikke blive for overrasket over at se det udbredte frafald fra troen og fromhed. Jeg har frembåret mit vidnesbyrd de sidste fyrre år, at der burde være dem som vil falde bort fra stien, og opgive at gå for Herrens løskøbelse. Gud har sendt advarsler, irettesættelser og opmuntringer til hans folk. Han har advaret dem mod at nogle vil forlade troen, og give agt på forførende ånder.    
Fra begyndelsen af har det være Guds og menneskenes fjende særlige lære at Guds lov var fejlagtig og forkastelig. Han har altid fremstillet den kongelige frihedslov, som tung og uudholdelig. Han har betegnet det som "et trældoms åg." Han har erklæret at det var umuligt for mennesker at holde Jehovas forskrifter. Det har været og er stadig Satans værk. Det er forførisk lære at djævle forsøger at sprede udover verden. "Ingen lov" er Guds fjendes råb. Skal vi gå over på den store oprørs side? Hvis vi gør dette, vil det være vor ruin. Skal vi sætte Guds lov ud af kraft, fordi Satan fortæller os at vi bør være mere frie, og lykkeligere, hvis vi gør dette? Var Adam og Eva lykkeligere, og vandrede de mere frit, da de modtog og handlede på disse antydninger fra den onde?    
Skal vi så sige, at vi er blevet narret med hensyn til læren om Kristi genkomst? Skal vi sige, at al vor tale om hans tilsynekomst har været forgæves? Skal vi sige, at hele vort arbejde for at berede et folk, der venter hans komme, har været forgæves? Aldrig! Vi skal ikke være utålmodige og bange, fordi tiden lader vente på sig. Vi skal vente tålmodigt på, at Guds værk skal fuldendes. "Dette er den pagt, jeg efter hine dage slutter med Israels hus, lyder det fra Herren: Jeg giver min lov i deres indre og skriver den på deres hjerter, og jeg vil være deres Gud, og de skal være mit folk." "Lad os urokkeligt holde fast ved håbets bekendelse; thi trofast er han, som gav forjættelsen; og lad os give agt på hverandre, så vi opflammer hverandre" til tvivl og vantro og frafald? Nej, men "til kærlighed og gode gerninger, og lad os ikke svigte vor egen menighedsforsamling, som nogen har for vane; men formane hverandre, og det så meget mere, som I ser dagen nærme sig." Hebr 10,23-25.    
Vi må have kendskab til skriften, så vi kan følge profetiernes linjer og forstå de specificerede fremstillinger som profeterne har givet og som Kristus og apostlene har givet, for at vi ikke vil være uvidne, men at vi må kunne se, at dagen nærmer sig, så vi med forøget iver og alvor kan formane hverandre til at være tro, gudfrygtige og hellige. "For hvis vi bevist synder efter at vi har fået kendskab til sandheden, er der ikke længere noget synds tilgivelse." Her er en meget alvorsfuld udtalelse og en som ofte skulle fremføres for sjæle, for at vise dem faren ved at indlede sig på synd efter at de har fået kendskab til sandheden. Vi skulle advare mænd og kvinder mod den vej. Det vil gavne alle, når de fristes til af forlade sandhedens snævre vej, at huske på at de som har kendskab til sandheden, falder fra, "bevist synder," bryder Guds lov ("for synd er lovbrud"), for disse er der ingen synds tilgivelse. "Kast derfor ikke jeres tillid fra jer, den har stor belønning. For I har brug for tålmodighed, for at I, efter at I har gjort Guds vilje, vil modtage hans løfte. Endnu en lille stund og så vil han som skal komme, komme og han vil ikke vente."    
tvivlere, og frafaldne siger til dem som har set efter deres Herres tilsynekomst: "I er falske profeter." "I årevis har i fortalt os at der varer en kort tid før Guds dag vil bryde ud; og det er tydeligt at Kristus ikke vil komme i mange, mange år." Er du bange for at sige noget sådant? Har Kristus ikke betegnet dig som en af de upålidelige tjenere som siger: "Min Herre lader vente på sig," og som begynder at spise og drikke med drankere, og slår sine medtjenere? Det inspirerede ord erklærer:     
 "Min retfærdige skal leve af tro;" men "hvis han unddrager sig, har min sjæl ikke behag i ham." Men vi hører ikke til dem, som unddrager sig og går fortabt, men til dem, som tror og vinder deres sjæle." "Tro er fast tillid til det, man håber, overbevisning om ting, man ikke ser."    
Kristus taler gentagende gange om sit andet komme til jorden. En gang har han sagt: "Undres ikke her over! thi den time kommer, da alle de, som er i gravene, skal høre hans røst, og de skal gå frem: de, som har gjort det gode, for at opstå til liv, men de, som har øvet det onde, for at opstå til dom." Mere en atten hundrede år er gået siden han, som aldrig har talt som noget menneske før, udtalt disse ord. Han som ikke sige andet end sandhed, gav denne påstand, som antydede at timen var nær; men de døde ligger stadig i deres grave. Livgiverens stemme har endnu ikke kaldt de sovende hellige ud fra deres mørke fængsler, men vi har ikke mistet troen, selv om den forudsagte tid endnu ikke er oprundet. Vi arbejder, stoler på, tror og afventer, går ikke et skridt tilbage; men adlyder ordene fra vor frelses Hærfører, hvis befaling til hans folk er: "Gå fremad. "     
Timen kommer, Den er ikke langt væk, og nogle af os, som nu tror, vil være i live på jorden og skal se forudsigelsen gå i opfyldelse og høre Overenglens røst og Guds basun give genklang fra bjerg og dal og hav til jordens yderste grænser. Al skabningen vil høre den røst, og de, som har levet og er døde i Jesus vil reagere på livets Fyrstes kald. Det vil høres i menneskers fangehuller, i dybets huler, i jordens klipper og grotter, kun for at blive adlydt. Det er den samme røst, der sagde: "Kom hid til mig, alle I, som er trætte og tyngede af byrder, og jeg vil give jer hvile," den samme røst, der sagde. "Dine synder forlades dig." Alle de, som har adlydt den røst, da den sagde: "Hvis nogen vil gå i mit spor, skal han fornægte sig selv og tage sit kors op og følge mig," vil høre: "Vel, du gode og tro tjener, gå ind til din Herres glæde." For dem vil den røst betyde hvile, fred og evigt liv. De vil genkende den som stemmen fra ham, der har medfølelse med deres skrøbeligheder.     
Skal nogen nu blive træt? Skal nogen sige: "Staden er langt væk"? Skal vi opgive vor tro og gå tilbage til undergang, når vi nærmer os den evige verden? Nej; nej. Gud lever og regerer. "Kom den første tid i hu, da I, efter at være blevet oplyst, udholdt mangen en lidelsesfuld kamp." Opgive vor tro? Miste vor tillid? Blive utålmodige? Nej, nej. Vi vil ikke tænke på noget sådant. "Thi når mennesker én gang er blevet oplyst og har smagt den himmelske gaver og har fået del i Helligånden og har smagt Guds gode ord og den kommende verdens kræfter - og så falder fra, da er det umuligt atter at bringe dem til omvendelse på ny; thi de korsfæster for deres del Guds Søn igen og gør ham til spot." ' Thi så længe en mark opsuger den regn, der ofte falder på den, og frembringer afgrøde til gavn for dem, den dyrkes for, er den under Guds velsignelse; men bærer den tjørn og tidsel, er den ingenting til og forbandelse nær, og til sidst sættes der ild på den."     
Den kristne fremstilles i jordiske billeder, som drikker af regnen, der kommer over jorden, og frembringer frugter til den som iklæder den og sørger for den. Kristi efterfølger skal samle saft og næring fra den levende Vin. Han skal producere frugten til Guds herlighed. Herren forlanger at alle planter i hans have skal blomstre, og bære frugt i overflod, - nogle tredive nogle tres, og nogle hundrede fold. Vi skal ikke stille os tilfreds med et øjebliks lysglimt, men hele tiden søge efter Guds Ånds oplysning. Det er vort privilegium at studere sandhedens ord, og adlyde den. Vi er ikke sikre, før vi ofte finder os foran Gud, udspringer i tro, inderlig og effektive bønner. Vi må oprejse sjælen fra dens jordiske tarvelighed til en himmelsk atmosfære, som vil rense, ophøje og forædle den til Guds paradis. Dem som holder Guds bud, har ret til at tilegne sig de rige løfter som han har fået.    
Måtte Guds børn være fyldt med håb og mod, med glæde og begejstring, idet de ser de ting som Gud har beredt dem, der elsker ham. "Thi hvem er vort håb, vor glæde eller vor hæderskrans for vor Herres Jesu åsyn ved hans komme, om ikke netop I er det? Ja, I er vor ære og glæde"? "Thi Herren selv skal stige ned fra Himmelen, og der skal lyde en befaling, en overengels røst og Guds basun. Og først skal de døde i Kristus opstå; derefter skal vi, som lever og bliver tilbage, bortrykkes tillige med dem i skyerne for at møde Herren i luften; og så skal vi altid være sammen med Herren. Så trøst hverandre med disse ord!" "Men om tid og time, brødre! har I ikke nødig, at man skriver til jer; selv ved I jo god besked om, at Herrens dag kommer som en tyv om natten. Når de siger: "Fred og ingen fare!" da er undergangen pludselig over dem ligesom veerne over den frugtsommelige, og de skal ingenlunde undslippe. Men I, brødre! lever ikke i mørke, så dagen kan overraske jer som en tyv. Thi alle er I lysets børn og dagens børn; vi hører ikke natten eller mørket til. Så lad os da ikke sove som de andre, men lad os våge og være ædru! Thi de, der sover, sover om natten, og de, der beruser sig, er berusede om natten. Men da vi hører dagen til, så lad os være ædru, iførte troen og kærligheden som en brynje og frelses håbet som en hjelm!" "Se, jeg kommer snart, og jeg har min løn med mig for at gengælde enhver, efter som hans gerning er."    
Var Kristus en falsk profet, da han udtalte disse ord? Der er gået mere end atten hundrede år, siden Johannes hørte denne store sandhed, og endnu er Herren ikke kommet for at herske. Men skal vi opgive at se hen til hans genkomst? Skal vi sige: "Min Herre tøver med at komme?" Se hvordan den enkelte dele i profetierne er gået i opfyldelse. Lad os løfte vore hover og glæde os, for vor forløsning er nær. Det er mere nær ved end vi først troede. Skal vi ikke vente tålmodigt, fyldt med mod og tro? Skal vi ikke berede et folk, til at stå på den endelige ransagelses- og doms dag?  

21 08 1888 Review and Herald Bøgernes bog   
 Studiet af Bibelen vil styrke forstanden. Salmisten siger; "Tydes dine ord, så bringer de lys, de giver enfoldige indsigt." Det spørgsmål er ofte blevet stillet til mig; "Burde Bibelen gøres til den vigtigste bog på vore skoler?" Det er en dyrebar bog, en vidunderlig bog. Den er et skattekammer, der indeholder juveler af høj værdi. Den er en historie, som åbenbarer de forgangne århundreder for os. Uden Bibelen ville vi være overladt til gætteværk og fabler angående fortidens begivenheder. Blandt alle de bøger, der har oversvømmet verden - de være aldrig så værdifulde - er Bibelen Bøgernes Bog, og den fortjener i højeste grad det omhyggeligste studium og den største opmærksomhed. Den rummer ikke alene verdens skabelseshistorie, men også en beskrivelse af den kommende verden. Den indeholder undervisning om universets vidundere, og den afslører himlens og jordens ophavsmand for vores forstand. Den udfolder et enkelt og fuldkomment teologisk og filosofisk system. De, der omhyggeligt studerer Guds Ord, og som adlyder dens tydelige anvisninger og elsker dens enkle sandheder, vil udvikles i sind og adfærd. Den er en Guds gave, som i ethvert hjerte skulle vække den oprigtigste taknemmelighed; for den er åbenbaringen af Gud for mennesket.    
Hvis Bibelens sandheder bliver vævet ind vil de hæve sindet op over deres jordbundethed og forringelse. De, der er velbevandrede i skrifterne, vil vise sig at være mænd og kvinder, der udøver en udviklende indflydelse. Alt imens de søger efter sandheder, som himlen har åbenbaret, bliver Guds Ånd bragt i nær forbindelse med den, der alvorligt undersøger skrifterne. En forståelse af Guds åbenbarede vilje, gør sindet større, udvider det, udvikler det og skaber ny energi, ved at bringe dets evner i berøring med forbløffende sandheder. Hvis studiet af skrifterne bliver gjort til en underordnet betragtning, lider man et stort tab. Bibelen blev gennem nogen tid udelukket fra vore skoler, og så fandt Satan en rig arbejdsmark der, som han opdyrkede med enorm hurtighed og indsamlede en høst efter sit behag.    
Forstanden når den højde, de ting har, som den bliver fortrolig med. Hvis alle ville gøre Bibelen til deres studium, ville vi se et langt mere udviklet folk, som var i stand til at tænke dybere og udvise en større intelligens, end de mest alvorlige anstrengelser med kun at studere verdens videnskaber og historie kunne give dem. Bibelen giver den sande søger en fremadskridende opdragelse af sindet, og han kommer fra betragtningerne af guddommelig ting med sine evner berigede; selvet er ydmyget, mens Gud og hans åbenbarede sandhed bliver ophøjet. Fordi menneske ikke kender de vidunderlige historier i Bibelen, er der så megen ophøjelse af mennesker, og gives der kun så liden ære til Gud. Bibelen indeholder føde af netop den kvalitet, som den Kristne behøver, for at han kan vokse sig stærk i ånd og forstand. At studere alle de filosofiske og videnskabelig bøger, kan ikke gøre det for sind og moral, som Bibelen kan gøre, hvis den bliver studeret og efterlevet. Ved studiet af Bibelen bliver der talt med patriarker og profeter. Sandheden er klædt i et ophøjet sprog, som udøver en fortryllende magt over sindet, tanken løftes op fra jordiske ting og bliver bragt til at betragte det fremtidige, udødelige livs herlighed. Hvilken menneskelig kundskab kan sammenlignes med åbenbaringen af Guds pragt? Dødelige mennesker, som ikke kender Gud, kan prøve at forringe skrifternes værdi, og kan begrave sandheden, under videnskabens antagende viden.    
De, der praler af en kundskab, der går ud over Guds ords lære, behøver at drikke af den kundskabskilde, for at de kan lære deres faktiske uvidenhed at kende. Der er en pralende menneskelig kundskab, som er tåbelighed i Guds øjne. Lad intet menneske bedrag sig selv. Hvis nogen blandt jer synes at være vise i denne verden, så lad ham blive en tåbelighed hos Gud, for der står skrevet; "Han tager den vise til fange i hans egen snedighed." De, der kun har denne visdom, trænger til at blive tåber i deres egne øjne. Den største uvidenhed, som nu forbander den menneskelige race, er med hensyn til de bindende krav i Guds lov, og denne uvidenhed er resultatet af at fordømme studiet af Guds ord. Det er Satans bestemte plan i den grad at beskæftige og opsluge sindet, at Guds store vejviser ikke skal blive Bøgernes Bog, og at synderen ikke skal ledes fra overtrædelsens vej til lydighedens sti.    
Bibelen er ikke ophøjet til dens plads og alligevel; af hvilken uendelig betydning er den ikke for menneskes sjæl. Når vi søger dens sider, bevæger vi os gennem evige, majestætiske scener. Vi ser Jesus, Guds Søn komme til vor verden og tage del i den mystiske konflikt, som tilintetgør mørkets magter. Å, hvor vidunderligt, hvor næsten utroligt er det ikke, at den uendelige Gud ville sammen tykke i sin egen kære søns ydmygelse! Lad enhver, der studerer Skrifterne, betragte denne store kendsgerning, og han vil ikke kommer fra en sådan betragtning uden at være blevet udviklet, renset og forædlet.    
Bibelen er en bog, der åbenbarer rets og sandhedsprincipper. Den indeholder alt, hvad der er nødvendigt for sjælens frelse, og på samme tid er den tilpasset til at styrke og opdrage sindet. Hvis den blev brugt som lærebog i vore skoler, ville den vise sig at være langt mere virkningsfuld end nogen anden bog i verden til at lede klogt i dette livs anliggender, såvel som at hjælpe sjælen op ad den fremgangens stige, der når op til himmelen. Gud har omsorg for os som forstands væsener, og han har givet os sit ord som en lampe for vore fødder og et lys på vor sti. "Tydes dine ord, så bringer de lys, de giver enfoldige indsigt." Det er ikke den blotte og bare læsning af ordet, som vil udvirke det resultat, som himlen har til hensigt, men det, at sandheden, som den er, åbenbaret i Guds ord, må komme ind i hjertet.    
De, som har fået den bedste videnskabelige Uddannelse, er ikke altid de mest virkningsfulde Redskaber for Gud. Der er mange Mennesker af denne Slags som vil finde sig skubbet til Side, medens de, som har haft ringere Anledning til at erholde boglig Viden, indtager deres Pladser, fordi de har Kundskab om praktiske Ting, der er nødvendige i det daglige Liv. De, der betragter sig selv som lærde, slutter ofte med at være Elever, idet de tror sig kloge nok og er hævet over dette at tage imod Undervisning, selv af Jesus, som var den største Lærer, Verden nogen Sinde har kendt. De, som har fået deres Forstands evner udvidede ved alvorlig Ransagning i Skrifterne for at lære Guds Vilje at kende vil indtræde i Stillinger af Betydning; thi Guds Ord har fået Indpas i deres Liv og Karakter. Det udfører sit særskilte Værk og sønderdeler endog Ledemod og Marv og dømmer over Hjertets Tanker og Råd. Guds Ord må være den Næring, ved hvilken de Kristne vokser kraftigt i Ånd og Intelligens, så at de kan kæmpe for Sandhed og Ret.    
Hvad er Grunden til, at vore unge, ja endog Folk i en moden Alder, så let lader sig lede ind i Fristelse og Synd? Det er den, at Guds Ord ikke bliver studeret og begrundet, som det burde. Hvis det blev påskønnet, som det skulle og burde vilde det give en indre Styrke, en Åndens Kraft, som kunde modstå Satans Fristelse til det onde. Man viser ikke en fast, bestemt Viljekraft i Liv og Karakter, fordi den hellige Undervisning fra Gud ikke gøres til Studium og Genstand for nøje Overvejelser. Man anstrenger sig ikke således, som man burde gøre, med Hensyn til at nære rene, hellige Tanker i Sindet og fjerne fra det alt urent og ukorrekt. Man vælger ikke den bedre Del, at sidde ved Jesu Fødder som Maria gjorde, for at modtage den guddommelige Lærers hellige Undervisning en Vejledning, som burde gemmes i Hjerte dybet og praktiseres i det daglige Liv, Når vi grunder på hellige Ting, vil Sindet blive forædlet og ophøjet og nobelt tænkende kristne Mænd og Kvinder vil blive udviklede.    
Gud vil ikke antage en eneste, som forringer sine Evner ved syndefulde, jordiske Tanker, Ord eller Gerninger. Himlen er en ren og hellig Plads, som ingen kan betræde uden at være forædlede, åndeligsindede, rensede og lutrede. Vi har et Værk at udføre i denne Henseende hver for sig, men vi vil kun være i Stand til at gøre det, når vi henter Styrke fra Jesus. Vi bør gøre Bibelen til vort Studium frem for enhver anden Bog. Vi bør elske den og adlyde den som Guds Røst. Vi bør lære at kende og forstå hans Fordringer, hans du skal og du skal ikke, og fatte Guds Ords sande Mening.    
Når Guds Ord er blevet vor Rådgiver, og vi ransager Skriften for at finde Lys vil Himlens Engle komme nær til os og påvirke vort Sind og oplyse vor Forstand, så at det i Sandhed kan siges: Dit Ords Åbenbaring spreder Lys og giver de enfoldige Forstand. Det er ikke noget Under, at der ikke er mere Himmelsk sindet hed iblandt de unge, som bekender sig til Kristendom, når de giver så lidt Agt på Guds Ord. Man ænser ikke de guddommelige Råd. Man lytter ikke til Formaningerne. Man søger ikke Nåde og himmelsk Visdom for at undgå tidligere Synder og få ethvert Spor af Fordærvelse renset bort fra Karakteren. David beder. Lad mig forstå dine Forskrifters Vej så vil jeg fortælle om dine underfulde Gerninger.    
Dersom de unges Sind såvel som de ældres blev ledet i den rigtige Retning, når de kommer sammen, så vil deres Samtale dreje sig om mere ophøjede Emner. Når Sindet er rent og Tankerne forædlede ved Guds Sandhed, vil Ordene blive af samme Karakter ligesom Guldæbler i Sølvskåle. Men med den Forståelse og den Praksis, med det lave Stade som selv Mennesker, der bekender sig til at være Kristne, er tilfredse med, er det naturligt, at al samtale bliver simpel og uden mening. Den er af Jord, jordisk, og har ikke en duft af Sandheden eller af Himlen, og kommer ikke engang op til det Mål, som den mere kultiverede Klasse af Verdens Børn er nået til. Et virkningsfuldt Arbejde for Helliggørelse. Når Kristus og Himlen er de Emner, vi dvæler ved, vil Samtalen dreje sig om virkelige Kendsgerninger. Talen vil blive krydret med Nåde og den, som taler, vil vise, at han er blevet uddannet i den guddommelige Lærers Skole. Salmisten siger: Jeg har valgt Sandhedens Vej, jeg har lagt dine bønne for mig, Han agtede Guds Ord højt, og det trængte ind i hans Forstand, ikke for at blive ringeagtet, men for at blive efterfulgt i hans Liv.    
Kun hvis det hellige ord bliver skattet. vil det blive adlydt som en sand, sikker og dyrebar lærebog. Enhver besættende synd må lægges til side. Den må bekriges, indtil den er overvundet. Herren vil arbejde sammen med dine anstrengelser. Når det dødelige, syndige menneske arbejder på sin egen frelse med frygt og bæven, er det Gud, der virker i ham at ville og at virke til sit eget gode velbehag. Men Gud vil ikke arbejde uden menneskets samarbejde. Det må anstrenge sine kræfter til det alder yderste, det må vise sig som en dygtig, villig elev i Kristi skole, og når han tager imod den nåde, som frit tilbydes ham, vil Kristi tilstedeværelse i tanker og hjerte give ham fasthed med hensyn til at lægge enhver syndens byrde bort, så at hjertet må blive fyldt med Guds fylde og hans kærlighed.    
De studerende på vore skoler burde være opmærksomme på, at synden har konsekvenser, og de evner, de har fået af Gud, er blevet svækkede og uskikkede til moralsk fremgang, fordi de er blevet misbrugt. Der er mange, der indrømmer, at dette er sandt. De har huset stolthed og ,disse onde karaktertræk er blevet en fremherskende magt, som behersker deres ønsker og tilbøjeligheder. Mens de har haft gudfrygtigheds skin og har gjort mange selvretfærdige gerninger, har der ikke været nogen virkelig forandring af hjertet. De har ikke bragt deres livs vaner ind i bestemt og afgjort overensstemmelse med Guds lovs store retfærdighed og målsætning. Hvis de kritisk ville sammenligne deres liv med denne standard, ville de ikke kunne andet end at føle, at de er mangelfulde, syge af synd og har behov for en læge. De kan kun forstå den dybde, de er faldet til ved at se på det grænseløse offer, der er bragt af Jesus Kristus for at løfte dem op af deres fornedrelse.    
Der er kun få, der er på det rene med syndens frygtelige karakter, og som fatter størrelsen af den ødelæggelse, der er resultatet af overtrædelsen af Guds lov. Ved at undersøge den vidunderlig frelses plan til at genoprette det moralske spejlbillede af Gud i synderen, ser vi, at det eneste middel til menneskets udfrielse blev tilvejebragt ved Guds søns selvopofrelse og enestående nedladenhed og kærlighed. Han alene havde kraft til at udkæmpe slagene med Guds og menneskets store modstander, og som vor stedfortræder og selvskyldner har han givet magt til dem, der i tro holder fast ved ham, til at blive sejrherrer i hans navn og gennem hans fortjenester.    
Vi kan se på Golgatas kors, hvad det har kostet Guds søn at bringe frelsen til en falden slægt. Ligesom offeret for mennesket var fuldkomment, således må genoprejsningen af mennesket fra syndens besmittelse være gennemgribende og fuldkommen. Guds lov er blevet givet til os som retningslinier til at styre vor adfærd efter. Der findes ikke nogen ond handling, som loven vil undskylde, der findes ingen uretfærdighed, som kan undgå dens fordømmelse. Kristi liv er den fuldkomne opfyldelse af enhver forskrift i denne lov. Han siger; "Jeg har holdt min Faders bud." Kundskaben om loven ville fordømme synderen og knuse håbet i hans bryst, hvis han ikke kunne se Jesus som sin stedfortræder og garant, som er rede til at tilgive hans overtrædelse og udslette hans synd. Når mennesket handler i overensstemmelse med sin bedste evne gennem tro på Jesus, og søger at vandre på Herrens vej ved lydighed mod de ti bud, bliver han tillagt Kristi fuldkommenhed til at dække over den angrende og lydige sjæls overtrædelse.    
Der vil blive gjort en anstrengelse fra mange foregivne venner af uddannelse for at skille religionen ud fra videnskaben i vore skoler. De vil ikke spare nogen anstrengelse eller udgift for at give en verdslig viden. Man de vil ikke blande den med kundskaben om, hvad Gud har åbenbaret til at fuldkomne karakteren. Og det til trods for, at en oplæring i Guds sandhed ville udvikle sindet og give verdslig viden samtidigt, for selve grundlagt for sand uddannelse er Herrens frygt. Salmisten siger; Herrens frygt er visdommens begyndelse." Guds levende ord afslører løgnens Faders bedragerier. Hvem af vor ungdom kan vide noget om, hvad der er sandhed i sammenligning med vildfarelse, hvis de ikke bliver kendt med skrifterne? Sand gudfrygtigheds enkelhed må bringes ind i undervisningen af vore unge, hvis de skal få guddommelig viden nok til at kunne undfly den fordærvelse, som er i verdens begær. De, der er sande Kristi efterfølgere, vil ikke kun tjene Gud, når det er overensstemmelse med deres egne tilbøjeligheder men fuldt så vel, når det indebærer selvfornægtelse og dette at bære sit kors. Det indtrængende råd, som apostlen Paulus gav til Timotius, at han ikke måtte svigte i at gøre sin pligt, burde holdes op for ungdommen for i dag; "Lad ikke nogen ringeagte dig fordi du er ung, men vær et forbillede for de troende i tale, i færd, i kærlighed, i troskab, i renhed." Skødesynder må bekæmpes og overvindes. Forkastelige karaktertræk bør tages op hver især, hvad enten de er nedarvede eller opdyrkede, og sammenholdes med retfærdighedens store forskrift; og i lyset fra Guds ord bør de modstås med fasthed og overvindes ved hjælp af Kristi styrke. "Stræb efter fred med alle og efter hellighed, uden den skal ingen se Herrens. Dag"    
Dag for Dag, Time for Time bør der foregå i os en Proces, der frembringer Selvfornægtelse og Helliggørelse; da vil også de udvortes Gerninger vidne om, at Jesus bor i Hjertet ved Tro. Helliggørelse stænger ikke Kundskaben ude fra Sjælen, men den vil udvide Sindet og inspirere det til en Søgen efter Sandhed, som man søger efter skjulte Skatte. Og Kundskaben om Guds Vilje fremmer Helliggørelsens Værk. Der findes en Himmel, og hvor alvorligt burde vi ikke stræbe efter at nå den. Jeg opfordrer Eleverne ved vore Skoler til at tro på Jesus som deres Frelser. Tro, at han er rede til at hjælpe jer med sin Nåde, når I, i Oprigtighed vender jer til ham. I må stride Troens gode Strid. I må kæmpe for Livets Krone. Anstreng jer kraftigt, thi Satan har Tag i eder, og hvis I ikke slider jer fra ham, vil I blive lammet og ruineret. Fjenden er på jeres højre Side og på den venstre, foran jer og bag eder, og I må træde ham under jeres Fødder. Kæmp alvorligt, thi der er en Krone at vinde. Kæmp, thi hvis I ikke vinder Kronen, vil I tabe alt, i dette Liv og i det tilkommende Liv. Kæmp, men lad det ske i jeres opstandene Frelsers Styrke.    
Ville eleverne i vore skoler blot studere og stræbe efter at efterligne hans liv og karakter, som kom ned fra himlen for at vise dem, hvad de må op til at blive, hvis de vil ind i Guds rige. Jeg har bragt jer et budskab om Guds søns snarlige genkomst i himlens skyer, med kraft og megen herlighed. Jeg har ikke fremholdt noget bestemt tidspunkt, men Kristi eget påbud til jer om at våge i bøn. "Våg derfor, thi I ved ikke, hvad dag jeres Herre kommer." Advarselen har givet ekko ned gennem tiderne. "Se, jeg kommer snart, og jeg har min løn med mig for at gengælde enhver, efter som hans gerning er. Jeg er Alfa og Omega, den første og den sidste, begyndelsen og enden. Salige er de, der tvætter deres klæder, for at de kan få adgang til livets træ og gennem portene gå ind i staden."  

28 08 1888 Review and Herald Behovet for kærlighed.*   
 Jesus kom ned fra himlen for at lade sit lys skinne for verden, som var fordærvet af synd. Han tog et menneskes skikkelse på sig og blev fattig for vor skyld, for at vi ved hans fattigdom måtte vorde rige. De, han kom for at frelse, satte ikke pris på ham. Menneskene bespottede og forkastede ham. Han blev vanhelliget og forfulgt og til sidst naglet til det gruelige kors, for at han kunde frelse menneskene fra deres forhærdelse og deres hjertes hårdhed. Han steg ned til den dybeste elendighed og fornedrelse blandt menneskene, for at han kunde løfte det faldne menneske op og føre det frem til dyd og glæde. Han elskede os indtil døden, og han sagde: "I skal elske hverandre, som jeg elskede eder. ...Derpå skal alle kende, at I er mine disciple, dersom I har indbyrdes kærlighed."    
O, hvor meget man finder af menneskelig stolthed og selvophøjelse! Hvor mange egenkærlige tanker og gruelige følelser, som ikke pryder Kristus og hans lærdom! Kan vi ikke frigøre os fra denne skarpe og bydende ånd, hvilken har bragt os til at betragte hverandre med skinsyge og mistillid? Kan vi ikke lade Jesu ømme, vindende kærlighed tage vort hjerte i besiddelse, så at den kan flyde ud til andre som en forfriskende strøm. Budet lyder således: "Styrker de afmægtige hænder, og giver de snublende knæ kraft." Hvor kan vi, idet vi betragter hverandres ansigter, vide, om det ikke er sidste gang, det er os forundt? Lad os elske hverandre.    
Apostelen siger: "Er der da nogen formaning i Kristus, er der nogen opmuntring af kærlighed, ...er der nogen inderlig kærlighed og barmhjertighed, da fuldkommer min glæde, så at I mener det samme." Det skriftsted lærer os ikke, at vi skal opgive vore sandhedsprincipper, for at vi kan være godgørende, men at vi ikke skal være uvenlige, uhøflige, skarpe og ufølsomme mod dem, som er omkring os. Vi skulde ikke støde nogen bort fra os, men vi skulde binde dem til vore hjerter ved kærlighed og ømhed. Har vi ikke tilladt store fejl at skade vor karakter? Har vi ikke ofte udvist mangel på den ømhed, omtanke og kærlighed, som fordres af ethvert Guds barn? Hvem af os kan påstå, at han er uskyldig? Vi trænger til at lære at tænke højere om andre og mindre om os selv.    
Der er mange som virker til at være tilfreds med at dvæle ved andres fejl. De føler at, når en brors fejl afsløres og irettesættes, at deres egen fejl, derimod ikke er så store, og vil ikke være genstand for misbilligelse. Dette er Satans ånd. Han fremstilles som stående foran tronen, handlende som brødrenes anklager. Han presentere for Gud de synder, forsøger at undskylde sin egen synd, og håbe at Gud ikke vil tilgive den skyldige, hvem Kristus døde for. Men Guds overbevisende kraft kommer ned til os, som bekender hans navn, som et pant på hans villighed til at tilgive og modtage den sjæl som angrer oprigtigt.    
Dem som jubler over andre, fordi de er blevet irettesat, har farisæernes selvretfærdige ånd. Han takkede Gud for at han ikke var som andre mennesker. Han stod i templet og priste sig selv, medens han forklejnede andres karakter, og alligevel kendte Gud ikke hans stolte hjerte. Tolderen stod lidt længere borte. Han var ydmyg med en fornemmelse for sin egen uværdighed. Han erkendte sin svaghed, og syndighed så meget, at han ikke turde opløfte sine øjne til himlen; men slog sig på sit bryst og råbte: "Gud vær mig synder nådig." Alligevel gik han retfærdiggjort hjem til sit hus, frem for den anden. O om vi måtte have den samme mistro til os selv, den samme erkendelse af vor yderste uværdighed. Skal vi ikke lade Kristi nåde komme ind i vore sjæle, så vi må gå retfærdiggjorte til vore huse?    
Jesus sagde: "Lær af mig, for jeg er sagtmodig og ydmyg i hjertet; og i skal finde hvile for jeres sjæle. For mit åg er nemt, og min byrde er let." Grunden til at der er så lidt hvile og fred i hjertet, er fordi selvet elskes så højt. Selvet blandes ind i alt vi har med at gøre. Vi må have mindre af selvet og mere af Jesus. Hvis vi kunne stå frem for Kristi domstol, og høre hvad der siges om os, hvilken anden vurdering ville vi så ikke høre om vor karakter, end vi giver os selv. Vi må falde på Klippen og brydes, så der ikke må være noget af selvet, og alt af Jesus.    
Der er en stor mangel på og trang til god hjemmereligion, på det at der kan udøves en frelsende indflydelse i vore familier. Lad os lære at blive missionærer i vore egne hjem ved at være blide, medfølende, milde og tjenesteagtige mod de kære venner rundt den hjemlige arne. Der er stor trang til kærlighedens ånd i mange hjem. De ord, som der tales, er ofte lig den ubarmhjertige hagl, der nedslår den svage plante, hvorimod den lig regnen og duggen burde falde ned og forfriske og oplive den. Arbejd i din egen vingård og opelsk kærlighedens ånd. Vær ikke så bekymrede for arbejdet ude i en videre kreds, før I i jeres egne hjerter og hjem ser en lærvillig, kristelig ånd, som vil blive til en velsignelse for alle, som kommer indenfor dens rækkevidde.    
Jesus elsker os, og vi skulde så fyldes med hans kærlighed, at andre vil føle dens indflydelse, når de træder ind i vort hjem. Hvor kærlighedens ånd bor, gennemtrænger den hele husholdningen, og de bitre, skarpe og vrede ord tilbageholdes. Åbne jeres hjerte dør, fædre og mødre. Lad Jesus komme ind. Lad ham forblive hos eder. Så kan I bringe ham med eder til kirke, og hvor som helst I går, vil I være lig fyldte og brændende lamper, der udspreder lys omkring eder til alle sider, enten I er ude blandt fremmede eller i eders egne hjem. Enhver af eder vilde erholde Guds gunst. Dersom Jesus var en stadig gæst i ethvert hjem, da vilde menigheden erfare Herrens nærværelse. Der er et arbejde at gøre for de omflakkende. Men der må ikke diskuteres med dem. Når jeg prøver at arbejde med sådanne, og de forsøger at stride, så svarer jeg dem ikke tilbage. Jeg fortæller dem at jeg ikke er kommet for at diskutere, men for at tale om Guds kærlighed til os, og finde ud af hvordan de står i denne hans doms time. Jeg forsøger at sige troens og håbets ord; for at borttage den vantro der leder dem bort fra Jesus.    
Enhver af os burde spørge sig selv: Hvorledes står det sig med mig i åndelig henseende? Brødre og søstre, føler I den nærværende sandheds kraft på jeres hjerter, og helliggør den eders liv og karakter? Bringer I sjæle til Gud? Når I ser en og anden træt og mødig kalde ved vejen, skynder I eder da til en sådan for at styrke og hjælpe ham? Bøjer I eder i bøn til Gud for hans sjæl? Der siges, at en vantro en gang kom til hr. Moody for at diskutere spørgsmålet om hans vantro med samme. Evangelisten sagde til den vantro: "Lad os bede, før vi taler om disse ting." De bøjede sig ned, og medens hr. Moody bad, fornyede Gud mandens hjerte. Det var Gud, som bevirkede, hvad bevisførelse ikke kunde. Lad os arbejde efter denne plan og bede for hverandre, idet vi ved bønnen bærer hverandre frem for Guds ansigt med levende tro. Herren kender alle vore tanker og vort hjertes følelser, og hvor let han kan smelte os! Hvor kan ikke hans ånd lig en ild overvinde det stenhårde hjerte og lig en hammer slå klippen i stykker! Han kan meddele os sin ånd og sin nåde og gøre os skikkede til at gå ud og arbejde for andre. Menigheden burde føle denne kraft i dag, og den vilde føles, dersom vi blot vilde agte på Kristi lærdom og undervisning. Og når Jesus kommer ind, vil vi høre hans søde stemme sige: "Fred være med eder!" Han vil ikke skænke os den fred, verden kan give, men den fred, som overgår al forstand, og med Guds fred i hjertet vil I blive i stand til at sige netop de rette ord på den rette tid, om der er en broder eller søster, som er falden ved vejen. I vil da blive dygtige arbejdere, som ikke behøver at stå til skamme.    
Gud har sat et pris på menneskenes sjæle. Han siger: "En mand gør jeg sjældnere end guld og et menneske end ofirs guld." Hvis et menneske er så dyrebart i Guds øjne, hvordan bør han så vurderes af sine medmennesker? Er Jesus så meget til skamme i dag, fordi vi langt fra fremviser ham for verden? Er han til skamme at kalde os brødre, fordi vi søger vor egen ære, i stedet for Guds ære? Gud har gjort så meget for os. Hvad gør vi for Kristus, og for hinanden?    
O, læg den hårde og kritikfulde tale bort. Undskyld ikke dig selv på den en måde der er naturlig for dig, som du siger i flæng. Sig aldrig: "Det er min måde at være på og åbenhjertig på," og betænk at der er en grund for at du tillægger dig den vane. Ransag dit hjerte, og ikke dine klæder, og vend dig til Herren. Søg at vis din kærlighed for dem, som Kristus døde for. Og når det retfærdige folk, som holder sandheden, marcherer ind, vil du være blandt den sejrrige hær, der skal stå foran den store hvide trone, tilskrevet Guds og Lammets frelse. I må alle have privilegiet at stå i den blod-vaskede skare, som har vundet igennem Lammets blod, og ved deres vidnesbyrds ord. Hvordan dit hjerte vil bindes med glæde, idet du hører det: "Vel, du gode og tro tjener, gå ind til din Herres glæde."    
Hvis du ikke udvirker Kristi gerninger, vil der være dem som rejser sig op på afgørelsens dag og fordømmer dig. Salmisten svarer: "Herre, hvo kan gæste dit telt, hvo kan bo på dit hellige bjerg? Den, som vandrer fuldkomment og øver ret, taler sandhed af sit hjerte; ikke bagtaler med sin tunge, ikke volder sin næste ondt og ej bringer skam over ven." Når nogen kommer til dig med en efterretning om din ven, bør du afvise at høre det. Du bør sige til ham: "Har du sagt dette til ham selv? Hvis han ikke har gjort det, så sig til ham at han bør adlyde bibelens regel, og først gå til sin bror, og fortælle ham hans fejl under fire øjne, og i kærlighed. Hvis Guds anvisninger blev gennemført, vil sladderens vandskodder være lukkede.    
Når eders søskende og naboer kommer ind at besøge eder, så tal til dem om Jesu vidunderlige kærlighed. Glæd og fryd eder over, hvad han har gjort for det faldne menneske. Fortæl eders venner, at I elsker deres sjæle, fordi de er købte med Kristi blod. Gud forbyde, at vi skulde gøre andre trætte vandreres vej tungere ved at forstørre deres fejl og gøre os til dommere over deres adfærd. Gud hjælpe os til at tale ord fulde af trøst, håb og mod og derved opmuntre ensomme, modløse og fejlende. Lad os være ens sindede og ikke have forskellig mening fra vore brødre alene for at være modsat dem. Kast alt det lys, I på nogen måde kan, på andres sti. Det vil blive mørkt og hårdt nok for dem endda; thi satan søger at indhylle hver en sjæl i mørke. Lad retfærdighedens sols stråler skinne på eders medvandrere, så at de må glæde sig i Herren. Dette kan I gøre ved missionsarbejde i eders hjem, naboskab og i den menighed, til hvilken I hører. Lad eders lys bestandig skinne frem i sådanne klare, stadige stråler, så at intet menneske kan stå op i dommen og sige: "Hvorfor fortalte du mig ikke om denne sandhed? Hvorfor drog du ingen omsorg for min sjæl? Hvorfor elskede du verden med dens glæder så meget, at jeg fik det indtryk, at de var rette for os at nyde? Hvorfor vandrede du ikke på den sti, der var opkastet for Herrens forløste? Du vidste, at vi sad i mørke, og dine krogede veje har ledet os til yderlig ødelæggelse."    
O, må Gud hjælpe os! Der er kun overladt os en kort tid til at berede os for det evige rige. Dersom du har gjort nogen uret, burde du gå lige hen til dem, tage dem ved hånden og sige: "Jeg er bedrøvet over, at jeg har forurettet dig i tanke, ord eller handling." Himlen vilde med glæde betragte en sådan scene. Vi må alle blive befriede for den tørre, kolde, farisæiske ånd, og vi trænger til, at Guds ånd og kraft ledsager vor virksomhed i sabbatskolen, i vore menigheder, på vore trykkerier, på vore skoler og i vore helbredsstiftelser. Jesus må være en stadig gæst i ethvert menighedsmedlems hjerte.    
I skal stå foran verden som ydmyge, trofaste Kristi soldater, rede til at modstå de forhindringer og den modstand, som verden stiller i vor vej. Vi skal udøve en sådan indflydelse, at menneskene vil føle sig dragne til at elske Gud med hele sit hjerte og vil tage sådanne nødvendige trin som tro, anger, omvendelse og dåb. Det er ikke nok at være bekendt med sandheden og være i stand til at bevise samme, man må udvise det samme eksempel, som Jesus udviste. Vort arbejde vil først krones med held, dersom Jesus bestandig ledsager os, thi han har sagt: "Uden mig kan I slet intet gøre."    
Jesus står og banker - banker på eders hjertes dør; og dog - til trods for alt dette - er der nogle, som bestandig siger: Jeg kan ikke finde ham. Hvorfor ikke? Han siger: Jeg står her og banker. Hvorfor åbner du ikke døren og siger: Kom ind, kære herre? Jeg er så taknemmelig for disse simple vejledninger med hensyn til måden, hvorpå man finder Jesus. Hvis jeg ikke havde disse, skulde jeg ikke vide, hvorledes jeg skal finde den, hvis nærværelse jeg så meget ønsker. Åbne døren nu, befri sjæletemplet for købere og sælgere, og indbyd Herren til at komme ind. Sig til ham: Jeg vil elske dig med hele min sjæl. Jeg vil vandre på retfærdigheds veje og vandre i dine buds ords veje. Så vil du få føle Jesu velsignede nærværelse. Må Gud hjælpe eder, så at I til sidst må kunde synge sejers vindernes sang, have eders kjortler toede og gjorte hvide i Lammets blod, bære palmegrenen i din hånd og slå den gyldne harpe for Guds trone med alle dem, som har vundet den endelige sejer.  

11 09 1888 Review and Herald Prædikantens arbejde*  
  "Derfor udholder jeg det alt sammen for de udvalgtes skyld, for at også de må få frelsen i Kristus Jesus med evig herlighed. Det er troværdig tale: thi er vi døde med ham, skal vi også leve med ham; holder vi ud, skal vi også være konger med ham; fornægter vi ham, vil han også fornægte os; er vi utro, forbliver han dog tro; thi fornægte sig selv kan han ikke. Læg dem dette på sinde, og forman dem for Guds åsyn til ikke at indlade sig i mundhuggeri det er ikke til nogen nytte, men kun til fordærv for dem, som hører på det. Stræb efter at kunne træde frem for Gud som en mand, der kan stå prøve, som en arbejder, der ikke skammer sig ved sit arbejde, men forkynder sandhedens ord på rette vis."     
Hvem var i stand til at give den allerbedste instruktion til Timoteus sådan som Paulus var det, hans evangeliske Far? Denne instruktion blev givet til Timoteus, i tillid til at han ville give den videre til trofaste mænd, som skulle være egnede til også at lære andre; og på denne måde, gives videre gennem år hundrene helt ned til vor tid. Det var ved et mirakel at Paulus blev kaldet af Jesus Kristus som apostel, og han blev en ivrig arbejder for Mesteren. Lyset som skinnede på hans vej kom fra kilden af alt lys, traf hans hjerte, og omvendte hans forståelse. Lige som Himmelens lys var det uudslukkeligt. De dybeste vande af vanskeligheder kunne ikke slukke det.    
En mere hjertelig, udholdende, desipel af Jesus Kristus end Paulus, har der aldrig været på jorden. Han regnede alle ting for tab, i forhold til det fortrin at kende Kristus. Han havde et mål for øje, og det var, at fra hans læber skulle der udgå en forkyndelse om frelse til fortabte sjæle, at de kunne blive bragt i samfund med verdens Forløser. Hele hans sjæl var vendt imod Jesus, og sandhedens lys modtaget fra kilden af alt lys. Dette lys måtte omhyggeligt værnes. Som han gav hans sidste befaling til Timoteus om også at lære andre, at ingenting af den guddommelige instruktion skulle gå tabt, efterlod han sit eget eksempel i troskab. Apostlen havde omhyggelig vogtet sig selv, at han ikke skulle forråde til knurren, eller gøre appeller til hans egen sympati. Men til gavn for disse som, ville tage imod Kristus, besluttede han at efterlade et værdigt eksempel ,"Han så konstant på Jesus, Skaberen og Fuldenderen af vor tro, som for at få den glæde, der ventede ham, udholdt korset, uden at ænse skammen, og som nu har taget sæde på højre side af Guds trone." Denne, hans rige erfaring overgav han til Timoteus, at sandheden ved ham kunne blive betroet til andre. Han ønskede at Timoteus af hele sit hjerte skulle tro, og omhyggeligt grunde på lidelserne, korsfæstelsen, og opstandelsen, af Kristus, og i Kristi mission finde tilstrækkelig støtte under alle prøver i hans kristne liv, så han kunne blive i stand til at udholde alt for Kristi skyld. For hvis Mesteren af huset havde lidt under prøver og forfølgelse, hvad så med dem i hans husstand? Er en tjener over hans Herre? Når Timoteus ville lide trængsel som en der gør ondt fordi han vidnede for missionen, om lidelserne, korsfæstelsen, opstandelsen og himmelfarten af Kristus, skulle han huske at Paulus, hans evangeliske far havde været delagtig med Kristus i hans lidelser, fordi han troede på ham, og var en ordets gøre. Timoteus skulle ikke blive overrasket hvis han modtog den samme behandling som hans evangeliske far.    
 Men apostlen Paulus glædede sig over at evangeliet ikke var bundet. Forfølgelsens magt kan hindre eller forsinke prædikantens anstrengelser; men det kan ikke hindre den gerning ordet om sandheden virker på hjertet og samvittigheden. Paulus kan være bundet, han kan være fængslet, i lænker, men Guds ord kan ikke bindes. Det vil udføre sin gerning som det er udsendt til at gøre, og menneskelige kræfter kan ikke forhindre det. "Det er tro værdig tale: For hvis vi er døde med ham, skal vi også leve med ham: hvis vi lider, vi skal også regere med ham: hvis vi fornægter ham, vil han også fornægte os: hvis vi ikke tror, forbliver han dog trofast: han kan ikke fornægte sig selv." Betingelsen for den troende hvis han er død med Kristus, så er hans liv skjult med Kristus i Gud. Han må stå fast og tro sandheden, og ydmygt vandre med Gud, i lyset han gives, uden at vende sig bort, eller falde bort fra de hellige bud, der er overgivet til ham. Han må tro på Gud. Han må hvile på hans ord, med troens tillid og styrke, som gør ham villig til at lide, og miste alle ting for Kristi skyld. Hans karakter, hans livs kurs, må være et levende vidnesbyrd til trofast benyttelse af talentet modtaget fra Gud. Han må have en erfaring og en kundskab i det der hører Gud til. Hans samtale må være om det himmelske; og som han er beskæftiget i samfund med Gud; må han holde forbindelse med mennesker, og skinne som et lys i verden.    
Hvis vi ikke tror, vil Guds ord ikke gøre nogen effekt; for hvis vi fornægter ham, vil han også fornægte os, Guds ord er trofast; og hvor forfærdelig vil situationen ikke være for det menneske som Kristus skal fornægte til sidst. Guds trusler om dom og vrede, vil lige så sikkert blive opfyldt, som hans løfter. Hverken det ene eller det andet vil fejle. Hvis vi er falske overfor Kristus, hvis vi vanærer ham ved at arbejde modsat hans karakter, fornægter vi ham, og sætter ham åben lys til skamme. Specielt er dette sagen, når mænd der har været sat til side for det evangeliske arbejde, opgiver deres troskab til sandheden sag. Disse der har været betroet tilliden af evangeliet, skulle være af de dygtigste på jorden, at de kan være i stand til at tildele velsignelse af den højeste orden til disse med hvem de kommer i kontakt. Selvom der er mange der prædiker sandhederne fra Gud, er der nogle iblandt dem der ikke er forandret i deres liv førelse, ved sandheden som de prædiker. Guds lov er på deres læber, men den har ikke været skrevet på deres hjerter. Efter en tid, hvis de ikke er helliget ved sandheden, de vil udvikle det fakta, - de vil udføre uretfærdigheds gerninger. Udviklingen af disse der ikke er af sandheden, vil blive mere hyppige hændelser, som vi nærmer os ende tiden. Mange vil vise at de er ikke ét med Kristus, de er ikke døde for verden, at de kan leve med ham, og ofte vil det være frafaldet af mænd der har bestridt ansvarlige stillinger. At være død med Kristus, betyder at være død fra al synd, - død for fornøjelser, nydelser, fordele og verdens ros; hvis vi er delagtige i Kristi selvfornægtelse og lidelser, vi vil ikke miste noget ved det, for vi skal blive delagtige med ham i hans kærlighed. Det er med farer for vore sjæle at vi viser os utrofaste.    
 "Læg dem dette på sinde, og forman dem for Guds åsyn til ikke at indlade sig i mundhuggeri det er ikke til nogen nytte, men kun til fordærv for dem, som hører på det." Kristi prædikanter er I konstant fare. De må minde deres brødre om de ting de allerede ved. "Derfor vil jeg altid minde jer om dette, skønt I allerede kender det og er grundfæstede i den sandhed, som er kommet til jer. Og jeg holder det for ret at vække jer ved mine påmindelser, så længe jeg er her i mit legemes telt." Satan arbejder hele tide på at adsprede tankerne med jordiske ting, så at sandheden kan miste sin kraft på hjertet; og så vil der ikke være vækst, ingen fremgang fra en let kundskab, til større lys og kundskab. Medmindre Kristi efterfølgere hele tiden oprøres til at praktisere sandheden, vil de ikke helliges gennem den. Tvivl, spekulationer, og sager der ikke har vital betydning vil besætte sindet, og blive genstand for samtale, og så vil det blive til en strid om ord, og bringe forskellige anskuelser, om punkter der ikke er livsvigtige eller essentielle. Dem som lyttede til den nærværende sandhed i Paulus dage, gør som menneskene i dag. De vil tage spørgsmål op, og bringe forskellige ideer og menneskers meninger, og bringe prædikantens sind fra det vigtige forkynderarbejde evangeliets store sandheder, til at befæste deres stridigheder med. Guds medarbejder må være klog nok til at se fjendens plan, og nægte at lade sig mislede og splitte. Sjælenes omvendelse af deres tilhører, må være hans arbejds-byrde, og må holdes ude af stridigheder, og forkynde Guds ord.    
 "Stræb efter at kunne træde frem for Gud som en mand, der kan stå prøve, som en arbejder, der ikke skammer sig ved sit arbejde, men forkynder sandhedens ord på rette vis. Men hold dig fra den vanhellige, tomme snak; thi de vil komme længere og længere ud i ugudelighed." Det specielle bedrageriske arbejde af Satan har været, at provokere til stridigheder, så der kunne blive kæmpes om ord til ingen gavn. Han ved godt at dette vil optage sindet og tiden. Det rejser kampånden og slukker overbevisningens ånd i sindene hos mange, og dragende dem ind i forskelle af meninger, anklager og fordom, som lukker døren for sandheden. Dette var effekten i Paulus dage, og vi ser at det har været det samme i vor egen tid. Det ryster tilliden hos disse der allerede delvis er overbevist. Og det vender andre væk, der venter på at få en undskyldning for at forkaste sandheden. Jo mindre ord prædikanten bruger af hans egne, jo mere tydelig og klart vil de levende udtalelser fra Gud være. Lad jeres ord være få. Lad Gud tale. Lad det enkelte "Så siger Herren" klare alle stridigheder. Hvis vi lader sindet gå sin egen vej, vil der være utallige pointer der udskiller sig, som de mennesker kan diskutere som gør Kristus til deres håb, og som elsker sandheden i oprigtighed, og alligevel fastholder andre meninger over emner som ikke er af virkelig betydning. Disse ustabile spørgsmål bør ikke bringes frem til fronten, og udtrykkes offentligt, men bør, hvis nogen fremholder dem, tages i stilhed og uden stridigheder.    
Mænd med evner har brugt en livstid til studie og bøn for at ransage skrifterne og dog ikke engang det halve af Bibelen har været udforsket fuldt ud; og alle dele af den vil aldrig være helt forstået indtil Kristus vil åbne dets vidunderlige hemmeligheder i det fremtidige liv. Der er meget der skal være opklaret, meget det menneskelige sind aldrig kan harmonere med. Der er mange temaer der kunne synes af speciel vigtighed for en klasse, som en anden klasse ville se i et helt anderledes lys. Satan vil søge at skabe argumenter på forskellige punkter, som det var bedre der ikke blev omtalt. En ædel helliget, åndelig medarbejder vil kunne se i de store sandheder, der udgør det højtidelige budskab der skal gives til verden, at der er god grund til at holde alle mindre uenigheder fortiet, snarere end at bringe dem frem og være genstand for stridigheder. Lad sindet dvæle ved det store forløsningsarbejde, Kristi snarlige genkomst, og Guds bud; og det vil vise sig at der er føde nok for tankerne i disse emner, der tager al opmærksomhed.    
Prædikantens arbejde må være anerkendt af Gud. Han må leve og arbejde som for Guds åsyn, have dette ene for øje hans ære. Han må studere, våge, bede, og ransage Skrifterne; og praktisk gudsfrygt må komme til syne i hans liv. Gud kræver at hans lejede tjener skal være arbejder af den højeste rang. De må tage lidelser sammen med deres arbejde; for det bringer med sig Guds inspektion; og arbejdet for hver dag er registreret på den måde i hvilket det har været gjort, i Himmelens bøger. Hos Guds beskæftigede tjener skal der være flid, omhyggelig studier, og samvittighedsfuld anstrengelse, så arbejdet ikke skal være gjort på en ligegyldig, sløset og utrofast måde. Arbejderne kan ikke møde Guds sind, hvis ikke de går fra styrke til styrke. De har som Guds arbejdere at gøre med Guds gerninger; og hvis arbejdet, der kommer fra deres hånd, ikke kan tåle Guds billigelse, vil det være under hans mishag.    
Hvad er en evangelist tjeners arbejde? Det er at dele sandheden ord ud på rette måde, ikke at finde et nyt evangelium, men på rette måde at uddele det evangelium som allerede er betroet dem. De kan ikke sætte deres lid til fremførelsen af gamle prædikener i deres menigheder, for det er ikke sikkert at stivne foredrag er skikket til at møde tilhørernes trang eller behov. Der findes emner som er sørgelig tilsidesat, som burde været givet meget større opmærksomhed. Jesu Kristi liv og mission, skulle være vort budskabs hovedindhold. Det bør dvæles ved Kristi ydmyghed, selvfornægtelse, sagtmodighed og elskelighed, sådan at stolte selviske hjerter kan se forskellen på dem selv og det store mønster, og blive ydmyget. Fremstil for dine tilhørere hvordan Jesus i sin nedladenhed ville frelse faldne mennesker vis dem at Han som var deres sikkerhed måtte tage menneskelig natur på sig og bære den gennem forbandelsens frygtelige mørke og rædsel, som Hans Far lod komme over Ham på grund af menneskenes overtrædelse af deres lov. Det står at Frelseren blev fundet som et menneske i sin færd. Beskriv så langt som menneskelig sprog magter det, Guds ydmyghed, og tro ikke at du har nået toppen når du ser Ham bytte sin trone af lys og herlighed som Han havde hos sin Far, med menneskelighed. Han kom fra himmelen til jorden, og mens Han var på jorden bar Han Guds forbandelse som den faldne menneskeheds stedfortræder. Han var ikke forpligtet til at gøre det. Han valgte at bære Guds vrede som mennesket havde pådraget sig gennem ulydighed mod den Guddommelige lov. Han valgte at tåle den grusomme hån, spot, piskning og korsfæstelse. Og da Han i sin færd var fundet som et menneske fornedrede Han sig selv, så Han blev lydig indtil døden, ja korsets død." Måden som Han døde på vakte bestyrtelse i universet, for det var "selve korset død". Kristus var ikke ufølsom overfor vanære og foragt. Han følte det i alt sin bitterhed. Han følte det så meget dybere og stærkere end vi føler det, som Hans natur var mere ophøjet, ren og hellig end hos den syndige menneskeslægt som Han kom for at lide for. Han var himmelens Majestæt, Han var et med Faderen. Han var føreren for englenes hærskare, alligevel døde Han for menneskene den mest vanærende død som findes, iklædt skam og skændsel. Å, om de kunne fatte frelseplanens betydning, og søge efter at lære sagtmodighed og ydmyghed af Jesus.     
Den største glæde af hjertet udspringer fra den dybeste ydmygelse. Lad ikke en af os gøre den fejltagelse, der vil vise sig skæne svanger for det kristne liv, og udslette kravene af pligten, fordi vi kan se andre gøre sådan. Vi må tage imod Guds råd, og opbygge en stærk, karakter, ved at møde sandhedens krav og pligt, og ikke afvige fra nogen ansvarligheder der kommer til os. Fred kommer når konflikten har været mødt og støttet, gennem hjælpen og kraften opnået fra Jesus Kristus. Den konstante overgivelse af viljen til Gud, bringer sejr i det åndelige liv. Vi må ikke være overvundet af Satans snedige fristelser. Vi må kæmpe imod dem, hvis vi vil vinde prisen af fuldkommen fred. Denne fred, er ikke den fred verden giver, men freden fra Kristus. De mest dyrebare løfter fra Gud kan være krævet, og holdt fast, ved udøvelse af tro. Gaverne fra ham, som har al magt i Himmelen og på jorden, ligger og venter på Guds børn. Gaver, der er så kostbare, at de kommer til os ved, at Frelserens dyrebare blod blev ofret, gaver, som vil tilfredsstille hjertets dybeste længsel, gaver, der er varige som selve evigheden, skal modtages med fryd af alle, der vil komme til Gud som de små børn. Tag Guds løfter som dine egne, bed til ham med hans egen ord; og du vil modtage glædens fylde.  

25 09 1888 Review and Herald Tage til ægte og give til ægte.*   
 Noas vidnesbyrd om dommen som flod over verden før syndfloden, modtog folk ikke som et Guds budskab. Guds tjener gav overtræderne af Jehovas lov, en advarsel som bekendtgjorde at verden ville i et hundrede og tyve år udslettes af en vandflod. Denne advarsel blev hånet, latterliggjort og forkastet. Retfærdighedens forkynder blev erklæret for en uvidende fanatiker, som ikke kendte til naturens love. Den tids vise mænd argumenterede at det var umuligt at vand skulle nå højt nok op til at oversvømme verden. De regnede ud fra videnskabelige principper, at verden ikke kunne udslettes og at man ikke skal tage sig af Noas forskrifter. Denne filosofi, eller såkaldte videnskabelige falsum, ophøjede loven over Lovgiveren, og de skabte ting over Skaberen.    
Ubetænksomhed fra dette Guds menneskes højtidelige ord, fortsatte den tids folk deres vellystighed og tilfredsstillede deres kødelige naturs ønsker, og fulgte deres hjerters fordærvede stillinger. Efter at forkaste sandhedens budbringer, dumpede de dybere end nogen sinde ned i køb og salg, tage til ægte og give til ægte. De brugte deres prøvetid, som om det var en lang helligdag, og Noa og hans forudsigelser var den ryggesløses spøg, den tids onde spottere. Men medens folk blev lullet i søvn i den kødelige forvisnings vugge, åbnede himlens vinduer sig, og det store dybes kilder blev brudt op; og profetien blev opfyldt, og "den daværende verden blev oversvømmet af vand og gik til grunde.    
 "Ligesom det var på Noas dage, sådan skal det også være på Menneskesønnens dage." Da, blev verden udslettet af en vandflod, i vore dage, skal den udslettes af ild. Advarselsbudskabet går ud til verden, for at berede et folk som vil reddes ud af jordiske tings generelle ruin. Vi lever i en meget højtidelig tid, og højtidelige tanker bør optage sindet; og det alvorligste spørgsmål enhver sjæl må gøre er: "Hvad skal jeg gøre for at blive frelst?" Budskabet at Kristus kommer er nær, bliver ikke modtaget. Tanken at han står ved døren, er ikke en velkommen tanke. Ligesom budskabet om den kommende vandflod blev forkastet, på Noas tid, ligeså bliver der ikke troet på forkyndelsen om denne verdens endelige udslettelse. Tusinde vil bortforklare på samme måde som folk gjorde lige før vandfloden. Sandhedens budskab afvises; og en vender bort til sin forretning, en anden til hans gård, en anden til hans kvæg, og en anden til livs nydelser. Medens en optages i foreninger, og i denne verdens bekymringer, tages en anden op med tanker og planer for ægteskab, og han kan ikke give agt på sandhedens advarsel,. Han besvarer Guds indbydelse til at komme til måltidet, som nu står par rart: "Jeg har giftet mig med en hustru, og derfor kan jeg ikke komme."    
Kristus erklærede: "Som de levede i dagene før syndfloden: de åd og drak, tog til ægte og gav til ægte lige til den dag, da Noa gik ind i arken, og de ænsede intet, før syndfloden kom og rev dem alle bort sådan skal det også gå ved Menneskesønnens komme." Han forudså at mennesker ville involvere sig i alt selvisk arbejde, leve uden gudsfrygt, spise, drikke, gifte og give til ægte, medens dagen for den endelige dom var ved at bryde ud. "Du skal vide at i de sidste dage skal der komme strenge tider. Thi menneskene vil blive egenkærlige, penge kære, pralende, hovmodige, spottelystne, ulydige mod forældre, utaknemmelige, ufromme, ukærlige, uforsonlige, sladderagtige, umådeholdne, rå, fjender af det gode, forrædere, fremfusende, opblæste, lystens venner snarere end Guds venner." Og så længe de råber: "Fred og ingen fare", så skal udslettelsen komme over dem og de skal ikke kunne undfly.    
I Noas dage, var jorden fyldt med vold. Er det ikke det samme der sker i dag? Af jordens befolkning før vandfloden, blev kun otte personer reddet fra den endelige udslettelse. I Noas dage, ville de fleste mennesker ikke lytte til Herrens tjeners advarsler. I vor egen tid, vil de fleste mennesker "vende deres ører bort fra at høre sandheden, og skal vende sig til fablerne." I Noas tid, var folk stærkt verdslige. De var uden gudsfrygt. Gud var ikke i alle deres tanker. De gjorde sig ingen bekymring om han anerkendte deres handlemåde eller ej. De spiste og drak, tog til ægte og gav til ægte, uden tanke for deres Skaber, eller om deres ansvar for ham.    
I sig selv var det ingen synd at spise og drikke, eller tage til ægte eller give til ægte. Det var lovligt at gifte sig på Noas tid, og det er lovligt at gifte sig nu, hvis det som er lovligt behandles rigtigt, og ikke føres ud i syndige udskejelser. Men i Noas dage, giftede mennesker sig uden at rådføre sig med Gud, eller søge hans vejledning eller råd. Således er det i dagene nu; ægteskabsceremonier gøres til opvisninger, overdådighed og føje selvet. Men hvis parterne bliver enige om religiøs tro og  alt er i overensstemmelse med ceremonien uden opvisning og overdådighed, behøver ægteskabet i denne tid ikke at mishage Gud. "Og det siger jeg jer, brødre: Tiden er knap; derfor skal herefter de, der har hustru, være, som om de ingen havde, og de, der græder, som om de ikke græd, og de, der glæder sig, som om de ikke glædede sig, og de, der køber, som om de ikke ejede, og de, der benytter denne verden, som om de ikke udnyttede den; thi verden i sin nuværende skikkelse går mod sin undergang."    
Kendsgerningen at alle livets forhold er forbigående, bør have en dæmpende indflydelse på alt hvad vi gør og siger. I Noas dage var det den overdrevne og overordentlige kærlighed som i sig selv ikke var i orden, om det er på rette måde, som gjorde ægteskabet i orden over for Gud. Der er mange som mister deres sjæle i denne tidsalder af verden, ved at blive optaget af ægteskabstanker, og i ægteskabsrelationen i sig selv. I Noas dage gav folk sig efter for appetitten og lavere lidenskaber, indtil de var til afsky i den hellige Guds øjne. De blev slaver af det som var skammeligt, og de gør en gud af denne verden. Jordens beboere gør det samme i dag. Spise, drikke og fornøjer sig er denne tids højeste orden. Mennesker fastholder ikke en interesse i de ting der angår deres evige vel.    
Gud har sat menneskene i verden, og det er deres forret at spise og drikke og handle og tage til ægte og bortgifte, men disse ting udføres kun på rette måde, når ,det sker i gudsfrygt. Vi bør leve her i denne verden under hensyntagen til den evige verden. Den store synd i forbindelse med ægteskaberne i Noas bestod deri, at Guds sønner forenede sig med menneskenes døtre. De der bekendte sig til at kende og ære Gud, forenede sig med kvinder, som var fordærvet i hjertet. Og uden at tage tilbørlige hensyn giftede de sig med, hvem de vilde. Der er mange i vore dage, der ikke har nogen dyb religiøs erfaring, som vil gøre nøjagtigt det samme, som man gjorde i Noas dage. De vil indtræde i ægteskab uden omhyggelig overvejelse under bøn, til Gud. Mange påtager sig det hellige løfte lige så tankeløst, som de tiltræder en forretningsforbindelse. Det er ikke den ægte kærlighed, der kommer til syne ved sådanne forbindelser.     
Tanken om ægteskab synes at have en fortryllende magt over mange af de unges sind. To mennesker lærer hinanden at kende de bliver indtagne i hinanden og denne forgabelse opsluger dem helt. De er forblindede hvad fornuft angår og de har kastet deres dømmekraft bort. De vil ikke bøje sig for noget råd eller nogen kontrol, men mener, at de har lov til at gå deres egen vej uden at tage hensyn til følgerne. Den forgabelse, der har grebet dem, er som en smitsom sygdom, der må rase ud; og der synes ikke at være noget, som kan sætte en stopper for den. Måske der er nogen af deres omgivelser, som forstår, at hvis de to bliver forenet i ægteskab, vil det eneste resultat blive ulykke hele livet igennem. Men bønner og formaninger gives forgæves. Ved en sådan forening vil måske den nytte, som vedkommende kunne være til i Guds værk, blive ødelagt eller forkrøblet men fornuftgrunde og overtalelser er lige uvirksomme. Alt, hvad mænd og kvinder med erfaring kan sige til dem, viser sig at være uden virkning. Man står magtesløs over for den bestemmelse, de har taget om at følge deres ønsker. De taber interessen for bønnemøder og for øvrigt alt, hvad der står i forbindelse med religion. De er ganske indtagne i hinanden, og de forsømmer livets pligter, som om det var sager af ringe betydning. Aften efter aften brænder disse unge mennesker nattens olie for at tale med hverandre om emner, der er alvorlige og af stor betydning? Å nej, hellere om frivole ting som ikke er af nogen betydning. Overtrædelse af sundhedens og ærbarhedens love. Satans engle holder vagt hos dem, som anvender en stor del af aftenen til at flirt i. Hvis deres øjne kunne blive opladte, vilde de også se en engel, der nedskrev deres ord og handlinger. Sundhedens og ærbarhedens love overtrædes. Det vilde være mere passende at lade nogle af de timer, som før, ægteskabet anvendes til flirt, blive henlagt til efter, at de var blevet gifte. Men i almindelighed ser det ud til, at brylluppet betegner afslutningen på al den begivenhed, som åbenbares i frieriets dage! Disse midnattens timer, som forødes i vor fordærvede tid, leder hyppigt til ødelæggelse af begge parter, som således misbruger tiden. Satan fryder sig og Gud vanæres, når mænd og kvinder kaster skam over sig selv. Deres gode navn opofres ved disse udslag af forelskelse, og sådanne menneskers ægteskab sker ikke med Guds billigelse. De gifter sig, fordi lidenskaberne driver dem dertil, og når nyhedens interesse er forbi, vil de begynde at forstå, hvad de har gjort. Seks måneder efter, at de har udtalt deres løfter, er deres følelser for hinanden blevet i høj grad forandrede. Under det ægteskabelige liv har de mere lært hinandens karakter at kende. Hver især opdager de ufuldkommenheder, som de i deres tidligere blindhed og dårskab ikke kunne se. Løfterne ved alteret binder dem ikke sammen. Som følge af forhastede ægteskaber kommer der, selv iblandt dem, der bekender sig til at være Guds folk, separationer, skilsmisser og stor forvirring i menigheden.     
Denne slags tagen og given til ægte er en af satans særskilte snarer, og han har næsten hver gang held med sine planer, jeg har den mest pinefulde følelse af hjælpeløshed, når et sådant par kommer til mig for at hente råd angående dette emne. Jeg kan meddele dem, hvad Gud vil, at jeg skal sige dem men de betvivler hyppigst rigtigheden af næsten hvert eneste punkt, jeg fremholder, og mener at have gode grunde for at følge deres egne planer, og som oftest gør de det også. De synes ikke at have nogen magt til at besejre deres egne ønsker og tilbøjeligheder og vil gifte sig lige meget hvad det så end skal koste. De overvejer ikke sagen omhyggeligt og under bøn og overlader sig ikke i Guds hånd, så at de kan blive ledet og kontrolleret af hans ånd. De synes ikke at have Gudsfrygt for øje. De mener at forstå sagen fuldt ud uden at behøve visdom fra Gud eller råd fra mennesker. Når det er for sent, finder de, at de har taget fejl og har forspildt deres lykke i dette liv såvel som deres sjæls frelse. De vilde ikke erkende, at nogen uden de selv forstod noget angående denne sag. Og dog kunne de, om de havde modtaget råd, have sparet sig for år af ængstelse og sorg. Men det er kun spildte råd, man ofrer på dem, som er bestemt på at gå deres egen vej. Lidenskaben fører den slags mennesker ud over alle de forhindringer, som fornuften og dømmekraften måtte stille op.    
Kærlighed er en plante af himmelsk oprindelse. Den er ikke ufornuftig, den er ikke blind den er ren og hellig. Men det naturlige hjertes lidenskab er noget ganske andet. Den rene kærlighed vil tage Gud med på råd i alle ting og ønske at være i fuldkommen harmoni med Guds ånd men lidenskaben vil være halsstarrig, stædig, ufornuftig og uimodtagelig for al tale om restriktion og vil gøre genstanden for sit valg til en afgud. I hele sin optræden vil den, som besidder den sande kærlighed, være præget af Guds nåde. Beskedenhed, enkelhed, alvor, god moral og religion vil karakterisere ethvert skridt, der fører hen imod ægteskab. De, der behersker sig på denne måde, vil ikke i den grad gå op i hinanden, at de vil tabe interessen for bønnemøder og gudstjenesterne. Deres iver for sandheden vil ikke dø på bekostning af de anledninger og privilegier som Gud har givet dem gavmildt.     
Hvis mænd og kvinder ellers har til vane at bede to gange om dagen, bør de bede fire gange om dagen, når de har i tanke at indgå ægteskab. Dette skridt vil berøre og øve indflydelse over jeres liv både i denne verden og i den tilkommende, en alvorlig kristen vil ikke fremme sine planer i denne retning uden at vide for vist, at Gud billiger hans fremgangsmåde. Han ønsker ikke at vælge selv, men at Gud skal vælge for ham. Vi skal ikke behage os selv, thi Kristus gjorde ikke det. Jeg ønsker ikke at i skal forstå mig derhen, at nogen skal gifte sig med en, som han ikke holder af. Dette vilde være synd, men fantasien og følelserne må ikke løbe af med en og lede en til fordærvelse. Gud fordrer hele hjertet, den største hengivenhed.    
De fleste ægteskaber i vore dage og den måde, hvorpå de indgås, står som et tegn på de sidste dage. Mænd og kvinder er så stædige og ihærdige for deres, at Gud lades ude af betragtning. Religionen lægges bort, som om den ikke havde noget at gøre med denne alvorlige og vigtige sag. Men hvis ikke de, som bekender sig til at tro sandheden, er blevet helligede af denne og har en ophøjet og ædel karakter, står de ikke i en så gunstig stilling over for Gud som den synder, der aldrig er blevet oplyst om sandhedens fordringer. Vi nærmer os hastigt enden på denne verdens historie. Hvert øjeblik er af den største betydning for Guds børn. Det spørgsmål der burde stilles i hvert hjerte er: er jeg en kristen? Er Guds ord mit studie? Bor Kristus i mit hjerte? Lever jeg mit liv efter Guds lov? Trænger den søgende sandhed som jeg bekender mig til ind i den hemmeligste del af mit liv? Bruger jeg dens principper i mit erhverv? Har den indflydelse jeg udøver en frelsende kraft på dem jeg omgås? Medmindre sandheden har en markant og afgørende indflydelse på modtagerens karakteren og liv, gør den ikke det arbejde i livet den skulle og de som ikke frelses ved lydighed til sandheden, må omvende sig ellers vil de være fortabte.  

16 10 1888 Review and Herald Kundskab til Kristus og selvet fører til ydmyghed   
  "I er verdens lys. . . . Lad jeres lys skinne for mennesker, som de kan se jeres gode gerninger, og ære jeres fader som er i himlen." "Vi er Guds medarbejdere: I er Guds husførelse, I er Guds bygning." Intet menneske lever for sig selv. Gud har kædet menneskeheden sådan sammen at enhver som følger Kristus, livets lys, vil have indflydelse for godt på andres liv. Hvis vi er blevet virkelige kristne, og har del i guddommelig natur, skal vi åbenbare det i vor karakter, ved at undfly den fordærv som er i verdens lyster, og sprede lys på deres sti ,som vi omgås.    
Undersåtterne for frelsende nåde bringes ind i fortroligt forhold med Kristus. Hvis de vil være grene af den levende vin, bære rige frugtklaser. Hvis I vokser i nåde, i kundskaben til Kristus, vil I være alvorlige, arbejdsomme og åndelige kristne, og I vil være lys bærere i menigheden. Han som har en levende forbindelse med Kristus vil ikke påvirkes af et uhelliget ønske om ærværdige steder iblandt hans brødre. Han vil ikke prale stolt: "Jeg er hellig; jeg er helliggjort." Fremfører man denne påstand, viser hans krav at være falskneri; for den ånd der udvises er i stik modsætning til udtalelsen."    
Når I gør fremskridt i jeres kristne liv, vil I bestandig vokse op til det mål af vækst, hvor I kan rumme Kristi fylde. I vil gennem jeres erfaringer bevise, hvor lang og hvor bred, hvor dyb og hvor høj Guds kærlighed er, den, som overgår al erkendelse. I vil føle jeres egen uværdighed. I vil ikke føle tilskyndelse til at hævde, at I er fuldkomne, men kun til at prise jeres Frelsers fuldkommenhed. Jo mere gennemgribende og rige jeres erfaringer er om Jesus, med jo mere ydmyghed vil I betragte jer selv. Jo lavere du ligger for korsets fødder, des klarere og mere ophøjet vil dit begreb være af din Genløser. At elske Gud af hele sit hjerte og sin næste som sig selv er den sande helliggørelse. Omvendelse vil ifølge Bibelen føre til bestandig og blivende virksomhed, som vil være blottet for al egoisme, al selvforherligelse, og at pralende hævdelse af at være hellig. Hvis I virkelig er omvendt til Gud, vil I udøve en stærk og følelig påvirkning for sandheden. En forstandig viden om, hvad det vil sige at være kristen vil gøre jer til en velsignelse, hvor I end færdes. Om I så har én eller to eller fem talenter, så vil alt være viet til tjeneste for ham, som har overgivet dem i jeres varetægt, at du ikke må tage imod Guds nåde forgæves. Ifølge det lys og den kundskab vi har fået, skal vi være eksempler for andre. Vi skal have et greb på sandhed, og sandhedens Ophavsmand, så vi gøres til en kraft for godt i verden, og velsigne og ophøje dem omkring os.    
Lad dit lys skinne frem i gode gerninger. Kristus sagde: "I er jordens salt; men hvis saltet mister sin kraft, hvad skal det da saltes med? Så duer det kun til at kastes ud og trædes ned af mennesker." Jeg er bange for at der er mange som er i denne stilstand. Alle har ikke det samme arbejde at gøre; forskellige omstændigheder, og talenter kvalificerer enkeltpersoner til forskelligt slags arbejde i Guds vingård. Der er nogle som udfylder mere ansvarsbetyngede stillinger end andre; men enhver har fået sit arbejde, og hvis han udfører sit arbejde flittigt og med iver, er han en trofast forvalter af Guds nåde.    
Det er ikke Guds hensigt, at jeres lys skal skinne på den måde, at hjertes gode ord og gerninger skal skaffe jer selv ros fra mennesker; men at Skaberen af alt godt skal blive herliggjort og lovprist. Da Jesus levede, gav han mennesker et forbillede i sine egenskaber. Hvor havde verden dog så lidt magt til at danne ham efter sit billede! Al dens indflydelse var forgæves. Han erklærer: "Min mad er at gøre hans vilje, som sendte mig, og fuldbyrde hans gerning." Hvis vi har denne helligelse til Guds arbejde, gør det med hans herlighed for øje, bør vi kunne se sammen med Kristus: "Jeg søger ikke min egen ære." Hans liv var fuld af gode gerninger, og det er vor pligt at leve som vort store eksempel levede. Vort liv må skjules med Kristus i Gud, og så vil lyset genspejles fra Jesus til os, og vi skal genspejle det på dem omkring os, ikke blot i tale og bekendelse, men i gode gerninger, og manifestere Kristi karakter. Den som genspejler Guds lys, vil værne om en elskelig natur. De vil være glade, villige, lydige mod alle Guds bud. De vil være sagtmodige og selvopofrende, og vil arbejde med hellig kærlighed for sjæles frelse. Med sådanne medarbejdere er der en uafhængig kærlighed og en tillid til sandheden, forenet med den visdom der forbilledliges for andre.    
Alle som er sande lys bærere vil genspejle lys på andres sti. Lad dem som har nævnt Kristi navn, forlade al syndighed. Hvis I retter jer efter Guds krav og bliver gennemtrængt af hans kærlighed og fyldes af hans rige fylde, vil både børn og unge disciple se hen til jer for at få et indtryk af, hvori sand gudsfrygt består, og således kan I måske blive midlet til at lede dem ind på lydighedens vej til Gud. Så vil I udøve en indflydelse, som vil kunne bestå for Guds prøve, og jeres gerning vil blive sammenlignet med guld, sølv og kostbare stene, thi den vil være af uforgængelig art. Mange, rigtig mange, vil være disponeret for at anse deres livsværk for at være en fiasko, bære karakter af træ, hø og stubbe, der skal fortæres af ild på Guds dag.    
Det er mange, der ser på jer for at kunne se, hvad gudsfrygt kan udrette i et menneske. Hvis I er tro i den gerning, Gud har givet jer, kan I gøre det rette indtryk og vil kunne lede sjæle ind på retfærdighedens vej. Hvis du rådgiver andre, så vær sikker på at du praktiserer din egen lære, illustrer dine egne instrukser med et harmonisk liv. En frimodig bekendelse af tro og lære efterfølges af et ubekymret trofast liv, er den eneste anstødssten for syndere, og fører til skepticisme og hedenskab. Lad os være besluttede på vor bekendelse til Kristus, og lad os være lige så besluttede på at leve et alvorligt, og følgerigtigt liv, som vil svare til vor bekendelse. Lad os gøre det tydeligt for alle omkring os, at vi afskyer det som er ondt, og vandrer værdigt for det kald som vi er kaldet til, "med al ydmyghed og sagtmodighed, med langmodighed, så I bærer over med hverandre i kærlighed, og stræber efter at bevare Åndens enhed i fredens bånd." Kristenlivet er hele tiden i selvydmygelse. Vor vilje må tilpasses Kristi vilje, så vi må udvirke hans viljes gode behag. Når vi betragter Jesu liv og karakter, - beskuer hans selv fornægtelse og den armod han underlagde sig i møje, for at dem som havde forspildt den guddommelige natur kan blive Guds sønner og døtre, og blive Kristi medarvinger til en ufordærvelig og ubesmittet arv , og som ikke visner bort , - må vi have den dybeste overbevisning af vor egen personlige fordærvelse og uværdighed.    
Det år hvor kong Ussia døde, fik Esajas lov til at se det hellige i et syn, og i det allerhelligste i den himmelske helligdom. Forhængene i den inderste helligdom blev trukket til side, og en trone højt og opløftet, rakte helt op til himlene, blev åbenbaret for mit åsyn. En ubeskrivelig herlighed strømmede fra en fornem person på tronen, og Hans optog fyldte templet, idet Hans herlighed til sidst vil fylde jorden. Keruberne var på begge sider af nådestolen, som bevogtede rundt om den store konge, og de glødede af den herlighed som omgav dem fra Guds nærhed. Idet deres lovprisningssange genlød i dybe og alvorlige tilbedelsestoner, skælvede portens piller, som om det var et jordskælv. Disse hellige væsener sang lovprisning og Guds herlighed ud, med deres læber der ikke var besmittet af synd. Modsætningen mellem den svage lovprisning som han havde været vandt til at bedyre Skaberen med, og den brændende lovprisning af seraferne, forbavsede og ydmygede profeten. For en tid havde det været hans højeste privilegium at påskønne den pletfrie renhed i Jehovas ophøjede karakter. Medens han lyttede til englene sang, og de råbte, "Hellig, hellig, hellig, er Hærskares Herre, hele jorden er fuld af hans herlighed," gik Herrens uendelige magt, og uovertrufne majestæt forbi mig i hans syn, og fik det indprentet i hans sjæl. I lyset af denne uforlignelige udstråling som gjorde alt tydeligt som han kunne bære i åbenbaringen af den guddommelige karakter, stod hans indre smudsighed frem for ham, med en slående klarhed. Alle hans ord virkede skammelige for ham.    
Da Guds tjener således fik lov til at beskue himlens Guds herlighed, idet han afsløres for menneskeheden, og indser renheden i ringe grad hos den Hellige af Israel, vil han gøre overraskende bekendelser om sjælsbesmittelse, frem for det stolte pral af hans hellighed. I dyb ydmyghed udbryder Esajas: "Ve mig, det er ude med mig, thi jeg er en mand med urene læber, . . . . og nu har mine øjne set kongen, Hærskares Herre!" Dette er ikke den frivillige ydmyghed og slaveagtige selvbebrejdelse, som så mange lader til at betragte som en dyd at vise. Denne svage latterliggørelse af ydmyghed, anspores af hjerter der er fulde af stolthed og selvværd. Der er mange som er mangelfulde på jord, som bør skuffes hvis denne kurs ikke fremkalder udtryk for pris og påskønnelse fra andre. Men profetens overbevisning var ægte. Som menneske, med sine svagheder og mangler, blev sat i modsætning til at udvikle guddommelig hellighed, lys og herlighed, følte han sig utilstrækkelig og uværdig i det hele taget. Hvordan kunne han gå og tale til folk om Jehovas hellige krav, som var høje og opløftede og hvis optog fyldte templet? Medes Esajas skævede og brødebetynget, på grund af hans synd under nærvær af denne uovertræffelige herlighed, sagde han: "Men en af seraferne fløj hen til mig; og han havde et glødende kul i hånden, som han med en tang havde taget fra alteret; det lod han røre min mund og sagde: "Se, det har rørt dine læber; din skyld er borte, din synd er sonet!" Så hørte jeg Herren sige: "Hvem skal jeg sende, hvem vil gå bud for os?" Og jeg sagde: "Her er jeg, send mig!"    
Vi kan altid opvækkes og bliver opbragt når vi hører et stakkels faldent menneske udbryde: "Jeg er hellig; jeg er syndfri!" Ikke een sjæl som Gud har givet dette forunderlige syn på hans storhed og majestæt, har sagt ord der ligner dette. Tværtimod har de følt at de har synket ned i den dybeste sjælsydmyghed, idet de har set Guds renhed, og sat sig i modsætning med deres egen urenhed i liv og karakter. En lysstråle fra Guds herlighed, et glimt af Kristi renhed, trænger ind i sjælen, gør alle besmittede pletter pinligt tydelige, og blotlægger den menneskelige karakters deformitet og karakter. Hvordan kan nogen, som kommer frem for Guds lovs hellige standard, som tydeliggøre onde motiver, og uhellige ønsker, ugudelige hjerter, urene læber, og som blotlægger livet, - give sig til at prale af hellighed? Hans illoyale handlinger at sætte Guds lov ud af kraft, fremvises for hans øjne, og hans ånd slås og for pines under ransagelse af Guds ånds indflydelse. Dette vil han meget gerne, idet han ser storheden, majestæten renheden og den pletfrie karakter hos Jesus Kristus.    
Når Kristi ånd rører hjertet med sin forunderlige opvækkende kraft, er der en fornemmelse af sjælens mangelfuldhed, som fører til brødebetyngelse i sindet, og ydmyger selvet, frem for det stolte pral som er kommet ind. Da Daniel så den herlighed og majestæt der omgav den himmelske budbringer, der blev sendt til ham, udbrød han, i det han beskrev dette forundre sceneri: "Så jeg blev ene tilbage. Da jeg så dette vældige syn, blev der ikke kraft tilbage i mig, og mit ansigt skiftede farve og blev ligblegt, og jeg havde ingen kræfter mere." Den sjæl som der berøres sådan, vil aldrig pakke sig selv ind i selvretfærdighed, eller en fordringsfuld forklædning af hellighed; men vil hade dets selviskhed, afskyer dens egenkærlighed, og vil, gennem Kristi retfærdighed, søge efter det som er rent af hjertet som er i harmoni med Guds lov og Kristi karakter. Så vil han genspejle Kristi karakter, herlighedens håb. Det vil være det største mysterium at Jesus ville gøre så stort et offer for at genløse ham. Med ydmyg optræden og skælvende ben vil han udbryde: "Han elskede mig. Han gav sig selv for mig. Han blev fattig så jeg, gennem hans armod, kan blive rig. Sorgens menneske afviste mig ikke, men udgød sin uudsigelige, genløsende kærlighed, så mit hjerte kan blive ren; og han har bragt mig tilbage i loyalitet og lydighed mod alle hans bud. Hans nedladenhed, hans ydmygelse, hans korsfæstelse, er de krone mirakler, på forunderlig vis for frelses planen. Så den retfærdige dør for den uretfærdige, den rene for den urene, er udover alle tilkendegivelser af menneskelig kærlighed; og alt dette han har gjort for at gøre det muligt at give sin egen retfærdighed til mig, så jeg kan holde den lov jeg har overtrådt. På grund af dette beundrer jeg ham. Jeg vil fortælle om ham til alle syndere. Jeg vil råbe: "Se Guds Lam, som bærer alverdens synd bort!"    
Til spørgsmålet: "Hvem skal jeg sende, og hvem vil gå for os?" - Hvem vil svare, "Her er jeg, send mig"? Mennesker skal være redskaber i Guds hænder til at udføre hans erhvervelse - "Gå ud i alverden og forkynd evangeliet for al skabningen." Apostlene begyndte i Jerusalem; for arbejdet skal altid begynde hjemmefra. Hvem vil gøre missionsarbejdet? Hvem vil udfolde sandhedens banner på mørke steder på jorden! Hvem bestræber sig på at have mangesidet karaktertræk, så de kan tilpasse sig selv til forskellige situationer? Gud ønsker mennesker, som er selvbeherskede og uselviske, mennesker som er sympatiske, - ikke for sig selv, men har Kristus - i medfølelse for dem som, går fortabt af manglende kundskab til verdens Frelser.    
Der er mange evangelieprædikanter som behøver at have levende kul fra alteret af berøre deres læber, og helliggøre deres tunger og hjerter, til deres sjæle er renses, forældes, og forfines, og helt overgivet til værket. Kristi ydmyghed, sagtmodighed og elskelighed må karakterisere deres liv. Deres energi må repræsenteres af en engel der flyver i himlens midte. Herren vil give de helligede medarbejdere en ny og større erhvervelse, og vil sige: "Gå ud til høstmarken. Se, jeg er med jer i arbejdet i menneskelig bestræbelse." Det levende kul er symbol på renhed. Det berører læberne, intet urent ord vil falde fra dem. Det levende kul symboliserer styrken i de anstrengelser Herrens tjenere udøver. Gud hader al kulde, al almindelighed, alle billige anstrengelser. Dem som arbejder acceptabelt for Hans sag, må være mennesker der beder ofte, og hvis gerninger udføres i Gud, og de vil aldrig have grund til at skamme sig over deres nedskrevne gerninger. De vil få en overdådig adgang til vor Herre Jesu Kristi rige, og de vil få deres løn - endog det evige liv.  

18 12 1888 Review and Herald Davids Bøn*    
 Tekst: Det er tid at gribe ind, Herre, de har brudt din lov. Derfor elsker jeg dine befalinger mere end det reneste guld. (Sl 119,126-127)    
Der var en tid i Davids regering over Israels rige, da han så, at der blev vist megen foragt for Guds lov. Men hvilken indflydelse havde dette på ham? Blev han revet med af strømmen, så at han også fattede mistillid til Guds lov og viste foragt for den ligesom de andre? Nej! Det havde en meget forskellig indflydelse på ham. Han så at vanrøgt af Jehovas lov bragte moralsk ødelæggelse i stedet for at ynkes mere, hellige sig mere, og større kærlighed for Gud. Det lader til at Gud er kommet ud af deres sind, og det billede der er fremstillet er ikke et behageligt for Guds konge og profet. Han så den indflydelse der var resultatet af overtrædelsen af Guds lov, og det forøgede hans iver og gudsfrygt, så at han stræbte at ophøje retfærdighedens regel og at holde den i ære blandt folket i stedet for at deltage med dem i at overtræde den.     
Dersom David således lagde mærke til fordærvelse på hans tid og sagde, at den kom deraf, at menneskene tilsidesatte Guds lov, må vi så ikke antage, at den stigende fordærvelse og ugudelighed på vor tid kommer af samme grund. Fra slægt til slægt, fra århundrede til århundrede har menneskene mere og mere foragtet og tilsidesat Jehovas lov. Og nu, da vi nærmer os verden ende, er fordærvelse over alt så stor, at det tydeligt viser, hvorledes menneskene har tilsidesat Guds lov, og de længes ikke efter, at Gud skal åbenbare sig. "Det er tid for Herren at gribe ind, de har krænket din lov."     
Hvilken stilling bør Guds folk indtage i denne tid? Vi ser, at denne tiltagende foragt for Guds ord viser sig overalt, og udsigterne for fremtiden er mørke for dem, som elsker Herrens lov; for de danner en stærk modsætning til dem, som således foragter den. Den civile og den kristne verden synes at have forenet sig i dette stykke, og alle træder Jehovas lov under fødder. Hvorfor ser vi på vor tid så få unge mennesker, hvis åndelige sans kan blive vakt? Vi er tvunget til at indrømme, at det er næsten umuligt at få dem til at indse, hvilket krav Gud har på dem. Hvor vanskeligt det er for dem at se, hvor syndig synden er, og at fatte, at Gud har givet et evigt offer, da han gav sin Søn i døden for at give menneskene en ny prøvetid. Vore første forældre vanærede Gud i paradiset, idet de holdt Satans ord højere i ære end Guds. Dette er endnu den største fare for menneskene. Dersom de ville tro det, som er skrevet i Guds ord, og vise agtelse for det, så ville Jehovas lov atter komme i ære.     
Gud har en lov, som styrer alle hellige skabninger i verdensaltet, og denne lov er også bestemt til at styre menneskene. Kristus døde, for at menneskene atter kunne komme i forening med Gud. I ham var deres eneste håb om forløsning. Han led og døde ikke på korset for at tilintetgøre loven; for da ville han være blevet syndens tjener. Dersom Guds lov kunne være blevet forandret og afpasset efter menneskets faldne tilstand, så behøvede Guds Søn ikke at være kommet til vor jord for at lide døden. Men Guds lov var uforanderlig. Ikke ét bud, ikke det mindste bogstav eller en tøddel skulle vanæres eller borttages. Derfor tillod Gud sin Søn at bære straffen for menneskenes overtrædelser og gjorde det således muligt for menneskene at erholde frelse og komme i harmoni med alle Guds bud. Det, som Gud antager, er hans Søns retfærdighed og fuldkommenhed, idet han påtog sig vore synder, mangler og svagheder. Ved troen på den korsfæstede og opstandne Frelser erholder vi håb. Kristi retfærdighed bliver vor retfærdighed, når vi lever i forening med ham. Så ophører vi med at overtræde Guds hellige lov og bliver delagtige i den guddommelige natur.     
Der kommer en tid, da Guds lov i en særlig forstand vil blive krænket i vort land USA. Nationens ledere vil ved hjælp af lovbestemmelser gennemtvinge søndagsloven, hvorved Guds folk vil blive bragt i stor fare. Når vor nation i de lovgivende forsamlinger vedtager love for at binde menneskers samvittighed med hensyn til religiøse privilegier, gennemtvinge helligholdelse af søndagen og med magt undertrykke dem, der holder den syvende dag som sabbat, da vil Guds lov i alt væsentligt være krænket i vort land, og det nationale frafald vil blive efterfulgt af national undergang. Vi ser at de som holder Guds bud har brug for at vække sig selv op til dåd, for at de kan modtage den hjælp som kun Gud kan give dem. De skulle arbejde mere oprigtigt for, så længe så muligt, at udskyde den truende ulykke. Hvis, i vores land som praler med frihed, en protestantisk regering skulle ofte hvert princip som indføres i dens grundlov og sprede pavelige usandheder og vildfarelser, så må vi indtrængende bede, "Det er tid for dig, Herre, at virke, for de har gjort din lov ugyldig." Nogle vil måske tænke at fordi det er skrevet i profetierne at vores nation skal begrænse menneskenes samvittighed, vil det ske og at hvis vi prøver at bevarer vores frihed, vil vi handle som den vantro tjener og derved komme under Guds fordømmelse.     
Denne fare truer nu Guds folk; og hvad skal vi gøre? Kan vi ikke hjælpe til med at opløfte standarden, og kalde dem frem til fronten som agter på deres religiøse rettigheder og privilegier? Gud kalder på os at vågne op. Vi ved at enden er nær. Vi ved at profetierne går hurtigt i opfyldelse som viser at vi lever i afslutningen af denne verdens historie.     
Herren viste Johannes det sidste værk for vor tid Åb. 14,9-12, og han så et folk, om hvilket han sagde: "Her er de, som bevarer Guds befalinger og Jesu tro." Johannes fortæller os, hvad der blev vist ham i synet. "Og Guds tempel i himlen blev åbnet, og hans pagts ark kunne ses i hans tempel." Åb. 11,19. Dette syn fremstiller et folk, hvis opmærksomhed skulle henledes på helligdommen i Himmelen. Der ser de ved troen Guds ark, som indeholder stentavlerne, hvorpå Guds lov er indgraveret; og dette folk har søgt at leve i harmoni med Himmelen og at bevare alle Guds bud. Der har været stor modstand fordi de har respekteret det fjerde buds sabbat, som i den sekulære og religiøse verden er blevet ignoreret.    
Nu taler Gud til os fra Sinais bjerg: "Kom sabbatsdagen i hus, og hold den hellig; i seks dage skal du arbejde og gøre al din gerning, men den syvende dag er Herren din Guds sabbat." Det er det eneste bud som begynder med et "kom i hu," som om Gud har sagt: "Glem det ikke." Han har givet menneskene sabbaten som et mindesmærke på skabelsen. Mennesket skal adlyde hans befaling, og idet han overholder dette mindesmærke, vil sindet rettes til den levende Gud, som skabte himlene og jorden. Hvis menneskene altid huskede på at helligholde Sabbaten, ville der aldrig have været en ateist eller hedning i vor verden; men Satan har anstrengt sig for at holde Gud ude af sindet, og har udfærdiget sine planer sådan at dette udrettes, og har bandlyst Gud fra menneskets hukommelse, sætter sig selv ind, om muligt, i stedet for Gud, og går endog så vidt at han ophøjer sig selv over Gud, og tvinger menneskenes samvittighed, som Gud aldrig har gjort.    
Vi helligholder den syvende dag, den dag, som Gud har befalet os at holde.,--og er her samlet på den for religiøs tilbedelse. Pavemagten har indført en anden dag, en almindelig arbejdsdag, og stadfæstet den for at omstyrte Herrens sabbat. Den har gjort dette, for at menneskene ikke skulle se eller forstå Guds hellige anordninger? Hvad skal vi gøre? Skal vi lade fjenden tage os til fange, så at vi ophører med at agte og ære Guds hellige dag? Det være langt fra! Uanset om hele den protestantiske verden har taget dette pavedømmets barn, og puslet og plejet det, og givet det en fremstående plads, så er det vort privilegium og vor pligt at helligholde Jehovas sabbat.    
Profetien fortæller os at syndens menneskene, pavedømmet, skulle ændre tider og love, og fordi vi ikke, sammen med hele verden, accepterer en forfalsket sabbat med den ægte, vil forfølgelser udgydes over os. Og det kommer hurtigt til det punkt at vi skal se de undertrykkende hånds kraft bringes over vor religiøse frihed, og har kæmpet for vor ret til at holde den dag som Gud har velsignet, og givet til verden som et mindesmærke for hans skabelsesværk. Skal vi derfor ære en dag som ikke er funderet i Guds ord, om pavedømmets institution, og trådt på den helligdag som Jehova har velsignet, og sat til side for mennesker? Johannes, ser ned til afslutningen af denne verdens historie, og så en klasse som holdt Guds bud, og havde Jesu tro. Jeg ønsker at være blandt dem, jeg ønsker at være på Guds side af dette spørgsmål.    
Vi ser at der tages skridt til af begrænse vores religiøse frihed. Søndagsspørgsmålet antager store proportioner. En ændring af vores grundlov fremlægges ihærdigt i folketinget og når den er opnået vil undertrykkelse følge. Jeg vil spørge; Kender du til denne sag? og er du klar over at der kommer en tid, da ingen kan arbejde? Har du modtaget den mængde af nidkærhed og den gudfrygtighed og fromhed, som vil gøre dig i stand til at stå fast når du møder modgang? Nu synes det ikke muligt for os at nogen behøver at stå alene, men hvis Gud på noget tidspunkt har talt gennem mig, den tid vil komme, da vi skal føres frem for rådsforsamlinger, ja for tusinder, for hans navns skyld, og enhver vil komme til at gøre regnskab for sin tro. Den alvorligste kritik vil komme af hvert standpunkt der tages for sandheden. Da får vi brug for at studere Guds ord, for at vide hvorfor vi tror på de lærersætninger som vi gør os til talsmænd for. Vi må kritisk studere Jehovas levende orakel.     
De midler som vi bruger på vor behagelighed her, den tid som vi lader gå til spilde, burde helliges til den opgave som Gud har givet os: "At ransage skrifterne;" og der burde bruges megen tid på bøn til Gud, så vore klæder, karakterklæder, den inderste besmykkelse kan vaskes i Lammets blod. Men dette kan ikke ske uden at vi holder Guds bud i sandhed; og hvis vi ikke er lys vågen i de tider vi lever i, vil vi være de upålidelige tjenere. Lydighed mod Guds lov vil beskytte os fra hans vrede. Vi behøver at bede efter styrke fra himlen, for at tilbageholde den bevægelse som er gjort i vort land, og vi burde gøre alt fra vor side for at bevare vore friheder, og vor ret til at dyrke Gud efter vor egen samvittigheds anvisninger.    
Har protestantverden stoppet for at se tilbage på de lidelser pavedømmet har påført, i forsøg på at binde menneskers fornuft, så at de ikke kan dyrke Gud som virker rigtigt for dem? Kan de ikke se hvordan den romerske kirke har udøvet sin hævngerrige og grusomme kraft? Dem som ikke vil bøje sig for hendes mandat, må udholde fængsel og stave, tortur og død. Og når dem som blev fejet bort som ikke vil bøje deres samvittighed mod nogen anden end himlens Gud, vil andre springe frem og fylde deres rækker, og opløfte standarden for religiøs frihed og ret. Og nu er denne nation, - den største nation på jorden, - under hvis styring vi er velsignet med alle religiøse og time fortrin; som har taget imod uforlignelige barmhjertighedsgaver; som Forsynet har våget over og beskyttet; hvorved frihedens standard og religiøs frihed er blevet opløftet, - vil det efterfølge pavedømmets kurs, og gøre Guds lov ugyldig? Og skal vi sidde med foldede hænder, og ikke gøre noget i denne krise? Skal vi lade denne bevægelse for religiøs forfatningsændring komme ind, og lukke os bort fra vore privilegier og rettigheder, fordi vi holder Guds bud? Gud hjælper os til at vågne op af den sløvhed som har hængt over os i årevis! Der er flere sjæle at frelse, og et langt større arbejde at gøre med at advare verden, end der før er udrettet. Vi bør søge Gud, især at hans nåde og hans kraft kan åbenbares til fordel for hans folk. Vi tror at Gud lever. Vi tror ikke at tidspunktet som står specificeret i profetien at vore friheder begrænses, er kommet til fulde.    
I Åb. 7:1, står der: " Derefter så jeg fire engle stå ved de fire verdenshjørner; de holdt jordens fire vinde tilbage, for at ingen vind skulle blæse hverken på jord eller hav eller mod noget træ." Det lader til at de fire vinde som løsnes er ved at finde sted. Vers 2, 3: " Og jeg så en anden engel stige op fra solens opgang med den levende Guds segl; og han råbte med høj røst til de fire engle, hvem det var givet at skade jorden og havet, og sagde: "Gør hverken jord eller hav eller træer nogen skade, før vi har beseglet vor Guds tjenere på deres pander.""     
Her var et arbejde at gøre før englene slipper de fire vinde løs; og hvis vi skal være vågne for hvad udspiller sig omkring os, må vi indrømme at vi ikke er parat til den kamp og de forviklinger som kommer over os, efter at dekretet skal gå ud. Vi skal råbe til himlens Gud i alvor, i forenet bøn, for at englene må holde de fire vidne tilbage, indtil missionærer er sendt ud til alle dele af verden, indtil vi har proklameret advarslen imod ulydighed mod Jehovas lov, og imod at dyrke dyret og dets billede. Guds krav må kendes for jordens beboere. Dette er vort arbejde; men ethvert tænkeligt kneb som fjenden kan gøre vil blive gjort for at forhindre Guds folk fra at vågne op.    
Herren påbyder os at våge, for vi læser at medens menneskene sover, har fjenden sået ugræs i marken. Disse nationale reformatorers arbejde er blevet gjort på en bedragerisk og listig måde, for at, om muligt, infiltrere hele kristen verden; og hvis de skal føre dette skridt frem til dens resultat, og vi kommer ind på trange steder, hvad skal vi så gøre? Jeg bønfalder jer, i Jesu Kristi Nazaræers navn, at vågne op af søvne. Gud samarbejder altid med mennesker at gennemføre sine guddommelige planer. Kristus kom til vor verden med det fortsæt at bringe mennesker moralsk kraft kombineret med hans menneskelige anstrengelser, og at han kunne sætte guddommelig kraft inden for svage menneskers rækkevidde. Hver gang at Jesus overvandt fjendens fristelser for menneskenes skyld, ophøjede han menneskene på en skala for moralsk værdi med Gud. Men det er umuligt at skelne imellem mennesker og det guddommelige, uden Guds Ånds oplysning. Det er næst umuligt for mennesker at skille det hellige fra det almindelige, det guddommelige fra det menneskelige, - uanset hvor stor skarpsindigheden er iblandt os.    
Gud arbejder for sit folk, så de ikke efterlades i mørke. Han vil have at vi salver vore øjne med øjen-salve, så vi kan skelne imellem mørkets kræfters virke og Guds Ånds bevægelser. Vi må ikke give opmærksomhed til uvæsentlige ting; vi behøver at blive kendt med Skrifterne som aldrig før. De er den klippe som vi skal stå fast på, for alt som er åbenbaret er til os og vore børn. Vi kan studere bibelen, og forstå opfyldelsen af profetien, og alt som har at gøre med Guds lov, og Kristi offer i forbindelse med Guds lov, og vi kan, ligesom Paulus, gå fra dør til dør, lære anger imod Gud, og tro imod vor Herre Jesus Kristus. Hvorfor angre imod Gud? - Fordi synderen har brudt Guds lov, og han må angre og komme tilbage for at adlyde den. Han skal vise verden at der er en morallov som er den største standard for retfærdighed, og at Satan vil bryde den ned, om muligt, om få mennesker til at rejse sin egen standard. Guds ord står sikkert fast for evigt; og ligesom vi ser i et spejl, ser vi vor karaktermangler. Vil nogen stå frem for Guds spejl, og fordi det viser dem deres mangler, sige de da det ikke er sandt? Vi bør ikke, ligeså snart som vor mangler udpeget, gå bort og glemme hvilken slags person vi er; og vi må bede om en korsfæstet og opstået Frelsers blod i levende tro, så tilgivelse kan skrives over for vore navne. Vi må vaske vore karakterklæder, og gøre dem hvide i Lammets blod.    
Da Kristus drog bort, gav han ethvert menneske sit arbejde. Dette påhviler enhver af os. Hvis Gud skulle tale til dig, han ville sige, som han gjorde til Elias: "Hvad gør du her?" Gud fortalte dig ikke at forlade jeres små menigheder, for at være i denne store menighed, hvor dine gaver svinder helt bort. Jeg spørger: "Er der intet missionsarbejde for dig at gå ind i?" Måtte himlens Gud oprøre jeres sind og hjerter. Dette arbejde påhviler ikke alene prædikanter; men enhver skal ransage skriften for sig selv, så han kan gøre sig håb, inden for hans sagtmodighed og gudsfrygt. Selvom du måske ikke har den bredeste indsigt, kan du fortælle den enkelteste beretning om korset. Der er en arbejdsmark foran dig i hjemmet, i naboskabet, i byen, og i menigheden, og det er dette arbejde at Gud ønsker at du skal gøre. Guds folk bør rejse sig og tage rustningen på. Gør alle dette, så vil vi ikke se menighedsforsamlinger som dem vi ser her i dag. Der er spottere hos jer, som kunne tage jeres bibler, og uden videre, ville kunne bære skam for hans navn, så I derved får evigt liv. Når Herren kommer og spørger: "Hvordan har du udnyttet dine talenter? Har du sat dem til vekseleren så de kan blive til flere?" hvad vil du svare Mesteren, hvis du har siddet mageligt og intet gjort for at vinde sjæle for Kristus?    
Vi har hver i sær en opgave at udrette. Himlens lys har åbenbaret os, at enhver som påtager sig selv sit arbejde, vil få Guds velsignelse, og derved genspejles sandhedens lys hen over andres sti. "Hvad gør du her, Elias?" Hvem sender dig hertil, så du kan komme ind i denne store menighed, og være en byrde i stedet for et levende skinnende lys, som du burde være? En levende menighed er en arbejdende menighed. Her sidder du under himlens lys, og udsender ingen lysstråler til dem som er i mørke; og alligevel virker i til at være tilfredse, og ikke værdsætte de velsignelser I får, fordi I ikke er vågne.    
Vi behøver at tage til fremmede lande og blive missionærer. Overalt omkring os er markene hvide, parat til høsten. Vær ikke passive nu. Gud kalder jer i Battle Creek, som dør af åndelig sløvhed, til at gå ud på hovedvejene og gærderne, og arbejde så alvorligt og interesseret at I vil kunne tvinge mennesker til at komme til sandhedens lys. Lad folk drage ud fra Battle Creek, også om det er et offer. Gå hvor du kan være en velsignelse for andre. Gå hvor du kan være en hjælp i en svag menighed. Ryst den åndelige sløvhed af jer. Arbejd med alle jeres kræfter for at frelse fortabte sjæle; og den himmelske velsignelse vil falde over jer; og du vil til sidst høre ordene: "Vel gjort, du gode og tro tjener, gå ind til din Herres glæde."    
I værdsætter eller praktiserer ikke Guds sandhed. Når I går til arbejdet for Mesteren i alvor, skal vi ikke så mange beklage sig: "Oh, jeg ville ønske om jeg var en kristen eller ikke." Når I gør en kristen gerning, vil I få bevidnet at jeres veje behager Gud. I må ikke være bero jer på en lykkelig følelsesflugt i jeres tjeneste for Gud. Det er ikke de beviser som beslutter som I er en kristen eller ikke. Jesu Kristi religion er et levende princip, inden i os, og enhver kraft og evne må underlægges Guds vilje. Vi er ikke os selv, vi er købt for en pris. Kristus siger vi arbejder sammen med Gud. Men hvor mange sjæle arbejder du på at bringe til Mesteren? Der er et stort og vigtigt arbejde at gøre for at berede et folk til at stå på Herrens dag; og måtte Gud hjælpe os til at gøre dette arbejde, så han anerkender det.    
Vi læser i Esajas 8,12. 13: "Kald ikke alt sammensværgelse, hvad dette folk kalder sammensværgelse, frygt ikke, hvad det frygter, og ræddes ikke! Hærskares Herre, ham skal i holde hellig, han skal være eders frygt, han skal være eders rædsel." Hvad er det for en arbejdsbyrde Guds folk er pålagt for denne tid? Er der intet I kan gøre? Har mesteren ikke givet jer en del at gøre i hans vingård? - Ja, alle har et arbejde at gøre. "Bind vidnesbyrdet til og sæt segl for læren i mine disciples sind!" Det er det arbejde Guds folk skal gøre. "Jeg bier på Herren, han, som dølger sit åsyn for Jakobs hus, til ham står mit håb: Se, jeg og de børn, Herren gav mig, [omvendte til sandheden] er varsler og tegn i Israel fra Hærskares Herre, som bor på Zions bjerg. Og siger de til eder: "Søg genfærdene og ånderne, som hvisker og mumler!" skal et folk ikke søge sin Gud, skal man søge de døde for de levende? Nej! Til læren og vidnesbyrdet! Således skal visselig de komme til at tale, som nu er uden morgenrøde."    
En korrekt forståelse af "hvad skrifterne siger" om de dødes tilstand er væsentlig for denne tid. Guds ord erklærer at de døde ved ikke noget, deres had og kærlighed er ligeså gået fortabt. Vi må komme til profetiens sikre ord for vor autoritet. Medmindre vi er intelligente i skrifterne, kan vi ikke, når Satans mægtige mirakelvirkende kraft vises i vor verden, bedrages, og kalde det for Guds undergerninger; for Guds ord erklærer at, om det var muligt, føre endog de udvalgte vild. Medmindre vi er rodfæstede og grundfæstede i sandheden, skal vi fejes bort af Satans bedrageriske snarer. Vi må klynge os til vore bibler. Hvis Satan får dig til at tro at der er ting i Guds ord, som ikke er inspirerede, vil han da være rede til at besnære din sjæl. Vi skal ikke have forsikring, ingen sikkerhed, på det tidspunkt vi behøver at vide hvad sandhed er. Vore fødder bør være med evangeliets beredelse, og Guds sandhed bør være vort skjold. Vi må selv vide at vi har Guds sandhed. Lad derfor ingen nære spørgsmålet om den eller den del af Guds ord er inspireret. Gå til arbejdet, bind Kristi retfærdigheds-rustning om dig.    
Satan kom som en lysets engel i ørkenen for at bedrage Kristus. Han kommer ikke til mennesker i en hæslig skikkelse, som han somme tider fremstilles, men som en lysets engel. Han vil udgive sig for at være Jesus Kristus og udføre store mirakler. Mennesker vil falde ned og tilbede ham som Kristus. Det vil blive os befalet at tilbede denne skabning, som verden ærer som Kristus har advaret os mod netop sådan en fjende, menneskets værste, som vil sige, at han er Gud. og at når Kristus kommer, vil det være i kraft og herlighed ledsaget af tusind gange tusind og ti tusinde gange ti tusinde engle og at når han kommer, vil vi kende hans røst.    
Hvis du vandrer ydmygt med Gud, vil du forstå sandheden, og beredelse er nødvendig for denne tid. "De skjulte ting er for Herren vor Gud, men de åbenbare er for os og vore børn evindelig." Hvis i tror dette, og vandrer i tro, vil i frelses i herlighedens rige. Vi bør ikke prøve at kende "hvorfor" og "derfor" i alt, men være tilfreds med at kende gudsfrygtens enkelhed. Jesus Kristus har lagt frelseplanen, og åbnet vejen for os, klar og tydelig, at også den mest simple, som ønsker sandheden, må finde den. Især mørkets kræfter arbejder på at omkranse os, og tage vor frie samvittighed bort. De måneder der er gået med dem som ikke har holdt inde med værket er forbi, og de ved ikke hvad de skal sige, men vi som har våget og ventet på vor Frelsers tilsynekomst, bliver ikke overrumplet.    
Og der er ingen mænd og kvinder i denne forsamling, som har et arbejde at gøre for mesteren? Er der ingen af dem her som skal gå ud på nye steder og arbejde som missionærer? Vi behøver missionærer der hjemme; og vi behøver missionærer som vil gå ud på nye marker, og se hvad de kan gøre. Brug dit ene talent eller to talenter. Selvom jeres talenter er begrænsede, vil Gud acceptere dem. Hvorfor grave dem ned i jorden? Gå til arbejdet, og gør dit bedste, og Gud vil give jer nogle af jeres arbejde. O, jeg ville hellere komme til Mesteren med høstede neg end have rigdomme af guld og af sølv. Giv Mig sjæle, som frugt af mit arbejde; og jeg vil ikke spørge efter bekvemmelighed eller magelighed i denne verden. Er der ikke mænd og kvinder her som Gud vil afkræve et regnskab for de evner han har lånt dem? Der er sjæle som I skal arbejde for; der er unge som I skal bede for. Der er et arbejde at gøre i mådehold; og her sidder du, fra sabbat til sabbat, lytter til sandheden, medens sjæle går fortabt omkring dig. Hvorfor ikke lade det lys, som Gud har givet dig, skinne på andres sti? Jeg bønfalder dig at tænke alvorligt over disse ting.    
Vær parat for bede ugen, og ydmyg jeres hjerter for Gud. Selvom du stadig ikke har neg at bringe til Mesteren, kan du gå ud til arbejde i elvte time, og Gud vil hjælpe dig. Vær alvorlig; bed og arbejd, og arbejd og bed; og handle som om succesen beror op din møje. Gør det bedste efter dine evner, og Gud vil samarbejde med dig. I burde arbejde med alle jeres kræfter. Vær vågen! Vær vågen! Stå op fra de døde, og Kristus skal give dig lys." Gå ud og det du kan, og han vil øge dine evner, og du vokser i nåde, og i kærlighed til sandheden. Jo mere du bruger dine talenter, des mere vil de vokse. Vi drager nær afslutningen af prøvetiden. Vi bør lægge vore talenter ud til vekselererne, så når Mesteren kommer, kan han modtage vore talenter som sin egne, men han vil vende tilbage til os igen med renter. Måtte himlens Gud sætte jeres fødder på den evige Klippe. Jeg bønfalder jer at være Kristi efterfølgere, og bringe mange neg til Mesteren. <p aliagn=center>Ellen G. White.</p>  

18 12 1888 Review and Herald Bladet "Den Amerikanske Skildvagt" og dens mission   
 I nu tre år, har advarsler blevet sendt ud til verden gennem <i>Skildvagten</i>s og andre publikationers spalter, men disse faresignaler har ikke påvirket vort folk som de burde have gjort. Gud har i sinde at hans folk skal tage sig i agt på det han sender dem. Har dem som hævder at tro sandheden, brugt <i>Skildvagten</i> som det var deres privilegium at gøre, og er blevet forenet til at anbefale det, og oprejse deres stemmer og give basunen en bestemt lys i enhver konferens og i enhver menighed, som Gud vil have dem til at gøre; om vore folks opmærksomhed var blevet henledt til dette arbejde, som var så væsentlig for denne tid; havde de værdsat det lys som Gud lod skinne på dem i advarsler, i råd, og at ridse de ting der sker i verden op, - så bør vi ikke nu, som et folk, være så langt bagud med at gøre forberedelser til værket. Guds dadel er over os, fordi vi forsømmer de højtidelige ansvar. Der er ikke givet agt på de vidnesbyrd som bekender at tro dem, og som resultat er hans velsignelser blevet trukket tilbage. Når Satan har vundet kontrol over sindet, har advarsels ordene ingen effekt.    
Der kunne være gjort meget med bladet <i>Skildvagten</i>, hvis modarbejdelser ikke havde forhindret det. Også hvis der ikke var sagt noget imod det, afslører handlingerne den ligegyldighed der mærkes over for det. Da lyset blev overbragt til Guds folk, er det ikke kun deres pligt at modtage det, men at følge det op, og lægge deres indflydelse til så det får fuld styrke i kirken og i verden. Bladet <i>Skildvagten</i> er som en basun der får en bestemt lyd, og alle vore folk burde læse bladet omhyggeligt, og så sende det til nogle slægtninge eller venner, og gøre den bedste brug af det lys som Gud har givet dem.    
Der har været en overraskende ligegyldig og passivitet i denne farlige tid. Sandhed, nærværende sandhed, er hvad folk behøver; og hvis der sker pludselige ting i vort land i dag, med hensyn til den "Religiøse Forbedring", erkendes vore folk dette i enhver menighed, havde de set den tydelige klare og beslutsomme opfyldelse af profetien, og vækket til krisens problemer, at de ikke ville være underlagt en så sløv slummer. Men så længe at skildvagten ikke giver basunen en bestemt lyd, er folk ikke på udkik efter fare.    
Gud bruger forskellige agenter til at berede sit folk at stå den store krise igennem. Han taler i sit ord og ved sine tjenere. Han vækker vagtfolk, og sender dem ud med advarsels, irettesættelses og belærings-budskaber, som folk oplyses med. Bladet <i>Skildvagten</i> har efter Guds orden været en af stemmerne der blæser alarm, så folk kan høre, og indse deres fare, og gøre det nødvendige arbejde for denne tid. O hvilken religiøs opvækkelse! Guds engle går fra menighed til menighed, og gør deres pligt, og Jesus Kristus banker på jeres hjerters døre for at komme ind. Men der er ikke agtet på de midler som Gud har udtænkt for at vække menigheden til at se deres åndelige armod. Det Sande Vidnes stemme er blevet hørt som irettesættelser, men er ikke blevet adlydt. Mennesket har valgt at følge deres egen vej, i stedet for Guds vej, fordi selvet ikke er blevet korsfæstet hos dem. Således har lyset kun haft lille effekt på hjerter og sind. "Vær nidkær og omvend jer."    
Vil Guds folk nu vågne op af deres kødelige sløvhed? Vil de gøre gavn af de velsignelser og advarsler de har nu, og ikke lade noget komme imellem deres sjæle og det lys Gud vil have til at skinne på dem? Lad enhver medarbejder for Gud forstå situationen, og sætte bladet <i>Skildvagten</i> frem i vore menigheder, forklare dens indhold, og fremhæve de advarsler og kendsgerninger som det indeholder. Måtte Herren hjælpe alle til at genløse tiden. Lad ingen uhellige følelser lede nogen til at modstå appellerne fra Guds Ånd.    
Guds ord er ikke tavs om denne betydningsfulde tid, og det vil forstås af alle som ikke modstår hans Ånd ved at beslutte sig for ikke at høre, ikke tage imod, ikke adlyde. Lyset i Herrens budskaber har været foran os i årevis, men der har været indflydelser som har virket indirekte for at advarslerne igennem bladet <i>Skildvagten</i> og "Vidnesbyrdene" og andre redskaber som Herren har sendt sit folk, ikke har haft nogen virkning. Stå ikke i vejen for dette lys, lad det ikke stå upåagtet hen eller sat til side som opmærksomhed uværdig.    
Hvis I venter på at lyset skal komme på en måde der vil behage enhver, vil I vente forgæves. Hvis I venter på højere kald eller bedre anledninger, vil lyset trækkes tilbage, og I vil efterlades i mørke. Grib enhver lysstråle som Gud sender. Mennesker som forsømmer at give agt på Åndens kald eller Guds ord, fordi lydighed indbefatter et kors, vil de miste deres sjæle. De vil kunne ses når bøgerne åbnes, og ethvert menneskes arbejde, de motiver som til skynder det, undersøges nøje af hele jordens Dommer, hvilke tab de har understøttet. Vi bør altid værne om Herrens frygt, og indse at vi, hver i sær, står foran hær skarres Herre, og at ingen tanke, ingen handling i forbindelse med Guds arbejde bør lugte af selviskhed, eller af ligegyldighed. <p align=center>Ellen G. White.</p>  

18 12 1888 Review and Herald Vor taknemmelighedsgæld og forpligtelser*   
 Vi har et stort værk at udføre på en kort tid. Den nærværende sandhed er mægtig, men Satan arbejder på enhver mulig måde for at holde lyset borte fra menneskene. Striden mellem Kristus og Satan er endnu ikke endt. Satan søger bestandig at påskynde sit eget arbejde. Dersom han kan besnære sjæle, så gør han det. Når han kan lede dem til at stole på mennesker i stedet for på den levende Gud, så behager det ham godt. Satans snarer er mangfoldige, men Herren vil være vor hjælp, når vi søger ham alvorligt.     
De sidste dages farer er over os. Vi har faldet i søvn, og vore lamper går ud. Vi behøver nu en grundig indvielse, en dybere hellige, til arbejdet. Herren har vist mig det fordærv der eksisterer iblandt Syvende dags Adventister. Satan, ethvert ondskabs ophavsmand, er Kristi personlige fjende. Hvis vore øjne åbnes, ville vi se ham virke med sine listige bedrag på menneskenes sind, hvem vi tror vi er sikre fra hans fristelser, og som selv føler sig sikker. Er vi forberedt på den prøvelser der venter os? Når Satans løgnagtige undere skal manifesteres, er der så ikke mange sjæle som vil lagt til fange? Lad os vågne op og gøre vor pligt. Vi må hver i sær drage nær til Gud, angre vore synder, vore lunkenhed, vor selviskhed og give de goder tilbage til Herrens skatkammer som han har lånt os til forvaltning. Tro på Gud og på Kristi vor Frelsers lære vil blive åbenbaret, hvis den er i hjertet.    
Budskabet til Laodikea er anvendeligt på Guds folk i denne tid. De siger: "Jeg er rig, jeg har samlet til huse og mangler intet", og de ved ikke, at netop de er elendige og ynkelige og fattige og blinde og nøgne. Kristus, det sanddru vidne siger: Jeg kender dine gerninger, du er hverken kold eller varm. Men nu, da du er lunken og hverken varm eller kold, vil jeg udspy dig af min mund." Åb 3,15-16. Hvorledes er det med jer, brødre? Har I ikke givet efter for kødelige lyster i stedet for at tiltage i selvfornægtelse? Er I ikke blevet efterladne med sundhedsreformen? Har I fulgt det lys, som det har behaget Gud at give sit folk? Er ikke liv og sundhed mange gange blevet ofret, idet I har givet efter for de sanselige lyster? Vil I, mine brødre, overveje denne sag nøje og se, om I har fulgt vor Frelsers selvfornægtende eksempel.     
Mange er afvegne fra Gud i denne henseende. Der er mindre iver for at udbrede sandheden og mindre agtelse for det lys, som Gud har givet os ved sin Ånd. Må Herren hjælpe jer, mine brødre, at komme i en stilling, hvor de sanselige lyster ikke hersker over det åndelige! Må jeres øjne ikke være forblindede af egenkærlighed, så at I ikke kan skelne mellem det hellige og det almindelige! Gud forbyde, at I skulle vanære Gud og hans sandhed ved et vanhelligt liv. Er det ikke høje tid for jer at vågne op af søvnen og afryste denne kødelige sikkerhed? "Søg Herren, når han er at finde, kald på ham, når han er nær." Dette nådige tilbud vil ikke altid lyde; derfor bør vi flittigt benytte de anledninger, vi nu har. "Den ugudelige skal forlade sin vej, det onde menneske sine planer og vende om til Herren, som vil vise ham barmhjertighed, tilbage til vor Gud, for han er <i>rig på tilgivelse.</i>" Es 55,7. Tøv da ikke. Det storslåede løfte er dit i dag. Bring dit hjerte og hus i orden. Gud ser manglerne i din karakter, og han ønsker at du skal se dem, og føle dit store behov for den hjælp som han alene kan give.    
Oh frafaldne Israel, vend tilbage til Herren med Hjertets fulde fortsæt, bekend dine synder, og send ydmyge anmodninger til Gud. Det vil ikke være muligt for at stå på prøvelsens dag som er lige foran os, med de nuværende synder over jer. I kan forstå sandheden teoretisk, men dette vil ikke frelse jer. Den må indprentes i dit hjerte ved Guds Ånds kraft. Hvis sandheden ikke sættes højt i sjælen, hvis tanker og hensigter , fortsæt og hele livs formålet ikke bringes i Jesu Kristi tjeneste, under hans Ånds kontrol, kan der ikke være en forvandling fra mørke til lys. Endog prædikanter som proklamerer sandheden er kun blinde ledere for blinde, - skyer uden vand, føres rundt af vindene, - medmindre de har sandhedens principper dybt nede i sjælen, "de er træer i sen høst, dog uden frugt, to gange døde, oprykkede med rode".    
Evigheden er nær, og enhver af jer behøver en grundig erfaring for at kunne bestå i prøven. Og vort sind må forandres nu, medens prøvens tid varer. En ren og ubesmittet gudsdyrkelse må indføres i sjælen. Enhver har et værk at udrette, som ingen ven eller prædikant kan udføre for ham. Enhver må omvende sig til Herren og bekende sine egne synder. Se til, at din kristendom bliver dyb. Tro for dig selv. Hav Guds nåde i din egen sjæl for dig selv. Gud vil, at hans sande venner i livets forskellige stillinger skal bære vidne om hans nådes magt. Selv om de er ringe, så kan de dog leve i Guds ansigts lys, og hans ord kan være deres ledsager.    
Jeg beder jer indtrængende om at lægge mærke til, hvilke pligter I har efterladt, og hvor I har sat et sådant eksempel for troende eller vantro, at det har ledet dem bort fra Gud, bort fra retfærdighed og sandhedens ånd. Jesus indbyder menneskene til at komme til ham, forlade sig på ham, og at grunde deres erfaring ene og alene på ham. Mange har søgt lys og råd fra mennesker, som er lige så meget i mørke og lige så langt fra Guds nåde som de, der søger hjælp hos dem; derfor kan de ikke hjælpe dem. Resultatet blev hvad vi forventede: Råd der fyldt med menneskelig svaghed og mangler. Gud har været vanæret, og sjæle er blevet berøvet den nåde og det lys som Jesus er parat til at tildele alle, som søger hans ansigt. Vi har fået sammenvævet vore gen erfaring mere og mere med menneskelige instrumenter og menneskelige hjælpemidler, og har mindre og mindre søgt guddommelig råd, indtil vore gerninger er mærket med alvorlige mangler, og er forladt for guddommelig kraft.    
En anden alvorlig synd der er i vor midte, er selvtilstrækkelighed, - farisæisme, at vi føler os retfærdige, og alle vore gerninger er fortjente, skønt vi er langt fra at nære den rette ånd mod Gud eller mod vore brødre. Det er et ønske om at være de første. Der værnes om selv ophøjelse, og du har haft en kritikkens ånd imod andre, fordi du ikke var de første. Misundelse, jalousi, mistanke, kværulere, og falske vidne har eksisteret. Der er uhellige hjerter ibland jer, som vender alt der siges eller gøres, selv under Guds særlige anvisning, på en forkert måde. Magten fra Satans fristelser er stærk blandt disse, og de ser tingene i en fordrejet lys. De behager fjenden ved deres kritik, og ved at gøre et menneske til en forbryder for et ord. I mange af disse sager hvor der kritiseres er der ingen egentlig synd; mistanken er resultatet den sindstilstand den er næret ved. Hvis en rydder deres sti, har de ingen enighed eller fællesskab med ham. De føler væmmelse med alt hvad de siger eller gør. Dem som har tillid til dem deler deres følelser og tanker. En hævngerrighed arbejder i det skjulte; alligevel er dem som skaber utilfredshed og uenighed, og planter jalousiens frø, hele tiden rolige og faste troende på sandheden. Disse praktiserer ikke sandhedens ånd. Surdejen fra deres onde tanker gennemtrænger den gruppe den er i, og Gud er vanæret, sandhedens principper fornedres, og den kristne erfaring ødelægges og forklejnes.    
Er det nu ikke på høje tid at ændre denne orden af tingene, og søge sand anger. Dette uhellige element har svækket menigheden, og givet et stort sted for Djævelen. ER der ikke noget at angre, noget at bringe os til korsets fod, i dybeste ydmygelse, før Jesus vi finder Jesus, og være udvalgt som vor vejleder, vor rådgiver, vor Alfa og Omega? Han er Klippen som er højere end vi. Han er vor sol vort skjold. Han er vort liv, vor visdom. Det er gennem hans retfærdighed at vi er frelste, og hans sandhed, som et blivende princip i sjælen, helliger mennesket. Men der er håb for den fejlende, det er ikke for sent for fejlende at blive korrigeret.    
Salmisten spørger: "Herre, hvem kan være gæst i dit telt, hvem kan bo på dit hellige bjerg? Den som vandrer retsindigt, som øver retfærdighed og taler sandhed af hjertet; den som ikke løber med sladder, ikke skader sin næste og ikke bringer skam over sin nærmeste." Sl. 15,1-3. Bør vi da ikke vogte os for at sprede mistillid, skinsyge og misundelse. Skal vi ikke frygte for at overtræde Guds ord?     
Vold ikke Guds hellige ånd sorg, den som I blev beseglet med indtil forløsningens dag. Al forbitrelse og hidsighed og vrede og råb og spot skal ligge jer fjernt, ja, al ondskab; men vær gode mod hinanden, vær barmhjertige og tilgiv hinanden, ligesom Gud har tilgivet jer i Kristus. Hvilken herlig formaning! Og den må vi give agt på, dersom vi venter, at Gud skal forlade vore synder. Vi må have Kristi sindelag og tilgive lige så villigt, som vi ønsker, at andre skal tilgive os.     
Kristendommen må indflettes i vor daglige erfaring. Sjælen må komme i en sådan stilling, at den kan sætte pris på evangeliets guddommelige lære. Den må oplæres og vænnes til selvbeherskelse og lydighed. Dersom vi læser Bibelen med en ånd, som ikke er i harmoni med dens hellige grundsætninger, så vil vor granskning næppe skaffe os den ånd, som det er Bibelens bestemmelse at meddele. Den oprigtige bibellæser finder at det levende orakels lære kaster "rejser sig imod erkendelsen af Gud, og tager enhver mennesketanke til fange ind under lydighed mod Kristus." Satan har stor magt over sjælen, til at drage den ned på lavt niveau. Dem som virkelig ønsker at lære af Kristus må tømme sjælen fra al dens stolte indbildninger, så der må være plads til at indsætte ham der. Iklædt ydmyghedens klæder, må vi tage vore pladser som børn ved hans fødder, og lære af hans sagtmodighed og ydmyghed.     
Vil I ikke, kære brødre, ransage jer selv? Måske mange burde bekende for deres brødre, at de har tænkt ondt og talt ondt om dem. Når dårlig mistanke næres i hjertet, så kan Gud ikke velsigne jer. Alt sådant må udrenses af hjertet. "Bekend derfor jeres synder for hinanden, og bed for hinanden om, at I må blive helbredt. En retfærdiges bøn formår meget, stærk som den er." Jak. 5,16. "Mine brødre, hvis en af jer forvilder sig bort fra sandheden, og en anden får ham til at vende om, skal han vide, at den, der får en synder til at vende om fra den vildfarelse, han lever i, frelser hans sjæl fra døden og skjuler mange synder." 19. og 20. vers.    
Men ligesom han, der har kaldet jer, er hellig, skal også I være hellige i hele jeres livsførelse, for der står skrevet: I skal være hellige, for jeg er hellig. 1. Pet 1,15-16. Hvis vi siger, at vi ikke har synd, fører vi os selv på vildspor, og sandheden er ikke i os. Hvis vi bekender vore synder, er han trofast og retfærdig, så han tilgiver os vore synder og renser os for al uretfærdighed. 1. Joh 1,8-9. Hvem af jer er vis og forstandig? Han skal vise det i gerning ved et ordentligt liv med den vises sagtmodighed. Men hvis jeres hjerte rummer bitter misundelse og selvhævdelse, så lad være med at prale og lyve sandheden noget på. Den visdom kommer ikke fra oven, den er jordisk, sjælelig og dæmonisk. For hvor der er misundelse og selvhævdelse, dér hersker der uorden og alt muligt ondt. Men visdommen fra oven er først og fremmest ren, og desuden er den fredselskende, mild, omgængelig, fuld af barmhjertighed og gode frugter, upartisk og oprigtig. Retfærdighed er en frugt af det, der sås i fred, og den tilfalder dem, der stifter fred. Jak 3,13-18. Lad enhver ydmyge sig og bortfjerne synden fra sig selv og fra sin familie. Lad de ting, som har bedrøvet Guds Ånd, blive bortfjernede fra hjerterne og fra menighederne.    
Lad os også under bøn til Gud tænke på vor ejendom. Hvor mange er der, som tilbageholder midler, der tilhører Gud, og hvor mange er der på den anden side, som benytter de midler, Herren har betroet dem, med sådan gavmildhed, som de burde. Er der ikke mange mennesker, hvis handlemåde siger: Ved min visdom har jeg skaffet mig denne rigdom. Hvem gav dig din visdom og dygtighed til at samle midler? Du burde betænke, at du hører Herren til, og at du er afhængig af ham for al din forstand og alle dine evner, så vil du vise et villigt hjerte når fremmedmissionens og hjemme missionens trang fremlægges for dig, og sige: Herre, det er blot af dit eget, vi her giver dig. Al den rigeste mands rigdom er ikke nok til at skjule den mindste synd for Gud. Hverken rigdom eller forstand vil blive antaget som løsepenge for overtrædelser. Intet andet end sand ydmyghed, et sønderknust hjerte og en angergiven ånd vil Herren antage.    
Der er mange i vore menigheder som burde bringe store offergave, og er ikke selv tilfreds med at give en ringe gave til Ham, som har gjort så meget for dem. Utallige velsignelser falder over dem, men hvor lidt giver de tilbage til Giveren! Lad dem som i virkeligheden er pilgrimme og fremmede på jorden, nu sende deres rigdomme fra dem til det himmelske land, til de stærkt trængende gaver i Herrens skatkammer. Lad Kristi nåde åbne jeres hjerter for at give værdifulde gaver til Gud denne jul og nyt år. Har Herren ikke gjort til lys kanaler for verden? Vort missionsarbejde må ikke begrænses af mangel på midler. Kald på hjælp til nye marker bør vækkes os til at gøre noget, og til at gøre det nu. Skal vi lade hjemme- og udemissioner lide på grund af selviskhed og begærlighed? Det er muligt at bekende Kristus med vore læber, skønt vi fornægter ham med vore læber.    
Der er brødre, som ikke ejer meget af denne verden, og dog frembærer de altid villigt deres gaver. Disse fattige brødre, som tror sandheden og handler i overensstemmelse med deres tro, betragtes ofte af de mere velhavende brøde som uforstandige. Men Gud kender dem. De anvender deres penge til Herrens værk, så ofte de har anledning dertil, og således samler de skatte i Himmelen. Sådanne mennesker er dyrebare i Herrens øjne. De forøger ikke deres jordiske ejendele, men de oplægger en skat i Himmelen. De besidder en visdom, som står lige så højt over jordisk klogskab, som det guddommelige er over det jordiske. Gud har behag i åndelige fortrin. En gudfrygtig kristen som er fri for egenkærlighed og gerrighed og som viser ydmyghed og sagtmodighed, er mere dyrebar for Gud end det fineste guld .. Velhavende mennesker vil blive prøvet nøjere end de nogen sinde har været prøvet. Hvis de står prøven, overvinder skavankerne i deres karakter, og er så trofaste forvaltere, adlyder Kristi formaninger til at give Herren sit eget, så viser de at de har en fornemmelse af de højeste krav Gud har på dem. Men hvis de undlader dette, og invester de himmelsk-lånte rigdomme til jordiske ting, så berøver de Gud.     
Der må udsendes missionærer til alle folk, slægter og tungemål. Gud kalder mænd og kvinder til frivilligt arbejde i de forskellige grene af den store missionsmark. Vågn op og se, hvad der kan gøres omkring dig for din Mester. Vildfarelse og synd hersker i en forfærdelig grad nær ved dig. Bort læg alle romantiske indbildninger og luftkasteller. Mesteren byder dig at møde de alvorsfulde virkeligheder, som udmærker den tid, hvori vi lever. Kristus siger: Skilt fra mig kan I slet intet gøre. Begynd i dit eget nabolag, og stræb på en forstandig måde at fremholde sandheden, så at forskellen mellem sandhed og vildfarelse kan ses. Udbred evangeliets sandheder rundt omkring dig, for enhver sandhed, som du adlyder og lærer andre, er vigtig. Den vil leve og udrette et værk, som når helt ind i evigheden. Vær selv en sand bibelkristen. Det, som vi især behøver på vor tid, er at være godt hjemme i Bibelen.    
Vil mine brødre nu vågne op til deres gerning? Mange tegn viser, at natten kommer, da ingen kan arbejde. Tiden nærmer sig, da I hverken kan købe eller sælge. Det vil blive en alvorsfuld tid for Guds folk. Nu kan I sælge og give almisse. Nu kan I sende jeres skatte forud til Himmelen. Gud beder jer om at fremme hans sag med jeres midler. Lad denne jul - tid og ind i et nyt år, bevidne Guds floks iver. Guds tiende og offergaver har været holdt tilbage. Spørgsmålet er således: "Vil et menneske berøve Gud?" Og svaret kommer: "Hvorved har vi bedraget dig?" Med tienden og offerydelsen! I trues med forbandelse og bedrager dog mig, ja alt folket gør det! Bring hele tienden til forråds huset, så der kan være mad i mit hus; sæt mig på prøve dermed, siger Hærskares Herre, om jeg da ikke åbner eder himmelens sluser og udøser velsignelse over eder i overmål. . . . siger Hærskares Herre." Skal vi adlyde Gud, og bringe al vor tiende og offergaver ind, så der er midler til de sjæle der hungrer efter livets brød? Gud indbyder jer til at prøve ham nu, ligesom de gamle år drager til sin slutning, og lader det nye år finde os med Gud rigdomme dækket ind. Lad os bogstaveligt prøve Herren, ved at bringe al tiende og offergaverne i laden, og lad os angre vort røveri imod ham. Han fortæller os at vi vil åbne himlens vinduer, og udgyde en velsignelse, der ikke skal være plads nok til at modtage det. Han lover i sit ord: "Jeg vil for eders skyld skræmme æderne, så at de ikke ødelægger eder landets afgrøde, og vinstokken på marken skal ikke slå eder fejl, siger Hærskares Herre." Sådan er hans ord vor forsikring om at han vil velsigne os så vi får endnu mere tiende og flere gaver at give af. " Vend om til mig, så vil jeg vende om til eder, siger Hærskares Herre."    
Brødre, vil I gå ind på betingelserne? Vil I ofre villigt, overflødigt og med glæde? Missionærer i fremmede lande beder om hjælp fra Amerika. Skal de bede forgæves? Vore hjemmemissioner behøver hjælp. De er blevet oprettet i tro i de forskellige dele af arbejdsmarken. Skal vi lade dem hensygne og dø? Skal vi ikke vågne op? Må Gud hjælpe sit folk til at gøre, hvad de kan.    
Tænk, hvilken nådig, fuldkommen forvisning Herren giver os, dersom vi blot vil gøre, hvad Gud fordrer af os. Deltag i dette værk, som om du troede, at Herren vil holde alt, hvad han har lovet. Lad os vove noget på Guds ord. Mange er så ivrige efter at blive rige, at de udsætter sig for stor fare. De glemmer de evige ting og tilsidesætter sandhedens ædle grundsætninger. De vil lide et stort tab til sidst. Men dersom vi følger Herrens anvisninger, så vover vi ikke noget. Vi kan tro Gud på hans ord. I enfoldig tro på Herrens løfter kan vi give ham det, som er hans eget. Gud vil, at menneskene skal forene sig med ham for at frelse sjæle. Hvilket tilbud! Jesus fornægtede sig selv for vor skyld. Menneskenes frelse kostede meget. Herlighedens Herre gav sit liv frivilligt for at løfte menneskene om fra deres dybe fald og ophøje dem til at være medarvinger til den evige arv.    
Må Herren indrykke dybt i vore hjerter, at det er et evigt værk, vi deltager i. Lad os vende tilbage til Herren. Lad os give agt på det sande Købmands-menneskes anvisninger: "Derfor råder jeg dig til hos mig at købe guld, lutret i ild, så du kan blive rig, og hvide klæder at iføre dig, så din nøgenheds skam ikke skal blive åbenbar, og øjensalve til at salve dine øjne med, så du kan se. Alle dem, jeg har kær, dem revser og tugter jeg; vær derfor nidkær og omvend dig! Se, jeg står for døren og banker; om nogen hører min røst og åbner døren, da vil jeg gå ind til ham og bolde nadver med ham, og han med mig. Den, der sejrer, ham vil jeg lade sidde sammen med mig på min trone, ligesom også jeg har sejret og taget sæde hos min Fader på hans trone. Den, som har øre, han høre, hvad Ånden siger til menighederne!" <p aliagn=center>Ellen G. White.</p>  

1 01 1889 Review and Herald De nuværende kriser   
 Vi føler dybt for menighedens nuværende tilstand, hvis medlemmer længe har kendt til de begivenheder som vil ske nær ende tidens fuldbyrdelse af den profetiske historie. Kristus kommer i kraft og stor herlighed, og de døde skal "dømmes efter de ting som er skrevet om dem i bøgerne, efter deres gerninger." Ham som står som vor mellemmand; som hører alle anger bønnerne og bekendelserne; som er fremstillet sammen med en regnbue, symbolet på nåde og kærlighed, der omkranser Hans hoved, skal snart standse Sit arbejde i den himmelske helligdom. Så vil nåde og barmhjertighed stige ned fra tronen, og retfærdigheden tage deres plads. Han som hans folk har ventet på vil påtage sig Sin ret - embedet som Højeste Dommer." Faderen . . . . har overdraget al doms arbejde til Sønnen . . . . og han har også givet ham myndighed til at udøve dom, fordi han er Menneskesøn." Det er ham, siger Peter, som har forordnet at "dømme levende og døde." "Han har udpeget en dag, hvor han vil dømme verden med den retfærdighed som mennesker har forordnet."    
Deres tro og tålmodighed som har ventet længe, er stærkt prøvet. "Det udskudte håb har gjort hjertet sygt;" og råbene er kommet frem til Gud: "Herre, hvor længe?" Men nu opfyldes tegnene, - folk rejser sig imod folk, opjagende katastrofer på land og i havet, hungersnød, pest, forfærdelige storme, fejende vandfloder, store kæmpebrande. Alt dette bevidner at vi nærmer den store fuldendelse. Råbet som går op til Gud fra de ventende mennesker, vil ikke være forgæves. Svaret vil komme: "Det er sket." "Han som er uren, lad ham stadig være uren; . . han som er hellig, lad ham stadig være hellig." Kan menigheden betragte denne stund med rolig ligegyldighed?    
Krisen er nu over os. Slaget skal føres mellem Bibelens kristendom og mennesketraditioners kristendom. Er vor nuværende sovende tilstand ikke en forbryderisk forsømmelse? Der må gøres afgjorte fremadskridende bevægelser iblandt os. Vi må vise verden at vi genkender de begivenheder som nu finder sted i forbindelse med den Nationale Reformbevægelse, opfyldelsen af profetien. Det som vi har, i de sidste tredive eller fyrre år, er proklameret vil komme, er nu her; og at basunen hos enhver vagtmand på Zions mure hæver sig til alarm.    
Profetien fremstiller protestantismen med horn, der ligner et lam, men taler som en drage. Vi begynder allerede nu at høre dragens røst. Det er en satanisk kraft, som driver søndags bevægelsen, men dette er skjult. Selv de mænd, der er engagerede i arbejdet, er blinde for de resultater, som vil følge efter deres bevægelse. Lad ikke Guds lovlydige folk være tavs på dette tidspunkt, som vi situationen fint acceptabelt. Vi er stillet i udsigt at føre en stadig krig, med risiko for fængsling, miste ejendomme endog livet selv, for at forsvare Guds lov, som er gjort ugyldig af menneskers love. Denne bibeltekst vil blive citeret for os: "Enhver skal underordne sig de øvrigheder, . . . . , og de, som findes, er indsat af Gud."    
Da disciplene forkyndte Kristus og ham korsfæstet, efter hans opstandelse, befalede myndighederne at ikke sige noget mere eller undervise i Jesu navn. "Men Peter og Johannes svarede og sagde til dem: "Døm selv, om det i Guds øjne er ret at lyde jer mere end Gud; for vi kan ikke lade være at tale om det, vi har set og hørt." De fortsatte med at forkynde Jesus og ham korsfæstet, og derefter oprejst fra døde. Den syge blev helbredt, og tusinde blev føjet til menigheden. "Da trådte ypperstepræsten frem tillige med alle dem, som holdt med ham, nemlig saddukæernes parti, og de blev fulde af nidkærhed. Og de lagde hånd på apostlene og satte dem i offentlig forvaring."    
Men himlens Gud, universets mægtige Hersker tog denne sag i sine egne hænder, for mennesker førte krig imod hans værk. Han viste dem tydeligt at der er en hersker over mennesker, hvis myndighed må respekteres. Herren sendte sin engel om natten for at åbne fængsels dørene; og han bragte disse mænd ud, som Gud havde hvervet til at gøre sit arbejde. På den måde ser vi at disse regler ikke er i harmoni med Guds ord. De havde med i deres rådslagning, de ville ikke have befale disciplene til at gå imod hans vilje. Herskeren "forbød dem aldeles at tale eller lære i Jesu navn." men den himmelske budbringer blev sendt af gud og sagde: "Gå hen og træd frem i helligdommen og tal til folket alle livets ord!"    
Dem som forsøger at tvinge mennesker til at overholde en pavemæssig institution, og træde på Guds myndighed, gør det samme arbejde som de skriftkloge, farisæerne og saddukæerne i apostlenes dage. Da lovene fra de jordiske herskere kommer i modstrid med lovene fra universets højeste hersker, hvordan vil dem, som er Guds loyale undersåtter være oprigtig imod ham.    
Den nationale reformbevægelse, at verden og menigheden har taget hinanden i hænderne for at gøre noget, vil vise den samme modstand, hovmod, arrogance og intolerance, som har været fremherskende de sidste tider. Magterne fra menneskers råds samler har påtaget sig guddommelig ret, knuse deres despotiske vilje, samvittighedsfriheden og den enkeltes ansvar; og fængsling, landsforvisning og død er følgen for alle som modsætter deres diktater.    
Mange vil sige, at der ikke er nogen udsigt til at pavemagten nogensinde vil blive genoplivet. Men den vil vinde sit herredømme tilbage, vil det blive ved hjælp af protestantismens højre hånd. Hvis den fra menneskelige bevillinger bliver givet lovmæssig magt, vil forfølgelsens flamme igen blusse op mod dem, der ikke vil ofre samvittigheden og sandheden til fordel for pavemagtens vildfarelser. Når først den kristne verdens tanker er vendt bort fra Gud, og hans lov er blevet nedværdiget ved at menneskene træder på hans hellige dag, da vil de være villige til at tage ethvert skridt på den vej, som Satan måtte ønske.     
Nogle hævder at den katolske religion ikke er det som den tidligere var; at de principper som protestanterne ikke kunne gå med til, og straks satte en krig op imod det, fremholdt katolikkerne i deres dage i uvidenheds- og barbari. De siger at den nuværende høje mentale udvikling hos folk, vil aldrig lade dem få dem til at gennemføre fortidens planer, - tvinge samvittigheden til religiøse emner. Men der er intet i Skriften der forsikrer os imod pavedømmets genindsættelse. I dag er protestanter et selvtilstrækkeligt og verdenselskende folk; men de må have en religion, og foretrække de bestående former og ydre opvisning, frem for Jesu Kristi enkle religion. De er for kloge i deres egen indbildskhed til at kunne søge Gud efter råd og vejledning, - og åbne den Vejlednings bog som peger dem til den eneste vej, som fører til himlen. De lukker deres egne hjerter for Jesus i hans ydmygelse, selvfornægtelse, selvopofrelse, og åbner døren for Satans bedrag.    
Medens den protestantiske verden, med sin indstilling, gør indrømmelser over for Rom, bør vi vågne op og forstå situationen, og se kampen for os og hvad den egentlig fører med sig. Medens mennesker sover, har Satan i al hemmelighed sået rajgræs. Lad vagtfolkene nu opløfte deres røst som en basun, og give det budskab som er nærværende sandhed for denne tid. Lad dem vide at vi er i en profetisk historie, at den sande protestantismes ånd må vække hele verden til at mærke værdien i religiøs frihed, så længe dette nydes.    
Dette folk er blevet højt favoriseret af Gud. Det har været det største center for religiøs lys og frihed. Oh, sov ikke nu, og føl ikke i din passivitet at du gør Guds vilje! Erfaringen hos Guds lovlydige folk skal svare til de begivenheder som trænger sig sammen over os.    
Det bør være forretningen hos alle retfærdige i dette land, når de ser tegnene på farerne nærme sig, at rejse sig til handling, og ikke sidde stille forventende fordærv, trøste sig med troen at dette værk må i gang, fordi profetien har forudsagt det, og at Herren vil beskytte sit folk på trængslens dag. Effektive, inderlige bønner bør stige op til Himlen, at denne ulykke må udskydes; for vi er ikke parat til at møde den.    
For hver time der går, er med aktivitet i de himmelske sale, at gøre et folk rede på jorden til at gøre deres del for de store scenerier som snart kommer over os. Disse flygtige øjeblikke, som synes af så lidt værdi for os, er at store evige interesser. De former vore sjæles skæbne til evigt liv eller evig død. De ord vi siger i dag siger i folks ører, de gerninger vi gør, ånden i det budskab vi frembærer, vil være af smag for liv til liv eller af død til død for menneskenes sjæle. Vi må vaske vore karakterklæder i Lammets blod. Hvis vi vil være hellige der oppe, må vi først være hellige nede.    
Vi har mistet megen tid på passivitet, fordi vi ikke indser hvilken tid vi lever i. Det angrer vi, og vi ydmyge vore sjæle for Gud, beder ham om tilgivelse for at sove på vor pligts post, og lade fjenden få fortrin over os. Mange har valgt at ikke gøre noget, selvom de burde være ihærdige for at afvise fjenden. Lad nu din tjeneste blive helliget til Gud. Tag rustningen på til et ihærdigt arbejde, og sig: "Her er jeg Herre, send mig."    
Det er væsentligt at vi beder meget til Gud, så hans stemme og kraft fastholdes for sit folks skyld, og at englene kan holde de fire vinde tilbage indtil sandheden er proklameret fuldt ud, og Guds tjenere er beseglede på deres pander. Gud er ikke tilfreds med sit folks optræden. Satan tager verden til fange, og skildvagterne for Gud og sandheden lader ham gøre det. "Vær årvågne, stå fast i troen, vær mandige, vær stærke!" Stå op, og kom til fronten, Vær trofast, og forsvar din religiøse frihed.    
Mange i vort folk står opført i Himmelens bøger som værende dovne tjenere. De har begravet deres talenter af penge og evner i verden, og det arbejde, de skulle have gjort, er ikke blevet udført. Nogle, som Herren har betroet midler, har elsket at leve behageligt og har derfor ikke gjort et arbejde i frygt og kærlighed for Gud. Mange har forladt de små menigheder for at komme ind i store, hvor de ikke påtager sig noget ansvar og kun er i vejen. De mister deres åndelige styrke, fordi de gør så lidt for sandhedens udbredelse. Hvad vil de have at svare Mesteren, når han siger; Gør regnskab for den forvaltning.?    
Vi er ikke beredt for den store prøve, som søndagslovens gennemførelse vil blive for os. Lad medlemmerne i vore kirker blive missionær for Mesteren; lad dem ikke blive siddende i magelighed og ligegyldighed; men lad dem gå ud og arbejde for Gud. Deres åndelige muskler er næsten svundet helt ind af passivitet Gå ud af lejren, frembær beredelsen for Kristus og sandheden. Arbejd i dag i Herrens vingård. Gå ud på hovedvejene og bivejene, og oprør folk til at ransage sandheden. Ve over alle som bekender at vandre i lyset, som alligevel har det nemt i Zion. De optager de Gudgivne retfærdighedsstråler, men spreder ikke lyset til andre. Lignelsen om den utro tjener som skjulte sin Herres penge, fordømmer dem, og de klassificeres iblandt dem som nægter at være medarbejdere sammen med Jesus Kristus, og selvisk sørger for deres eget behag, og lader dem som Kristus døde for, at gå fortabt uden kundskab til den sandhed som Gud allernådigst har givet dem. Dem som har taget imod åndeligt lys, kan blive mørkets grobund, hvem Kristi ord kan anvendes på: " Hvis nu det lys, der er i dig, er mørke, hvor stort bliver så ikke mørket!"    
Men I, brødre! lever ikke i mørke, så dagen kan overraske jer som en tyv. Måtte denne udtalelse være oprigtig over for Guds folk, hvem han har betroet den hellige skat, at kende hans lov.     
Selv ved I jo god besked om, at Herrens dag kommer som en tyv om natten. Når de siger: Fred og ingen fare! da er undergangen pludselig over dem. Der hvor mange har haft lys og beviser, siger de Hvor er løftet om hans komme? og erklærer at alle ting fortsætter som de var fra begyndelsen, vil de frygtelige realiteter fra Guds dag bryde løs over dem. Folks blindhed i denne slægt er helt ud over hvad der kan siges.    
Ethvert sandt Guds barn bør nu spørge: "Hvad vil du have at jeg skal gøre? Brødre, gør noget for Kristi skyld, og gør det nu. Der er satanisk påvirkning over alt omkring os, og det må imødekommes og modstås. Det rajgræs som er blandet med hveden, vildfarelse med sandhed, kulde med iver, mørke med lys. Der ses tilbage på vor første kærlighed. Vi må kæmpe ædelt i modgang og fare, midt i Guds trængsler og prøvelser. Vi må være rige på tro og gode gerninger. Budskabet til Laodikea menigheden kan anvendes på dem som var opbevaringssted for den rige sandhed. Denne kirke skiller sig ud i profetien ved den store bekendelse for større lys; alligevel var den fyldt med åndelig stolthed og religiøs lunkenhed. De havde en religiøs teori, men manglede den moralske kraft og hellighed. De blev erklæret for elendige, fattige, blinde og nøgne. Oh om vort folk ville indrømme faren, og give agt på det Sande Vidnes råd: "At købe guld, lutret i ild, så du kan blive rig, og hvide klæder at iføre dig, . . . . og øjensalve til at salve dine øjne med, så du kan se."     
Vil vi nu, med et så stort lys, gøre et offer for Jesus, som blev fattig for vor skyld, så vi ved hans armod kan blive rige? Vi må stå op, og i et medynkende og alvorligt arbejde for mesteren, tage del i hans kærlighed for sjæle, i hans tro på Gud, så han kan være hos os, ved os, og gennem os.  

5 03 1889 Review and Herald Møderne i South Lancaster, Mass.   
 Særlige møder begyndte i South Lancaster fredag, d. 11. januar [1889]. Vi var glade for at finde kirken velfyldt med dem som var kommet for at modtage det gode ved møderne. Der var mange personer til stede, som vi aldrig havde mødt før, og deres tilstedeværelse bevidnede at Guds kraft omvender sjæle, og vender menneskers fødder til hans loves sti. Delegerede var til stede fra Maine, Connecticut, Massachuttes og andre stater. Vi indså at der var et arbejde at gøre med at bringe tingene i orden, som ved bedste menneskelige anstrengelser ikke kunne gøres uden hjælp fra Gud. Vore hjerter blev draget i dyb bøn til Gud, om at han måtte arbejde for vort bedste. Vi havde et budskab om den nærværende sandhed til folk; og hvis de ville sætte sig selv i lysets kanal, ville de være forberedt til at gøre et arbejde for andre, der ligner det arbejde der skal gøres for dem.     
Sabbats eftermiddag havde jeg frihed til at fortælle folk om nødvendigheden at adlyde Guds lov. Det er ikke nok at sige at vi tro. Vi må have den oprigtige tro som virker ved kærlighed, og renser sjælen. Gud har givet os en fuldkommen standard for retfærdighed i hans lov. "Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte og med hele din sjæl og med hele din styrke og med hele dit sind, og din næste som dig selv." Dette indbefatter hele menneskets pligt over for sin Gud og sin næste. Vi skylder Gud vort liv, og alt som gør livet ønskværdigt, og når vi nægter at yde lydighed mod ham, berøver vi og bedrager vore egne sjæle. Ingen mennesker kan vælge sin egen vej uden dyb utaknemmelighed mod Gud; og derved udviser han Gud fjendskab frem for kærlighed.     
Vi følte os bebyrdede for dem som har frembåret sandhedens budskab til andre, så de ikke skal lukke deres hjerter for nogle af det himmelske lys dyrebare stråler, som Gud har sendt dem. Jesus glædede sig da Hans efterfølgere tog imod Hans sandhedsbudskaber. En gang opløftede en han sine øjne mod himlen, og sagde: "Jeg priser dig, Fader, Himmelens og jordens Herre! fordi du har skjult dette for de vise og kloge og åbenbaret det for de umyndige." Den dyrebare Frelser som bragte liv og udødeligheden frem i lyset, glæde sig over at frelses planen kunne forstås af dem som er ydmyge i ånden, skønt den stolte og selvtilstrækkelige ikke kan forstå dens mysterium. Den verdslig-vise kan ikke se den skønhed som sandheden, som Kristus hele tiden åbner for deres forståelse som har et villigt, barnligt ønske til at være loyale imod. For den ydmyge er sandheden Guds kraft til frelse.     
Sabbats eftermiddag, blev mange hjerter berørt, og mange sjæle fik føde af det brød der kom ned fra himlen. Efter prædikenen nød vi et dejligt socialt møde. Herren kom meget nær, og overbeviste sjæle om deres store behov for Hans nåde og kærlighed. Vi følte at det var nødvendigt at fremstille Kristus som en Frelser, som ikke er langt borte, men lige ved hånden. Da Guds Ånd begyndte at arbejde på menneskenes hjerter, kunne frugten ses ved syndsbekendelse og rettelse af fejl. Idet folk søgte at drage nærmere til Gud, udførte alle ved møderne gerninger der gav anger, og bekendte for hinanden - at de havde fejlet over for hinanden i ord eller handling. Vilde, skrigende råb og kropsøvelser er ikke bevis på at Guds Ånd virker. Herren manifesterede sig selv for Elias i en ganske svag stemme: Kristus siger: "Se, jeg står for døren og banker; hvis nogen hører min røst, og åbner døren, vil jeg komme ind og holde nadver med ham, og han med mig." Det er synderen selv som har spæret døren. Vil han taget spærringen bort? Vi han løsne boldene på døren? Låsene er på hans side af døren, ikke på Frelserens side.     
Der var mange, også blandt prædikanter, som så sandheden som den er i Jesus, i et lys som de aldrig før havde set det. De så Frelseren som en synds tilgivende Frelser, og sandheden som den der helliger sjælen. "Hvis vi bekender vore synder, er han trofast og retfærdig til at tilgive vore synder, og rense os fra al uretfærdighed." Hvis vi ønsker at tage del i Kristi herlighed, må vi også være villige til at tage del i hans ydmygelse. "Skønt han var Søn, lærte han lydighed af det, han led." Dette må være ethvert Guds barns erfaring. "Da nu Kristus har lidt i kødet, skal også I væbne jer med det samme sind (thi den, som har lidt i kødet, har brudt med synden)."     
Vi burde ikke knurre, hvis vi bliver kaldet til at tage del i den lidende del af religion. Der er mange, som ikke føler uvilje mod at lide, men de udøver ikke enkel levende tro. De siger, at de ikke ved, hvad det vil sige at tage Gud på hans ord. De har en religion, der består af udvortes former og skikke. Det gør ondt at se den vantro, der eksisterer i mange af Guds bekendende efterfølgeres hjerter. Vi har de mest dyrebare sandheder, der nogensinde er betroet dødelige mennesker, og troen hos dem, der har fået disse sandheder burde svare til deres storhed og værdi. De er mange som føler det sådan at de har et stort værk at gøre selv, før de kan komme til Kristus og modtage Hans frelse. De synes at tænke at Jesus vil komme ind helt på slutningen af deres egne anstrengelser, og give dem hjælp ved at sætte det afsluttende stempel på deres livsværk. Det syntes vanskelig for dem at forstå at Kristus er en fuldkommen Frelser, i stand til at frelse til det yderste alle som kommer til Gud ved Ham. De ser ikke den kendsgerning at Kristus selv er vejen, sandheden og livet." Når vi hver især hviler i Kristus, med troens fulde forvisning, stoler alene på at hans blods virkekraft kan rense fra al synd, så vil vi få fred i troen, hvad Gud har lovet at han kan udrette. Ligesom Kristus repræsenterer Faderen, ligeså skal vi repræsentere Kristus over for verden. Vi kan ikke overføre vor forpligtelse til andre. Gud ønsker at I skal kende hans herligheds rigdomme, at I må forkynde frelsens mysterium for dem omkring jer, - Kristus i jer, herlighedens håb.     
Idet vore brødre og søstre åbnede vore hjerter for lyset, fik de et bedre kendskab om hvad tro indbefatter. Herren var meget dyrebar; Han var klar til at styrke Sit folk. Møderne fortsatte en uge efter deres første beslutning. Skolen blev nedlagt, og alle gjorde et alvorligt arbejde for at søge Herren. Ældre Jones kom fra Boston, og arbejde ihærdigt for folk, og talte to nogle gange tre gange om dagen. Guds hjord fik sjæls nærende føde. Det budskab Herren har sendt sit folk for denne tid, blev bragt frem i prædikerne. Møderne udviklede sig fra den tidlige morgen til sent på aften, og resultatet var meget tilfredsstillende.     
Til de tidlige morgenmøder prøvede jeg at bringe Guds faderlige kærlighed og omsorg for sine børn. Kundskaben om Guds kærlighed er den mest virkningsfulde kundskab der kan fås, at karakteren forædles, forfines og ophøjes. Jesus skal være vort mønster. Herren har lektier til os at lære som er af største betydning. Han leder som børn, til at se på hans godhed, barmhjertighed og kærlighed, fra vor kære Forløsers enkle og ydmyge liv. Kristus har alt rettet sine disciples tanker hen mod Gud, som en elskende Fader. Han oplærte sine efterfølgere til at se på Gud med tillid og kærlighed. Når vi indgydes med Guds storhed og retfærdighed, peges vi hen til Jesus, til hans pletfrie karakter og hans uendelige kærlighed. Der ser vi Faderen åbenbaret i Sønnen, for Gud er kærlighed.    
Både studerende og lærere fik stor del i Guds velsignelse. Næsten hvert hjerte har mærket Guds Ånds dybe bevægelse. Det generelle vidnesbyrd blev frembåret af dem som deltog i mødet, at de havde fået en erfaring, som de aldrig havde kendt til før. De bevidnede deres glæde, at Kristus havde tilgivet deres synder. Deres hjerter blev fyldt med taksigelse og pris til Gud. En liflig fred kom i deres sjæle. De elske alle og enhver, og følte at de kunne hvile i Guds kærlighed.    
Jeg har aldrig før set en vækkelse gå frem med en sådan grundighed og samtidig være så fri for alt overdreven sindsbevægelse. Det var ingen tilskyndelse eller opfordring. Folket blev ikke kaldet til at komme frem men det var en højtidelig forståelse af at Kristus ikke kom for at kalde de retfærdige, men syndere til omvendelse. De oprigtige af hjertet bekendte deres synder og bære frem omvendelsens frugter for Gud ved at gøre det godt igen så langt som det stod i deres magt. Vi syntes at puste i selve himmelens atmosfære. Englene kredser virkelig omkring os. Fredag aften begyndte samværet klokken sytten og var ikke slut før klokken enogtyve. Ingen tid gik tabt, for enhver havde et levende vidnesbyrd at frembære.     
 Mødet ville fortsætte nogle flere timer, hvis hele prædikenen blev afholdt; men det var vel det bedste at det sluttede på det tidspunkt. Jeg kunne ikke sove den nat før det næsten var dag. Herren hjemsøgte sit folk. Og der var glæde i himlen iblandt englene over de angrende syndere der var kommet tilbage til Faderen. Hvilket skønt syn var det ikke for universet at se faldne mænd og kvinder beskue Kristus, de var forandrede, tog aftryk af hans billede på deres sjæle.     
Der var mange som bevidnede at de blev overbeviset i lyset af loven som overtrædere, idet de ransagende sandheder blev bragt frem. De havde stolet på deres egen retfærdighed. Nu kunne de beskidte pjalter ses i sammenligning med Kristi retfærdighed som det eneste der er acceptabelt for Gud. Selvom de ikke havde været åbenlyse lovovertrædere, så de dem selv som fordærvede og usle i hjertet. De havde underlagt sig andre guder i stedet for deres himmelske Fader. De havde kæmpet for at afstå fra synd, men de havde stolet på egen styrke. Vi burde gå til Jesus præcis som vi er, bekende vore synder, og kaste vor hjælpeløse sjæle på vor medfølende Forløser. Dette undertrykker hjertets stolthed, og det er en korsfæstelse af selvet. I lignelsen, så faderen den bortødslende søn vende tilbage. Han så hans anger og sjælsbrøde, og han havde medlidenhed med ham, og han løb og faldt ham om hans hals og kyssede ham. Sønnen fortalte om sin anger, og sagde: "Fader! jeg har syndet imod Himmelen og over for dig, jeg er ikke længer værd at kaldes din søn" Men faderen sagde til sine tjenere: "Skynd jer at komme med den bedste klædning og giv ham den på og sæt en ring på hans hånd og giv ham sko på fødderne; og hent fedekalven og slagt den, og lad os spise og være glade! Thi min søn her var død, men er blevet levende igen, han var fortabt, men er fundet igen." Den bortødslende søn bekendte sin synd til fulde. Han undskyldte ikke sin forkerte handlemåde, og han blev tilgivet, og genindsat i sin faders hus.     
Vi takker Herren, vi glæder os over at det ikke er for sent for omstrejfende at vende tilbage, med ydmyg bekendelse, og tage imod en velkomst i Faderens hus, - og blive iklædt Kristi retfærdighed. Jeg takker Gud for dette af hele hjertet hver dag. Vi ville være det mest utaknemmelige af hans skabninger, om vi var ligeglade når han arbejder for menneskebørnene på en så forunderlig måde. Vi bør være som lyng-ørkenen, om vi ikke priste Gud når det gode kommer. Jeg ved at der har været glæde i himlen på grund af det gode arbejdet i South Lancaster; og hvis englene glæder sig, hvorfor skulle vi så ikke også være vidne til at omstrejfende i mørket vender tilbage til Guds kærligheds forunderlige lys?    
At kende Gud er den vidunderligste kundskab, mennesker kan besidde. Der findes megen visdom hos mænd af denne verden, men med alderens visdom ser de ikke den skønhed og majestæt, retfærdighed og visdom, godhed og hellighed, som universets skaber besidder. Herren vandrer blandt menneskene ved sit forsyn, men hans majestætiske skridt høres ikke, hans nærværelse opfattes ikke, hans hånd ses ikke. Kristi disciples gerning er at skinne som lys og åbenbare Guds karakter for verden. De skal opfange de stadig stærkere lysstråler fra Guds ord og genspejle dem for mennesker, der er indhyllet i mørke og vildfarelse. Kristi tjenere skal genspejle Guds og Kristi karakter for mennesker. Apostlen siger: "Men I er en udvalgt slægt, et kongeligt præsteskab, et helligt folk, et ejendomsfolk, for at I skal forkynde hans guddomskraft, som kaldte jer fra mørket til sit underfulde lys."   

19 03 1889 Review and Herald Har din sjæl det godt? [Formiddagsprædiken i South Lancaster, Mass., 13. Jan, 1889.]    
 Et alvorsfuldt arbejde ligger foran os. Vi skal berede os for dommen. Det store spørgsmål er: Hvorledes går det mig? Har jeg fulgt det lys, som Gud har givet mig? Dersom du nu har tro til at gribe Guds løfter, så vil du have større tro, når større prøver kommer. Nu tiden er af stor betydning, og det gælder for os at benytte den vel. Nu er det tid at vide, om Kristus er i os, det herlighedens håb. Vi må blive i Kristus. "Jeg er vintræet," siger Frelseren, "I er grenene. Den, der bliver i mig, og jeg i ham, han bærer megen frugt; for skilt fra mig kan I slet intet gøre. Den, der ikke bliver i mig, kastes væk som en gren og visner; man samler dem sammen og kaster dem i ilden, og de bliver brændt." Men om vi bliver i ham, kan vi bede om, hvad vi vil, og det skal gives os.     
Jeg har en tvillingsøster, som ikke synes at være i stand til at fatte troens simple grund. Hun lider meget af sygdom, men hun kunne være meget stærkere, dersom hun blot havde tro. Jeg skrev nylig til hende og sagde: "Dersom der er noget, jeg kan gøre for dig, eller noget, du ønsker, så lad mig kun vide det, og du skal få det." Hun troede, jeg mente, hvad jeg sagde, og skrev til mig, at hun tænkte, en rullestol, hvorom hun havde hørt tale, ville være en stor hjælp for hende. Hvordan kan det være, at hun tror mit ord og dog ikke kan tro Jesu løfter? Når jeg skriver til hende, vil jeg vise tingene i netop dette lys.    
En søster i Oakland kom til mig og sagde: "Erindrer du ikke, at du lovede at give mig et eksemplar af Den store Strid, når der bliver trykt et nyt oplag? "Gjorde jeg, " var mit svar, "og tror du virkelig, at jeg mente det?" "Ja, naturligvis," svarede hun. "Hvordan kunne du tro det?" spurgte jeg; "er det ikke mærkværdigt, at du tror det, simpelthen fordi jeg lovede det?" Hun så forbavset på mig. Jeg sagde dette, fordi hun før havde klaget over, at hun ikke kunne tro Gud. "Nuvel," sagde jeg, "hvordan kan det være, at du kan stole på mine løfter, men ikke tro din himmelske Faders ord? Hvordan kan det være, at du kan have tillid til et stakkels, skrøbeligt menneske, men ikke til den evige, uforanderlige Gud? Jeg havde glemt mit løfte; men Gud glemmer aldrig sine. Hvorfor kan du ikke tro ham på hans ord, ligesom du tror mig på mit ord? Vi ærer Gud, når vi tror ham på hans ord og vandrer i tro, fuldt forvissede om, at han mener, netop hvad han siger. "Han, som ikke sparede sin egen søn, men gav ham hen for os alle, vil han ikke med ham skænke os alt?" Hele himlen blev udgydt over mennesket i den ene gave, og hvordan kan vi betvivle vor Himmelske Fader?    
Guds løfter er rige og overmådelige; og hvorfor er det så at der er så lidt kraft og succes med Guds budbringere? - Der er en mangel den tro som kræver hans ords løfter. Lad prædikanterne gå frem for Gud og sige: "Jeg vil ikke lade dig gå, før du velsigner mig." Lad dem aldrig rejse sig fra deres knæ før arbejdet er udrettet. Der forkyndes for meget uden den tjeneste som Gud ønsker I skal gøre. Prædikanter bør ikke tænke at hans arbejde er gjort når han forlader talerstolen. Han bør gå til hver enkel sjæl, og arbejde med dem i Kristi Ånd. O, om I ville gå til de fortabte, og lade jeres hjerter brydes for dem, vi bør se et arbejde der ligner det som blev gjort i 1844. Den gang kunne I have set tre ud af fire frugtplantagen, to eller tre i en stald, fem eller seks i et kammer, der beder sammen med Gud for sjæle. Når de kommer til mødet, bliver deres ansigter lyst op af Guds herlighed.    
Vi taler alt for meget om Satans store magt. Det er sandt, at Satan er mægtig; men lovet være Gud, vi har en Frelser, der er endnu mægtigere, og som har nedstyrtet den mægtige fra Himmelen. Vi taler om vor store modstander, beder om beskyttelse mod ham og tænker på ham, og derved bliver han større og større i vor indbildning. Hvorfor ikke tale om Jesus? Hvorfor ikke tænke på hans magt og hans kærlighed. Satan synes godt om, at vi taler om og tænker på ham. Lad os ikke gøre ham denne fornøjelse, men hellere tænke på og tale om Jesus, dvæle ved hans egenskaber og ved at beskue ham blive forvandlede efter hans billede.     
Johannes så et Lam på Zions bjerg og med det 144.000, som havde dets Faders navn skrevet på deres pander. De bar himmelens segl. De afspejlede Guds billede. De var fyldt af den Helliges lys og herlighed. Dersom vi skal have Guds billede og bære hans segl, må vi adskille os fra al uretfærdighed. Vi må forsage enhver ond vej, og så må vi lægge vor sag i Kristi hånd. Mens vi arbejder på vor egen frelse med frygt og bæven, vil Gud virke i os både at ville og at udrette efter sit velbehag. Mens du må gøre din egen del, er det dog Gud, der må hjælpe dig og helliggøre dig. Kristus gør os bodfærdige, så han kan tilgive os. Vi har en ide om, at vi må gøre en del af arbejdet alene. Vi har troet, at der er to eller tre skridt, som vi må tage uden nogen hjælp eller støtte. Men sådan forholder det sig ikke. Guds Ånd bønfalder og drager sjælen hele tiden mod rigtige hensigter og ind i harmoni med Guds lov. Indbydelsen gives til de hjælpeløse: "Hid alle, som tørster, her er vand, kom, I, som ikke har penge! Køb korn og spis uden penge, uden vederlag vin og mælk!" Så snart vi skiller os fra det onde og vælger at tjene Gud, besvarer vi denne indbydelse.    
Lad os vogte os for at tage det første skridt på overtrædelsens vej. Vi må ikke følge vore egne ønsker, ikke lade os lede af vore egen begæringer. Vi skal fornægte os selv, tage vort kors op og følge Jesus. Vi må gøre alt, som står i vor magt, for at adskille os fra alt, der er Gud imod. Hvordan kan vi opløfte hellige hænder uden vrede og trætte, dersom vi begår uretfærdighed? Når du har overtrådt Guds lov og siden åbner din bibel, forekommer det dig, som alle Guds vredes trusler er rettet mod dig, og dit vidnesbyrd i menigheden bliver fuldt af vantro og mørke. Derved ærer du ikke din himmelske Fader, men fremstiller ham, som om han ikke var villig til at tilgive dig, når du ønsker at vende tilbage til ham. Han har lovet: Søger I mig, skal I finde mig, når I søger mig af hele jeres hjerte." Hvorfor kan du ikke tro Herren på hans ord? Hvorfor kan du ikke med et oprigtigt hjerte tilegne dig Guds forjættelser, som han har givet også til dig?     
Medens jeg var i Europa, fik jeg brev fra en søster, som befandt sig i den dybeste fortvivlelse. "Kan du ikke sige et ord, som kan opmuntre mig?" skrev hun; "kan du ikke sige mig noget, jeg kan gøre for at blive befriet fra denne tunge byrde?" Den næste nat drømte jeg, at jeg og denne søster var i en have, og at en høj, smuk person førte os omkring. Jeg var netop i færd med at plukke nogle yndige blomster og nyde deres vellugt, da hun kaldte min opmærksomhed på nogle stygge tidsler, som stod et stykke borte. "Ak," klagede hun, "er det ikke sørgeligt, at der også i denne dejlige have skal findes torne og tidsler?" Da vendte vor fører sig til os og sagde: "Rør ikke tornene og tidslerne, for de vil bare såre dig, men sank roser og liljer" - og nu gør hun det. Lad os tænke på det, som er behageligt og godt, og glemme det, som er ondt. "I øvrigt, brødre! alt, hvad der er sandt, hvad der er sømmeligt, hvad der er retskaffent, hvad der er rent, hvad der er elskeligt, hvad der har godt lov al dyd og alt, hvad der er ros værd: det skal I have i tanke!"    
Hvis I havde en børnefamilie som I gav mange behagelige og nyttige ting, og de skulle plukke noget ud som de ikke havde noget imod, og skulle tale om dens mangler, og knurre og ærgre sig fordi en ting ikke lige passede dem; hvordan ville du tro at de ville gengælde den godhed og venlighed du gav dem? Ville du føle at dine anstrengelser blev belønnet som de burde? Ville det ikke såre dit hjerte at finde dine børn så utaknemmelige og så upåagtet din kærlighed imod dem?    
Den dyrebare bibel er Guds have, og hans forjættelser er roserne og liljerne. Hvorfor opsamler du ikke disse yndige blomster og lade tidslerne være? Hvorfor tænker du ikke mere på Jesu kærlighed? Hvorfor bringer du ikke mere solskin ind i dit liv ved at tænke på alle de velsignelser, du har nydt, alle de goder, du har modtaget? Jo mere du takker Herren, des mere vil du få at takke ham for. Hele verdensaltet betragter os. Og se, hvor meget Gud har gjort for vor frelse! Han har givet sin enbårne Søn i døden for os, og Sønnen var villig til at forlade sin trone i Himmelen og komme til verden for at frelse vor faldne slægt. Profeten siger: "Foragtet og opgivet af mennesker, en lidelsernes mand, kendt med sygdom, én man skjuler ansigtet for, foragtet, vi regnede ham ikke for noget. Men det var vore sygdomme, han tog; det var vore lidelser, han bar; og vi regnede ham for en, der var ramt, slået og plaget af Gud. Men han blev gennemboret for vore overtrædelser og knust for vore synder. Han blev straffet, for at vi kunne få fred, ved hans sår blev vi helbredt." Kristus bragte et evigt offer for os på Golgata. Hvoraf kommer det da, at vi altid taler om vore sår? Hvorfor er de ikke lægt? Han døde, for at vore synder kunne tilgives, og han bliver vor retfærdighed. Når Satan siger til dig, at du er en synder, så sig, at du ved det godt, men Kristus kom til verden for at frelse syndere, og han er din frelser. Jeg elsker ham, jeg tror på ham i dag.     
Opløft din sjæl fra vantroens og syndens sumpland til Guds sandheds herlige solskin, og tro på Gud som alle gode gavers giver, som den evige barmhjertigheds og kærligheds ophav, såvel som på, at han ikke vil holde den skyldige for uskyldig. Mød godhed med godhed. Rens sjælens tempel fra al besmittelse, at Guds Ånd kan komme ind. Vær et skinnende lys i verden. Ransag Bibelen, grav dybt i dens miner efter sandhedens kostelige skatte. Da vil dit vidnesbyrd altid blive lysere og lysere til Guds ære. - Således kan vi alle have en liden himmel i vort indre, idet vi vandrer mod hjemmet deroppe. Allerede her kan vi lære den sejrssang, som engang skal synges på Zions bjerg. Priset være Herrens navn for hans uendelige kærlighed mod os!  

2 04 1889 Review and Herald Betingelser for at accepteres af Gud    
  "At dølge sin synd fører ikke til held, men bekendes og slippes den, finder man nåde." Hvis nogen har været uærlig og begået fejl for sin næste og for sin Gud, er der kun en måde for ham at handle på. Han må bekende sine fejl, han må genoprette det som han har berøvet; han må aflægge sine onde metoder, og få tilgivelse mod Gud, og tro mod vor Herre Jesus Kristus.    
Et værdifuldt arbejde er blevet gjort i Californien og i Battle Creek. Vi har hørt indrømmelserne, og vi har set genoprettelserne. Mænd og kvinder med ansigterne oplyst af Guds herlighed er kommet til mødet for at frembære vidnesbyrd om Jesu villighed, til at tilgive synder og rense fra al uretfærdighed. De har smagt på det og fundet at Herren var god. Gud er parat til at gøre et lignende arbejde for sit folk. "Hvis vi bekender vore synder, er han trofast og retfærdig, så han tilgiver os vore synder og renser os fra al uretfærdighed."    
Jesus har erklæret: "Hvis I ikke spiser Menneskesønnens kød og drikker hans blod, har I ikke liv i jer." Vi er sammensat af det vi spiser og drikker, og sådan som det er med den fysiske forvaltning, ligeså er det med den åndelige forvaltning. Det som vi tænker på, og mediterer over, vil farve og styrke vor åndelige natur. Vi skal få del i den guddommelige natur, undfly verdens fordærv, gennem lyster. Jesus sagde: "Den, som æder mit kød og drikker mit blod, har evigt liv, og jeg skal oprejse ham på den yderste dag." "Bliv i mig, så bliver jeg også i jer. Ligesom grenen ikke kan bære frugt af sig selv, men kun hvis den bliver på vin træet, således kan I heller ikke, uden I bliver i mig. Jeg er vin træet, I er grenene. Den, som bliver i mig, og jeg i ham, han bærer megen frugt; thi skilt fra mig kan I slet intet gøre." Vi skal have del i vin træets rod og fedme. Vi skal være som Kristus, fuld af godgørenhed og kærlighed. Vi besidde Guds karaktertræk.    
Herren erklærede sin karakter til Moses, da han stod hos ham på bjerget. "Og Herren gik forbi ham og råbte: "Herren, Herren, Gud, som er barmhjertig og nådig, langmodig og rig på miskundhed og trofasthed, som bevarer miskundhed mod tusinder, som tilgiver brøde, overtrædelse og synd." Moses bad Gud for at han ville åbenbare sig for ham. Gud forvissede ham at han havde fundet nåde i sine øjne, men Moses var ikke tilfreds. Han bad endnu Gud indstændigt, og sagde: "Hvis jeg nu virkelig har fundet nåde for dine øjne, så lær mig dine veje at kende, at jeg kan kende dig og finde nåde for dine øjne; tænk dog på, at dette folk er dit folk!" Hvor mange ville være tilfreds med Guds billigelse, og ikke spørge mere. Og Herren svarede Moses, og sagde: "Skal mit åsyn da vandre med, og skal jeg således føre dig til målet?" Denne troens mand pressede endnu engang på over for Gud: "Hvis dit åsyn ikke vandrer med, så lad os ikke drage herfra! Hvorpå skal det dog kendes. at jeg har fundet nåde for dine øjne, jeg og dit folk? Mon ikke på, at du vandrer med os, og der således vises os, mig og dit folk, en udmærkelse frem for alle andre folkeslag på jorden?" Oh om vi alle havde ligesom Moses, at vi ikke kunne gå uden Herrens nærvær! "Herren svarede Moses: Også hvad du der siger, vil jeg gøre, thi du har fundet nåde for mine øjne, og jeg kalder dig ved navn." Skridt efter skridt går denne troens mand frem. Tre gange har han fået de ting han bad Gud om. Men er han stadig tilfreds. Har Gud ikke mere at give af? Moses ønsker at spørge endnu en gang. "Lad mig dog skue din herlighed!" Er dette som en formastelse? Irettesatte Gud ham for at bede om så store ting fra hans hånd? - Nej, nej. Gud bliver ikke forarmet af at give. Hør hvad han svarede Moses: "Han svarede: Jeg vil lade al min rigdom drage forbi dig og udråbe Herrens navn foran dig, thi jeg viser nåde, mod hvem jeg vil, og barmhjertighed, mod hvem jeg vil! Og han sagde: Du kan ikke skue mit åsyn, thi intet menneske kan se mig og leve. Og Herren sagde: Se, her er et sted i min nærhed, stil dig på klippen der! Når da min herlighed drager forbi, vil jeg lade dig stå i klippehulen, og jeg vil dække dig med min hånd, indtil jeg er kommet forbi." Og Moses så Herrens godhed. Han viste sin karakter til ham. Han fremstillede sig selv som en Gud, fuld af medfølelse og øm barmhjertighed. Og dette er de frugter vi skal bære, hvis vi vil have del i guddommelig natur. Vi skal spise af Guds Søns kød og drikke af Hans blod, ellers er der ikke liv i os. Jesus forklarede hvad det betyder når han kommer med disse ord. Han sagde: "Det er Ånden, som gør levende, kødet gavner intet; de ord, som jeg har talt til jer, er ånd og er liv." Vi lever ikke af ethvert ord der udgår af Guds mund, sådan som vi burde. Vi giver ikke bibelen det ihærdige og bønne lige studium som vi burde, ønsker ordets oprigtige mælk, som vi vokser af. Vi tror ikke på Kristus, sådan som vi burde, ellers ville vi ikke være så langt væk fra Gud. Hvad skal vi gøre? Hvordan vil vi stå i dommen? Vi skal stå sådan i dag, som vi ønsker at stå på det tidspunkt. "Søg Herren, medens han findes, kald på ham, den stund han er nær! Den gudløse forlade sin vej, urettens mand sine tanker og vende sig til Herren, at han må forbarme sig, til vor Gud, thi han er rund til at forlade."    
Hvem var forberedt sig til at gå ud og arbejde I hans vingård? Gud er ikke tilfreds med bare nyomvendt. Han ønsker at vi skal gøre den allerbedste og højeste mulige brug af de talenter han har givet. De evner som vor Far har skænket os er dyrebare talenter der skal lægges ud til vekselerne, så Giveren får renter ud af det. Hvis vi er tilfredse med at være dværge og nyomvendte, tilfredse med at lade vore evner gå til spilde af passivitet, er vi glade for at berøve Gud. Enhver ung må føle det er nødvendigt at bruge sine talenter i Guds værk. Vi må søge op til målets allerhøjeste højder, og i Gudsfrygt og med skælven, arbejde for vor egen frelse, fordi vi mærker at der påhviler os et ansvar for at nå de højeste krav som Gud har på alle sjæle. Vi er bange for at vi ikke skal overvinde Guds og menneskers fjende; men når vi arbejder med frygt og bæven, indser vi vor egen svaghed, Gud vil arbejde med os til at ville og gøre hans egen gode behag. Idet mennesket ser lovens krav, og bærer sandheden ind i sin sjæl, samarbejder en magt ovenfra med hans bestræbelser, og han bliver en medarbejder sammen med Gud.    
Der er hele tiden gang i en karakter målestok. Guds engle vurderer din moralske værdi, og forvisser sig om dine behov, og bringer din sag til Gud. Hvor alvorligt bør vi bestræbe os for at møde sindelaget i Guds Ånd! Og oh, hvor taknemmelige bør vi ikke være for at den hjælp er lagt på Ham, som er mægtig til at frelse!    
Da Daniel var i Babylon, blev han udsat for fristelser som vi aldrig har drømt om, og han indså at han måtte bevogte sit legeme nøje. Han havde nøje i sit hjerte, at han ikke ville drikke af kongens vin, eller spise af hans lækre mad. Han vidste at for at han kunne komme ud af det som sejrherre, måtte han have en klar mental forståelse, så han kunne skelne mellem ret og forkert. Medens han arbejdede for sin del, arbejdede Gud også, og gav ham "kundskab og dygtighed i al lærdom og visdom, og Daniel fik forstand på alle syner og drømme." Det er den måde Gud arbejdede for Daniel; og Han havde ikke i sinde at gøre en udskillelse nu. Mennesker må samarbejde med Gud og gennemføre frelses planen.    
Er du utålmodig, og siger overilede ord? Er du fuld af selvfølelse? Har du egen lystne tanker og gerninger? Gør du ting direkte imod Guds hensigter? Berøver du din himmelske far, og tilbageholder dine talenter og dit hjerte fra ham? Hvorfor ophører du ikke med dette? Hvorfor ikke overgive dig helt til Gud? Han vil tildele dig hans lys og fred, og du vil smage af hans frelse. Kom ikke til Gud med et mangelfuldt og sygeligt offer. Dine kræfter, mentale og fysiske, svækkes ved din egne overtrædelser; men et sådant offer er ikke antageligt for himlen. Hvorfor kommer du ikke og bliver helbredt for dine sygdomme, og ofre et levende offer, helligt og uden lyde? Har du berøvet Gud for tiende og gaver? Her er belæring til dig. Herren siger: "Bring hele tienden til forråds huset, så der kan være mad i mit hus; sæt mig på prøve dermed, siger Hærskares Herre, om jeg da ikke åbner eder himmelens sluser og udøser velsignelse over eder i overmål." Hvorfor ikke tage Herren på hans ord? Det er vort privilegium at erfare Kristi glæde.    
Det vil være vanskeligt at overbevise dem, som har smagt af Kristi rige kundskab, at han er som rodskud af tør jord, uden nogen form eller skønhed; og han kommer til vore sjæle "herlig blandt titusinder," og Ham der "er idel ynde." Jeg elsker ham! Jeg elsker ham! I Jesus ser jeg uforlignelig yndighed. I ham ser jeg alt som menneske børnene kan ønske. Lad os komme til "Guds Lam der bærer alverdens synd bort." Lad os, gennem hans fortjenester og hans retfærdighed, blive udrustet til himlen. Det brudte og brødebetyngede hjerte vil han ikke foragte.  

23 04 1889 Review and Herald Opgaven i nærværende stund*   
 På nuværende tidspunkt, der involvere vore dyrebareste interesser, er et tidspunkt af skæbnesvanger vigtighed. Vore rettigheder som enkeltpersoner og menigheder betvivles i argumentationen og gennemførelsen af søndagsoverholdelsen. Modstridende anskuelser bringer røre i den religiøse verdens tænkere, og folk er i tvivl om hvad der skal gøres i denne sag. Begivenheder, med en opjagende karakter, bliver tættere og tættere, og det bekymrende spørgsmål rejser sig: "Hvad skal det ende med?"    
Dem som holder Guds lov ser på deres børn med udefinerbare følelser af håb og frygt, undres over hvad de vil gøre i den store konflikt der er lige foran dem. Den ængstelige moder spørger: "Hvilket standpunkt vil de tage? Hvad kan jeg gøre for at forberede dem til at gøre deres del, så at de vil tage imod den evige herlighed? Store ansvar hviler på jer, mødre. Selvom du ikke sidder i de nationale råd, eller stemmer om det, kan du gøre et stort arbejde for Gud og dit land. Du kan uddanne dine børn. Du kan hjælpe dem til at udvikle karakteren, så de ikke vakler eller påvirkes til at gøre ondt, men vil vippe over og påvirke andre til at gøre det rigtige. Ved jeres inderlige bønner i tro, kan I bevæge den arm, som bevæger verden. I kan undervise jeres børn til at bede effektivt, idet de knæler ved jeres side. Lad jeres bønner stige op til Guds trone: "Spar dit folk, O Herre, og overgiv ikke dine arvinger til skam, så hedningene skal herske over dem: hvor de kan sige blandt folk: hvor er deres Gud?"    
Gud udfører mirakler og selv om han er højt over os, kan bøn nå hans trone. Han som drejer og omstøder, han som kan gør vidunderlige ting, vil betragte den angerfuldt bøn i tro fra den ydmygeste af sine børn. Kristne mødres bønner bliver ikke ignoreret af alles Fader, som sendte sin Søn til Jorden for at løskøbe sig et folk. Han vil ikke afvise dine bønner og overlade dig og dine til Satans slag i den afgørende strid på den store dag. Du skal blot arbejde enfoldigt og trofast, og Gud vil fremme dine hænders værk.     
Vi har et tilflugtssted, en fæstning, som vi kan løbe til og være sikker. Vore bønner må nå op til nådestolen, hvor nåde og sandhed mødes med hinanden, retfærdighed og fred har kysset hinanden. Den nåde der er nok for alle, vil sætte os i stand til at rejse os over de hårdeste trængsler, og udholde de mest prøvende prøvelser. Der har aldrig været en periode hvor så meget har været på spil som nu. Der har aldrig været et slægtled som der har ligget så tunge ansvar på, som i denne slægt; for Gud har betroet mennesker i denne tid, det sidste advarselsbudskab.    
Forældre, stil jer selv dette alvorlige spørgsmål: "Har vi opdraget vore børn til at bøje sig for forældremyndigheden og således oplært dem til at adlyde Gud, elske ham og holde hans lov, den bedste regel for liv og opførsel? Har vi uddannet dem til at være missionærer for Kristus? Til at gå omkring og gøre vel?" Troende forældre, jeres børn vil blive nødt til at udkæmpe afgørende slag for Herren på stridens dag; og mens de vinder sejre for Fredsfyrsten, kan de vinde sejre for sig selv. Men hvis de ikke er blevet opdraget i Herrens frygt; hvis de ikke har kendskab til Kristus og forbindelse med Himmelen, vil de ikke have nogen moralsk styrke, og de vil bøje sig for jordiske magthavere, som har ophøjet sig over Himmelens Gud ved at indsætte en falsk sabbat i stedet for Jehovas sabbat. Hans krafts omsorgsfulde barmhjertighed vil blive vist i fængselsceller og fangehuller. Forberedelser er allerede fremskridende og bevægelser er i gang, som vil resulterer i at skabe et billede af dyret. Begivenheder vil ske i denne verdens historie, som vil opfylde profetiernes forudsigelser for de sidste dage.    
Det vil kræve beslutninger og de skal træffes; enten vil de frafaldne vende beslutsomt tilbage til deres loyalitet til Gud, eller også vil de opstille sig i fjendens rækker: Satan vil få kontrol over alle som til sidst nægter at lade sig styre af Guds lov. Han vil indgyde forældre til at føre krig imod deres børn, og børn føre krig imod deres forældre, - at bedrage og løsrive dem fra deres eget hjem til fjenderne. Kommende begivenheder kaster deres skygger over vor sti. Fædre, mødre, jeg opfordrer jer til nu at gøre de alvorligste anstrengelser for jeres børns skyld. Giv dem daglig undervisning i gudsfrygt. Lær dem at elske Gud og at være tro mod de rette principper. Arbejd med en ædel og alvorlig tro ledet af Hellig åndens guddommelige påvirkning og gør det <i>nu</i>. Udsæt det ikke en dag, ikke en time. Lær jeres børn, at hjertet må oplæres til selvbeherskelse og selvfornægtelse. Bevæggrundene i livet må være i harmoni med Guds lov. Vær aldrig tilfredse med, at jeres børn vokser op adskilte fra Kristus. Lad aldrig sindet få ro, så længe de er kolde og uinteresserede. Råb til Gud dag og nat. Bed og arbejd for at frelse jeres børns sjæle. "Herrens frygt er visdommens begyndelse." Den er drivfjederen, karakterens ankerhjul. Uden Herrens frygt vil de ikke nå den store hensigt med deres skabelse.    
I er måske glade for jeres barns strålende begavelse; men hvis den ikke beherskes af et helliggjort hjerte, vil den komme i et modsætningsforhold til Gud. Kun en tydelig fornemmelse af Guds krav til os kan give os den rette karakterfasthed, skarpsindighed og indsigt, som er en forudsætning for fremgang både i denne og den kommende verden. Dagligt fællesskab med Gud vil forfine, forædle og ophøje hele mennesket. "Herrens bud er rent, oplyser øjnene," siger salmisten. "Tydes dine ord, så bringer de lys, de giver enfoldige indsigt." Grundlaget for al sand uddannelse er funderet i frygt for Herren. En sjæl som er formet af Guds sandhed vil åbenbare en velafbalanceret karakter, forædlet af Guds nåde; og sådan en karakter er et skuespil for menneske og engle. Forældres pligt er blevet forsømt så frygteligt; men skal denne forsømmelse fortsætte? Skal vi ikke angre nu, og tage som forældre vort guds givne livsværk op? Vi har ingen tid at miste. Lad os genløse tiden fordi dagene er onde.     
Guds lov er sat ud af kraft i verden, og synden hersker; men lyset skinner fra den åbne dør i Guds tempel. Åben dit hjerte, og lad de klare stråler fra Retfærdighedens Sol skinne ind i din sjæl, så du kan blødgøres, underlægge dig og helliggøre. Fjenden for al retfærdighed er på vort spor. Satan er ved at mobilisere sin hær, men er vi hver især beredte til den forfærdelige kamp, som venter os ret forude? Forbereder vi os selv og vor husstand til at indse betydningen af vore modstanderes stilling og måde at kæmpe på? Vænner vore børn sig til at være beslutsomme, så de kan stå faste og urokkelige i alle spørgsmål vedrørende principper og pligter? Det er min bøn, at vi alle må forstå tidernes tegn, og at vi må berede os selv og vore børn således, at Gud i kampens tid kan være vort værn og vor tilflugt.  

4 06 1889 Review and Herald Stadige resultater er nødvendig for kristenlivet   
 *<i> Prædiken i Potterville, Mich 25. nov, 1888]</i><br>Tekst: "Den er jeg blevet tjener for i kraft af det hverv, Gud har givet mig med henblik på jer: fuldt ud at forkynde Guds ord, den hemmelighed, som har været skjult for alle tider og slægter, men som nu er blevet åbenbaret for hans hellige; for dem ville Gud kundgøre, hvor rig på herlighed for hedningerne denne hemmelighed er: Kristus i jer, herlighedens håb. Ham forkynder vi, og vi formaner enhver og belærer enhver med al visdom for at føre ethvert menneske frem som fuldkomment i Kristus. Det er det, jeg slider og strider for med hans kraft, der virker mægtigt i mig." (Kol 1,25-29)    
I dette skriftsted gives der instrukser om deres stilling til dem som forsøger at åbne Guds ord for andre. Dette arbejde kan ikke gøres skødesløst. Det påtages ikke kun ved menneskelig styrke. Forkyndertjenestearbejdet fremføres i det hele taget for meget i vor egen styrke. Det er som om vi tror at forståelse af sandhedens teori er nok for værket. Når vi har talt til folk, har vi gået over grunden til dem, og forklaret alle sandhedens linjer, og alligevel har vi ikke ført den guddommelige kraft og sandhed ind og forvandler liv og karakter. Når Guds arbejde er gjort mekanisk, kan det ikke være effektivt for sjæles omvendelse. Selvom vi har sandheden, selvom vor position er så god at vore fjender ikke kan bestride den, er dette ikke nok. Der må være en kraft i vort arbejde, der er mere end blot kundskab til sandhedsteorien. Vi må have guddommelig kraft til at ledsage vore menneskelige anstrengelser.    
Paulus taler om herlighedens hemmelige rigdomme som skal gøres kendt for hedninger.Guds ord indeholder mange hemmeligheder, som vi ikke forstår, men mange af os er tilfredse med at standse vor granskning, når vi lige er begyndt at få en smule kundskab om Kristus. Når de guddommelige planer begynder at udfoldes lidt for vort sind, og når vi begynder at få et begrænset kendskab til Guds karakter, bliver vi tilfredse og tænker, at vi har modtaget omtrent alt det lys, der er til os i Guds ord. Men Guds sandhed er uendelig. Vi burde arbejde ihærdigt i Guds miner og bringe de kostbare juveler, som har været skjult der i mange år frem, således at befolkningen kan se dem. Det er prædikantens privilegium at få en stadig tilførsel af frisk sandhed til folk. Han bør være i en sådan position at han ikke bringer de samme ting igen og igen fra Guds forrådskammer, men smuk og ny sandhed.    
Guds ånd vil hvile over den der søger sandheden ihærdigt. Den, der ønsker at have sandheden i sit hjerte, som længes efter, at dens kraft skal virke på karakteren og i livet, kan være sikker på at få den. Frelseren siger: "Salige er de, som hungrer og tørster efter retfærdigheden, thi de skal mættes." Matt 5,6. Når prædikanter selv smager og ser at Herren er god, når deres sind fyldes med himmelske tanker, så vil den usynlige verdens evige virkelighed vil være åbne for deres forståelse, og de vil kunne overbringe Guds sandhed, og den vil gøre indtryk på menneskesindene.    
Dem som søger mere og endnu mere efter Guds ånd, vil ikke skuffes. De vil have et dagligt fællesskab med Gud, og den guddommelige kraft vil visselig følge deres anstrengelser når de bringer sandheden. Lige så sikkert som sandheden bringes i Kristi Ånd, vil den nå folkets hjerter. Brødre, vi bør ikke gå på talerstolen hvis vi ikke tidligere har helliget tid til at tale med Gud i bøn. Vi bør ikke hellige os tid til at undervise prædikener, som vi har forkyndt igen og igen i de sidste ti, femten eller tyve år. Vi bør drage friske og nye ting fra Guds Ords forråds hus. Vi ønsker at Guds engle kan stå ved vor side, når vi er på den hellige talerstol, så Gud kan indprente sindet; så sandheden kan foldes herligt ud; så den præsenteres i Åndens demonstration; då den kan give Guds hjort føde i rette tid. Det er Guds særlige nåde som gør prædikenen effektiv. Prædikantens ord vil kun have meget lidt indflydelse på folk, medmindre det guddommelige lys fører dem til tilhørernes hjerter. Vi behøver mere af Guds Ånd end vi har haft tidligere. Brødre, hvor længe skal i fortsætte jeres arbejde uden at få den hellige salvelse ovenfra?    
Hvis I ransager skrifterne med en sagtmodig og lærvillig ånd, vil jeres anstrengelser belønnes rigt. "Et sjæleligt menneske tager ikke imod det, der stammer fra Guds Ånd; thi det er ham en dårskab, og han kan ikke forstå det, thi det må bedømmes åndeligt." Bibelen bør studeres under bøn. Vi bør bede ligesom David gjorde: "Åben du mine øjne, så jeg kan beskue din lovs forunderlige ting." Intet menneske kan få indsigt i Guds ord uden Helligåndens oplysning. Hvis vi blot vil komme i den rette position for Gud, vil Hans lys skinne på os i rige og klare stråler. Dette var de første disciples erfaring. Skrifterne erklærer at "da pinsedagen var kommet, var de alle samlede med hverandre. Da lød der med ét fra Himmelen en susen som af et vældigt åndepust, og den fyldte hele huset, hvor de sad. Og der viste sig for dem tunger som af ild, og de fordelte sig og satte sig på hver enkelt af dem. Og de blev alle fyldt med Helligånden, og de begyndte at tale i andre tungemål, efter hvad Ånden indgav dem at forkynde." Apg. 2,1-4 Gud er villig at give os en lignende velsignelse når vi søger den med lignende alvor.     
Herren havde ikke låst den himmelske beholder efter udgydelsen af Sin Ånd over de første disciple. Også vi må modtage Hans velsignelses fylde. Himlen er rig med skatter af Hans nåde, og de der kommer til Gud i troen må gøre fordring på alt det Han har lovet. Hvis vi ikke har Hans magt, skyldes det vor åndelige sløvhed, vor ligegyldighed, vor magelighed. Lad os komme ud af denne formalitet og livløshed.    
Der er et stort arbejde at udfører for denne tid og vi forstår end ikke halvt, hvad Herren er villig til at gøre for sit folk. Vi taler om den førstes engels budskab og den anden engels budskab og vi tror vi har nogen forståelse af den tredje engels budskab, men vi skal ikke være tilfredse med vores nuværende kundskab. Vores bøn, blandet med tro og anger, bør stige op til Gud, for at forstå de gåder som Gud vil gøre forståelige for hans hellige. Vi bør have en klar forståelse af, at medmindre vi læres af Helligånden, vil vi ikke rigtigt forstå Bibelen, for det er en forseglet bog, selv for de lærde, for dem der i deres egen indbilskhed er vise. Jesus mente netop, hvad han sagde, da han opfordrede disciplene til at ""ransage skrifterne"" (Joh 5,39). At ransage betyder at sammenligne skrift med skrift og åndelige ting med åndelige ting. Vi burde ikke være tilfredse med en overfladisk kundskab. Vi bør lede efter den gemte skat som er skjult under overfladen, som købmanden ledte efter prægtige perler. Lys, stort lys, vil belønne den der omhyggeligt leder efter sandheden.    
Der er mange som ikke har belastet deres mentale kræfter, og ikke har erfaring med at belaste deres evner til det yderste, for at finde ud af hvad sandhed er. Det er ikke muligt at Helligånden vil falde på jer hvis I ikke mærker jeres behov, og har større ønske om dens nedstigning end I har. I bør indrømme at I lever på grænsen til den evige verden, at Kristus kommer meget snart, og at hele himlen er interesseret i det arbejde som er i gang for at udruste et folk til hans komme. Hvis der nogen sinde har været et folk der har brug for at agte det Sande Vidnes råd til Laodikæa menigheden om være nidkær og omvende sig til Gud, det er folk som har åbnet de forbløffende sandheder for denne tid op for dem, og som ikke har levet op i deres høje privilegier og ansvar. Vi har mistet meget ved at ikke leve op til det højtidelige sandheds lys, som vi bekender os til at tro.    
Esajas fik et forunderligt syn om Guds herlighed. Han så manifestationen af Guds kraft, og efter at have beskuet Hans majestæt, kom et budskab til ham om at gøre et bestemt arbejde. Han førte sig helt uværdig til dette arbejde. Hvad fik ham til at føle sig selv uværdig? Troede han at han selv var uværdig før han fik et syn om Guds herlighed? - Nej; han indbildte sig at han var retfærdig over for Gud; men da herligheden fra hærskarers Herre blev åbenbaret for ham, da han beskuede Guds uudsigelige majestæt, sagde han: "Ve mig, det er ude med mig, thi jeg er en mand med urene læber, og jeg bor i et folk med urene læber, og nu har mine øjne set kongen, Hærskares Herre!" Men en af seraferne fløj hen til mig; og han havde i hånden et glødende kul, som han med en tang havde taget fra alteret; det lod han røre min mund og sagde: "Se, det har rørt dine læber; din skyld er borte, din synd er sonet!" Dette er det arbejde som vi som enkeltpersoner behøver at få gjort for os. Vi ønsker det levende kul fra alteret sat på vore læber. Vi ønsker at høre ordet blive sagt: "Din skyld er borte, din synd er sonet!"    
Hvis du er tilfreds med at tro og forkynde på en snæver kanal, vil du ikke vokse i forståelse, eller kende dybden og graden af sandheden. Hvis du ønsker at forstå Guds mysterier, må du ransage skriften. Der er intet som vil udvikle forstanden som at brydes med store sandhedsproblemer åbenbaret i Guds ord. Du må hele tiden have meditation og bøn i sinde, også når dine hænder har travlt. Guds sandhed er en rigdom som er af større værdi end noget andet i verden. Dens værdiløse rigdomme illustreres ved Kristi lignelse, om det menneske som fandt en skat i en mark, og kan gik og købte den mark, så han kunne pløje alle dele af den, og søge den helt for den skat som de havde. Den velsignede bibel, marken med skatten, Guds have, er åben for dig. Ransag skrifterne; grav i sandhedens mine indtil de dyrebare juveler, som er blevet skjult i tider, skal komme frem, og du kan bringe dem til folket.    
I frelserens tid, dækkede jøderne om over dyrebare sandhedsjuveler, med traditioner og opdigtede fabler, så det var umuligt at se det sande i det falske. Frelseren kom for at rydde vejen for overtro og langvarige vildfarelser, som for at sætte juvelerne i Guds ord i sandhedens struktur. Hvad ville Frelseren gøre hvis han kom til os nu, ligesom han gjorde til jøderne? Han ville gøre et lignende oprydningsarbejde af traditioner og ceremonier. Jøderne blev meget forstyrret da han gjorde dette arbejde. De havde mistet Guds oprindelige sandhed af syne, men Kristus bragte det igen inden for øjesyn. Det er vort arbejde at befri Guds dyrebare sandheder fra overtro og vildfarelse. Hvilket arbejde er blevet betroet os i evangeliet! En engels pen kunne ikke beskrive hele den åbenbarede forløsningsplans herlighed. Bibelen fortæller, hvorledes Kristus bar vore synder og vore sorger. Her er det åbenbaret; hvorledes miskundhed og sandhed mødtes ved Golgatas kors, hvorledes retfærd og fred har kysset hinanden, hvorledes Kristi retfærdighed kan tildeles det faldne menneske. Der blev uendelig visdom, uendelig retfærdighed, uendelig barmhjertighed og uendelig kærlighed lagt for dagen. Kærligheds og visdoms dybder, højder, længder og bredder, som overgår al erkendelse, er blevet åbenbaret i frelses planen.    
Da de skriftkloge og farisæerne så at Kristus ikke ærede deres former og traditioner, anklagede de ham for at foragte loven og profeterne. Men Kristus viste ikke den mindste foragt for de gamle sandheder. Fordi han ikke arbejde med de samme snævre former som de gjorde, sagde de: "Han er ikke for at udslette loven." Men der faldt Kristi ord i deres forbavsede ører: "Tro ikke, at jeg er kommen for at ned bryde loven eller profeterne; jeg er ikke kommen for at nedbryde, men for at fuldkomme Thi sandelig siger jeg Eder: før himmelen og jorden forgår, skal end ikke det mindste bogstav eller en tøddel af loven forgå før det er sket alt sammen." Kristus var lovens ophavsmand; og farisæernes blindhed er en illustration hvordan folk, som påberåber sig stort lys og kundskab kan misforstå og misfortolke Guds arbejde. Herlige sandheder er blevet gravet ud af syne, og er blevet gjort glansløst og utiltrækkende af vildfarelse og overtro. Jesus åbenbarer Guds lys, og frembringer sandhedens smukke stråleglans, i al sin guddommelige herlighed. De ærliges sind er fuld af beundring. Deres hjerter er tiltrukket af hellig hengivenhed imod ham som frembragte sandhedens juveler og viste dem for deres forstand.    
Jøderne forstod en del af sandheden, og lærte nogle dele af Guds ord; men de forstod ikke Guds lovs vidtrækkende natur. Kristus feje traditionerne til side, og viste kernen og hjertet af Guds hensigter. Da han gjorde dette, kom deres forbitrelse ud af kontrol. De satte falske efterretninger i omløb fra by til by, at Kristus nedbrød Guds værk. Men da Jesus afgjorde disse gamle former, genindsatte han de gamle sandheder, og satte dem i sandhedens struktur. Han satte dem op og forenede dem med hinanden, gjorde dem til et fuldstændigt og symmetrisk system af sandhed. Dette var det arbejde vor Frelser gjorde; og nu hvad skal vi gøre? Skal vi ikke arbejde i harmoni med Kristus? Skal vi lade os herse af rygter? Skal vi ikke lade vore egne indbildninger skjule fra Guds lys? Vi skal læse opmærksomt, og høre forstandigt, og lære også andre de ting som vi har lært. Vi må hele tiden hungre efter livets brød, hele tiden søge efter det levende vand og Libanons sne, så vi må kunne lede folk til Sandhedskildens levende og kølende vande.  

23 07 1889 Review and Herald Lejrmødet i Ottawa, Kansas.   
 Vi forlod Battle Creek, Mich., d. 6 maj, 1889, for at deltage i lejrmødet i Ottawa, Kan. Efter et behageligt og udbytterigt besøg hos vore venner i Chicago mission, og et ophold på fem timer i Lawrence, Kan., kom vi til Forest Park, Ottawa, klokken otte, tirsdag aften. Arbejdermødet har været i gang i flere dage. Ved br. og str. Rousseau gæstfrihed, som gav os deres pænt veludstyrede telt, som vi kunne bo i, var vi godt stillede under møderækken.    
Atmosfæren var trykkende, og mit hjerte var i så svag en tilstand at det var vanskeligt for mig at tale til folk. Min stadige bøn til Gud var: "Giv mig fysisk styrke, mental klarhed, og åndelig kraft, så jeg ved din nåde kan være til velsignelse for folk." Ordene: "Se på mig, og være i alle frelste til jordens ende," var meget dyrebart for mig. Jeg følte at jeg behøvede at blive frelst, helbredt fysisk, styrket mentalt, få åndelig kraft, så jeg kan hjælpe dem som var samlet for at bede til Gud.    
Stærke agenter arbejder hele tiden på at modsætte sig dem som sendes ud med advarsels, irettesættelses eller opmuntrende budskaber til Guds folk, for at styrke de ting som er i gang, men som er ved at dø. Satan søger hele tiden på at bekæmpe Guds hensigt, og han har sine agenter som er forblindede af at se deres onde handlemåde, hvorigennem han arbejder på at udvirke sine planer.    
Der er fare for at vore brødre og søstre vil blive uforsigtige, og vil være forblindede for deres åndelige mangler, så at de ikke vil være på vagt ved disse generelle møder; og når de ved at acceptere lyset skulle vokse sig stærke, vil de blive svage og afvise det, fordi de ikke får våget og bedt. Uanset hvor Guds folk er samlet, findes Satan og hans engle for at udøve deres kraft imod menneske agenter. Hvis den onde kan finde en sjæl, der er åben for hans antydninger, så udnytter han det. Når jordiske tilbøjeligheder kontrollerer sindet, sløves den åndelige natur, og mennesket, "ser og dog ingenting ser, og hører og dog ingenting hører eller forstår." Den naturlige tankestrøm er ikke åndelig, og det er svært for dem hvis sind er åbne for mistænksomhed, onde tanker, misundelse og vantro, at modtage sandheden, eller blive indprentet med Guds budskab.    
Satan finder en god anledning til at så rajgræs i den jord der tilberedt til såningen. Hvis han kan sikre sig for hans agenter, som kender sandheden, igennem hvem han kan komme til andre, som har samlet sig for at dyrke Gud, og vantroens frø gemmes i et sind, vil finde en indgang til mange andre menneskers sind. Men selvom Satan arbejder ihærdigt, behøver vi ikke at miste modet; for Hærføren af Herrens hær har sagt: "Al kraft er givet mig i himlen og på jorden;" "Se, jeg er hos jer alle dage, helt til verdens ende;" "Vær ved godt mod, jeg har overvundet verden."    
Når Herren giver os et arbejde at gøre, hvis vi gør det i hans frugt, vil det være helt antageligt for Gud. Ikke en prik eller tøddel af hans løfter vil svigte for dem, som trofast gør deres del, som lever ved ethvert ord der udgår af Guds mund. Vi skal tro og adlyde Guds bud. Jeg må kæmpe mange kampe med mørkets kræfter, så jeg ikke må give efter for mine svagheder     
Jeg må kæmpe mange kampe med mørkets kræfter, så jeg ikke giver efter for svaghederne, og opgiver den pågående krig for sandhedens sag. Jeg priser Gud at jeg har været i stand til at se på Jesus, og gå frem i mit arbejde, skønt mine følelser modsætter sig møjen; og jeg bærer vidnesbyrd til Guds ære, at hans løfter ikke er som usikkert sand under mine fødder, men som en solid klippe og en sikker grund. Ingen af hans ord har svigtet.    
Jeg har aldrig før været så sikker på at Herren har styrket mig, som ved Kasan-mødet. Brødrene A. T. og D. T. Jones og andre, har arbejdet utrætteligt for at indprente folk sandheden, men det virker vanskeligt for folk at erkende det er nødvendigt at udøve en levende tro. I et nattesyn, blev mit arbejde lagt åbent frem for mig, og selvom om jeg var svag, afmægtig og skælvende, prøvede jeg at følge de anvisninger jeg fik. Men ingen andre end jeg selv kan vide hvor vanskeligt det var for mig at gå ind i arbejdet, medens mit hjerte var så svagt. Men den fortrøstende forvisning kom til mig: "Frygt ikke, jeg er med dig. Jeg har et budskab som må komme til hans folk." Og jeg fik kræfter til at gør alle anstrengelser. Til tider var jeg meget nedtrykt, og da jeg forlod mit telt, ville jeg kæmpe med svaghed; men idet jeg stod foran folk, hvile styrke, frihed og kraft over mig, og jeg kunne sige med vished: "Jeg ved hvem jeg har troet på." Jeg vidste at Gud alene kunne udrette det arbejde der var nødvendigt for dette møde. Kristus sagde: "Uden mig, kan I ikke gøre noget." Hvor nyttesløs er menneskers visdom og hjælp dog ikke!    
Jeg var meget bange for at det meget vigtige arbejde der skulle gøres for folkene på stedet, ikke ville blive gjort. Mørkets fyrste udøver sin kraft på alle tænkelige måder for at lamme vore folks moralske indsigt, så han kan holde dem under sin kontrol, og støtte hans sag. Han er på vagt for enhver anledning til at bearbejde menneskers tanker, så han kan påvirke dem til at tjene hans interesser. Han søger at holde mennesker i åndelig blindhed, så de ikke kan skelne den Sande Hyrdes røst.    
Ved mødet i Kansas bad jeg til Gud om at Satans magt måtte blive brudt, og at mennesker som havde været i mørke, måtte åbne deres hjerte og sind for det budskab Gud skulle sende dem, så de kunne få denne sandhed at se, som var ny for mange, men som var en gammel sandhed i ny sammenhæng. Guds folk forstår den ikke, for Satan har fremstillet Guds karakter i et falskt lys. Vor gode og nådige Herre er blevet fremstillet med Satans egenskaber, og de som søger sandheden, har så længe fået Gud fremstillet i et falsk lys, at det er vanskelig at få fjernet det mørke som skjuler ham for dem. Mange har levet i en atmosfære af tvivl, og det synes at være næsten umuligt for dem at tage imod det håb Kristi evangelium kan give os.    
Fredag aften fejede et tungt tordenvejr med stærke lynglimt hen over lejren. Vi forventede at denne uro i atmosfæren ville rense luften; og jeg lyttede til tordenbulderet, ønskede min sjæl alvorligt at Guds kraft måtte vise sig blandt folk, så den moralske atmosfære måtte blive renset. På sabbatten blev der fremholdt ting som var nye for de fleste i forsamlingen. Der blev taget gammelt og nyt fra de rige kilder i Guds ord. Sandheder blev åbenbaret for mennesker som næsten ikke kunne fatte dem eller glæde sig over dem. Forholdet mellem lov og evangelium blev belyst fra Guds ord og det faktum at Kristus er vor retfærdighed. For mennesker som hungrer og tørster efter sandheden, syntes at lyset at være for dyrebart til at kunne blive modtaget. Men mødet sabbats formiddag havde ikke været forgæves. Søndag formiddag var der klare beviser for at Guds Ånd var i virksomhed, og det førte til store forandringer både moralsk og åndeligt, hos dem som var til stede. Nogen som længe havde været i mørke, overgav sig til Gud og aflagde gribende vidnesbyrd. En bror talte om den kamp han havde måtte gå igennem før han kunne tage imod det gode budskab om at Kristus er vor retfærdighed. Kampen var hård, men Herren hjalp ham. Hans sind blev fornyet, og han fik ny styrke. Herren gjorde sandheden klar og tydelig for ham og åbenbarede den kendsgerning at Kristus alene er kilden til alt håb om frelse. "I ham var liv, og livet var menneskers lys. Og ordet blev kød og tog bolig iblandt os, og vi så hans herlighed, en herlighed, som den Enbårne har den fra Faderen, fuld af nåde og sandhed." (Joh 1,4.14).    
En af vore unge prædikanter sagde at han havde fået mere af Guds velsignelse og kærlighed ved dette møde end i hele sit tidligere liv. En anden fortalte, at de prøver og konflikter han havde været igennem, var af en sådan art at han havde været i færd med at give op. Han havde følt at der ikke var noget håb for ham, hvis han ikke fik mere af Guds nåde. Men indflydelsen af dette møde gjorde at han oplevede en indre fornyelse og fik en større forståelse og frelse ved tro på Kristus. Han forstod at det var muligt for ham at blive retfærdiggjort ved tro. Nu havde han fred med Gud, og med tårer i øjnene fortalte han om den lettelse han følte og den velsignelse han havde fået. Ved alle vidnesbyrdsmøder blev der givet mange vidnesbyrd om freden og glæden hos dem som tog imod lyset.    
"Vi takker Gud af hele vort hjerte fordi vi har dette budskab som er sandheden for denne tid. Budskabet om at Kristus er vor retfærdighed, har bragt befrielse til mange, mange sjæle, og Gud siger til sit folk: Gå fremover! Budskabet til Laodikea menigheden passer på vor nuværende stilling. Hvor tydelig er ikke deres tilstand skildret som tror at de har hele sandheden, som er stolte af deres kendskab til Guds ord, mens dets helliggørende kraft ikke har fået virke i deres liv. Guds kærligheds inderlighed mangler i deres hjerter, men det er denne kærlighedens inderlige varme som gør Guds folk til verdens lys. Det sandfærdige vidne siger om en kold, livløs kristen menighed: "Jeg kender dine gerninger, du er hverken kold eller varm. Gid du var enten kold eller varm! Men nu, da du er lunken og hverken er varm eller kold, vil jeg udspy dig af min mund" (Åb 3,15-16). Læg mærke til det som følger: "Siden du siger: Jeg er rig, jeg har samlet til huse og mangler intet, og du ikke ved, at hvis nogen er elendig og ynkelig og fattig og blind og nøgen, er det dig." (vers 17). Her bliver der fremstillet et folk som er stolt af deres åndelige kundskab og deres forret. Men de har ikke været taknemmelige for de ufortjente velsignelser Gud har givet dem. De har været fulde af oprør og utaknemmelighed, og de har glemt Gud. Han har alligevel hele tiden behandlet dem som en kærlig og tilgivende far behandler sin utaknemlige og egenrådige søn. De har stået hans nåde imod, de har misbrugt de privilegier han har givet dem, de har sagt nej til de muligheder han åbnede for dem, og de har ladet sig nøje med at synke ned i en lad selvtilfredshed, skammelig utaknemmelighed, tomt formvæsen og hyklerisk falskhed. Med farisæisk stolthed har de snakket, indtil der blev sagt om dem: Du siger at du er rig og har overflod og mangler ingen ting.    
Har Herren Jesus ikke sendt budskab på budskab med irettesættelser, advarsler og formaninger til disse selvtilfredse mennesker? Er hans råd ikke blevet foragtet og forkastet? Er hans udvalgte budbærer ikke blevet behandlet med foragt og deres ord modtaget som tom tale? Kristus kan ikke lægge navnene frem på dem som er sig selv nok. Han kan ikke gå i forbøn for et folk som ikke føler noget behov for hans hjælp, men siger at de ved og har alt.    
Den store forløser fremstiller sig selv som en himmelsk købmand med kostbare varer, som går fra hjem til hjem og faldbyder sine dyrebare varer, idet han siger: "så råder jeg dig til hos mig at købe guld, der er lutret i ild, for at du kan blive rig, og hvide klæder at iføre dig, for at din nøgenheds skam ikke skal ses, og salve til at salve dine øjne med, for at du kan se. Alle dem, jeg elsker, revser og tugter jeg. Vær nidkær og omvend dig! Se, jeg står ved døren og banker på; hører nogen mig og åbner døren, vil jeg gå ind til ham og holde måltid med ham og han med mig." (Åb 3,18-20).    
Lad os overveje hvordan vi tager os ud i Guds øjne, og lad os tage imod det sandfærdige vidnes råd. Ingen af os må være fyldt med fordom, som jøderne var, så lyset ikke får lov til at slippe ind i vort hjerte. Lad det ikke blive nødvendigt for Kristus at sige, som han sagde om dem: "Og dog vil I ikke komme til mig og få liv." (Joh 5,40).    
Ved hvert eneste møde siden generalkonferencen i Minn. Har sjæle modtaget dette dyrebare budskab om Kristi retfærdighed med stor iver. Vi takker Gud for at der findes sjæle som forstår at de behøver nogen som de endnu ikke er i besmittelse af: Troens og kærlighedens guld, Kristi retfærdigheds hvide klæder, den åndelige erkendelses øjensalve. Hvis du er i besiddelse af disse dyrebare gaver, vil sjælens tempel ikke længer være lig en vanhellig helligdom. Brødre og søstre, jeg kaldet på jer i Jesu Kristi navn, til at virke der hvor Gud virker. Nu er det de nådefulde anledningers og privilegiers tid. Lad ingen være forrædere af hellige, indviede sandheder, ligesom jøderne var. Modstå ikke nåden, misbrug ikke privilegierne, dæk ikke jeres menneskelige stolthed ind i Guds Ånds overbevisning. Foragt ikke advarslerne, slå dig ikke til ro i hjertets hårdhed, i forhærdelse, ligesom Farao gjorde, Ægyptens oprørske konge. Lad enhver lytte til den Sande Hyrdes røst, og ikke kun høre den men adlyde, og det vil være godt for din sjæl.    
"Vi takker Gud af hele vort hjerte fordi vi har dette budskab som er sandheden for denne tid. Budskabet om at Kristus er vor retfærdighed, har bragt befrielse til mange, mange sjæle, og Gud siger til sit folk: Gå fremover! Budskabet til Laodikea menigheden passer på vor nuværende stilling. Hvor tydelig er ikke deres tilstand skildret som tror at de har hele sandheden, som er stolte af deres kendskab til Guds ord, mens dets helliggørende kraft ikke har fået virke i deres liv. Guds kærligheds inderlighed mangler i deres hjerter, men det er denne kærlighedens inderlige varme som gør Guds folk til verdens lys ....!  

30 07 1889 Review and Herald Oplevelse på vej fra Battle Creek til Williamsport.   
 Lang tid før lejrmødet i Williamsport havde jeg lovet brødrene i Pennsylvania, at jeg, om Herren gav mig kræfter, ville overvære deres lejrmøde. Under stats- meeting i Des Moines, Iowa, sidste efterår, gav Herren mig et budskab til folket, og deres hjerter blev oprørte til at besvare lyset. Ved at stå op, blev jeg indbudt til at deltage i lejrmødet i Iowa. Jeg fortalte folk at hvis jeg var på denne side af Rocky Mountains, og Herren styrede mig, ville jeg tage gladelig imod indbydelsen. Men annonceringen af lejrmøderne blev bekendtgjort i Review, og jeg så at møderne i Iowa og Pennsylvania var fastlagt samtidigt. Jeg var rådvild for hvad min opgave er, og bad om Herren ville lede mig. Efter at sagen er lagt frem for de tjenende brødre, i håb at der måtte gøres nogle ændringer, og uden at finde nogen mulig chance, besluttede jeg til sidst at deltage i mødet i Williamsport.    
Jeg kunne have sparet en lang og udmattende rejse, om jeg havde deltaget i Iowa-mødet i stedet for mødet i Williamsport; efter at have skrevet til de ansvarlige mennesker i Iowa, og ikke fået svar om tingenes tilstand der, lod min opgave klar, at tage til Pennsylvania, især siden breve fra brødre kom uge efter uge, og tilskyndede til at jeg ikke skulle skuffe deres forventninger. Williamsport mødet skulle finde sted næsten lige efter Kansas lejrmødet, hvor jeg har arbejdet i tre uger. Jeg behøvede at slappe af idet jeg vendte tilbage til Battle Creek, men det blev det ikke til; for nye byrder, af en vanskelig slags blev lagt på mig.    
Den 30. maj forlod vi Battle Creek på vejen til Williamsport. Vort tog var forsinket en og en halv time. På grund af den vedholdende regn måtte toget gå langsomt, så vi næste morgen fandt, at vi var tre timer forsinkede og ikke kunne rejse med det tog vi havde bestemt, til Elmira, N. Y. I Buffalo blev vi opholdt fem timer, og da vi endelig nåede til Elmira, fortalte man os, at det var umuligt at rejse til Williamsport, da broerne var bortskyllede og jernbanesporet aldeles ødelagt. Man fortalte os sluttelig, at det bedste, vi kunne gøre, var at forblive i Elmira, for det ville være mere bekvemt for os end noget andet sted. Vi gik derfor ud af toget i den tanke at forblive i Elmira. Vi var kun to damer, som rejste alene. Men efter nogle minutters eftertanke gik vi atter ind på toget og besluttede at gå så langt, som vi kunne. Vi håbede også, at beretningerne om jernbanens dårlige tilstand måtte være overdrevne. Halvanden mil fra Kanton standsede toget, da sporet var aldeles ødelagt, og drejede ind på et sidespor. Her blev vi stående hele dagen og sabbatten over, - og efter bestemmelsen skulle vi have været i Williamsport kl. fem fredag eftermiddag.     
Jeg måtte snart forlade sovevognen, da luften var meget trykkende. vi kunne nemlig ikke have vinduerne åbne på grund af den stærke regn, og vognen var fuld af mennesker, af hvilke nogle fordrev tiden med at spille kort og ryge tobak. Men vi fandt en ganske behagelig plads i passagervognen, hvor vi tilligemed en broder og hans familie, der var på rejsen til lejrmødet, kunne holde Herrens sabbat i ro. Selvom vi var ængstelige var vi ikke i stand til at lægge vore tanker over på Herren.    
Da vi ikke kunne komme længere, og kunne ikke besidde sovevognen, tænkte vi, at vi tre damer, kunne få lov til at gøre vort toilet i sove-vognens toilet, men da vi havde udtrykt vort ønske, sagde sovevognskonduktøren straks at det var imod reglerne, og kunne ikke tilstås. Denne mand virkede ikke til at have den mindste forståelse for vor vanskelige situation. Men vi er glade for at sige at dette er første gang at vi stødte på en sådan manglende beleven blandt vore mange rejser. Tidligere har vi altid mødt vogn-konduktører, som er parat til at hjælpe passagerer i ubehagelige omstændigheder. Konduktører har udvist taktfølelse, vist sig som gentlemen, og forsøgt at gøre det uundgåelige så behageligt så muligt. Dagkonduktøren var meget venlig og imødekommende, og hans høflige måde blev udvist i modsætning til sovevognskonduktørens helt ubehagelige optræden.    
Medens vi ventede på dette sted, passerede et ingeniørtog os, og snart var tyve mænd ivrigt i færd med at reparere banesporet. Om aftenen var sporet så vidt istandsat, at vi kunne gå videre til Kanton. Vi bevægede os meget forsigtigt fremad over den nybyggede vej, men erfarede snart at det var umuligt at komme længere end til Kanton med jernbanen, da oversvømmelsen havde bortskyllet alting foran sig.     
Det var umuligt for os at få underrettet vore venner om, hvor vi befandt os, eller i hvilken stilling vi var; for alle forbindelsesmidler med den øvrige verden var afskårne. Vi vidste, at de ville være urolige for os og havde derfor allerede i Buffalo telegraferet til Williamsport, at vi ville komme ved midnatstid; men vi var aldeles ikke sikre på, om telegrammet ville komme frem. Nu forsøgte vi igen at sende et telegram til Williamsport over New York, men fik det svar, at alle telegraflinier var afbrudt.     
Seksten mil fra Kanton var ti mennesker omkomne, og mellem Kanton og Williamsport var atten broer bortrevne. Mange huse og to store møller var blevet bortskyllede i dalen af den forfærdelige vandflod. I Kanton var man ivrigt i færd med at istandgøre vejen. En dæmning var revet bort, men blev erstattet ved en midlertidig bro, som toget kunne gå over. Men man sagde os, at det ville vare flere uger, før vejene kunne blive repareret lige til Williamsport. Broen i Kanton, som forbandt den ene del af byen med den anden, var ligeledes bortrevet, og hvad der før var en lille, rolig flod var nu en rasende strøm. En mand, som så, at en lade, der stod tæt ved strømmen, snart ville blive skyllet bort, vovede sig flere gange ind i den for at redde forskellige ejendele. Han blev advaret om faren, men vovede sig alligevel ind én gang for mange. Floden rev laden med sig, og manden druknede. Fem timer senere genfandt man hans livløse legeme. Medens vi ser på ruinens sceneri, lå han i sin ligkiste. Ak, hvor stærkt denne scene mindede om livets usikkerhed!     
Kyndige folk erklærede, at der ville hengå flere uger, før jernbaneanlægget kunne blive så vidt istandsat, at man kunne begynde at køre på det. Alle passagerne til Williamsport undtagen vort selskab bestemte sig til at vende tilbage til Elmira. Men vi besluttede ikke at vende om, før vi var overbeviste om, at vi havde gjort alt, hvad vi kunne for at komme frem. Senere hen erfarede vi, at vejen mellem Kanton og Elmira også var ufremkommelig, og at de passagerer, som havde begivet sig på tilbagevejen, måtte opholde sig på et sidespor indtil mandag.     
Vi lejede værelser på et hotel i Kanton og følte, at vi havde meget at være taknemmelige for. Vort liv var blevet sparet gennem mange farer. Efter sabbaten søgte vi at få hest og vogn, som kunne bringe os til Williamsport. Hotelejeren lovede at køre for os om mandagen, i fald vejene var fremkommelige. Williamsport ligger fyrre engelske mil fra Kanton. Men allerede søndag morgen sagde han til os, at det ville være den største dårskab at forsøge på at komme til Williamsport, før vejene var blevet istandgjorte. Det blev rapporteret at vejen mange steder var så udskyllet, at kun dybe render var tilbage, og andre steder var den fyldt op med <i>murbrokker</i> fra floden. Alle broerne, både små og store, var borte. Br. Rockwell fra Roaring Branch kom imidlertid med heste og vogn og hentede os til sit hjem, ti mil fra Kanton. I Roaring Branch har vi en lille menighed, og da brødrene og søstrene her var blevet forhindrede i at rejse til lejrmødet på grund af oversvømmelsen, ønskede de, at jeg skulle tale til dem tirsdag aften. Det var os under disse omstændigheder særdeles kært at møde sjæle med samme dyrebare tro som vi.     
Vejene var ikke så dårlige, som vi havde ventet; dog kunne vi overalt se mærker af den forfærdelige ødelæggelse. Ved Ralston var to store møller bort-revne tilligemed andre huse, og mange liv gået tabt. Skinnestykkerne var splittet ud af formen på en særlig måde.    
Vi mødte en ung mand, der var på vejen til Williamsport til fods, og han troede, at vi måske kunne komme til Williamsport, dersom vi rejste den vej, der gik langs bjergene; men vejen i dalen var aldeles ufremkommelig. Dette kunne synes at været et voveligt foretagende; men vi besluttede at forsøge, og tirsdag morgen begav vi os på vejen i en god vogn med to heste for og ledsagede af to brødre. Langs hele vejene var arbejdere i færd med at istandsætte vejen, udfylde fordybninger, bortrydde hindringer og bygge broer. Vejen var i en meget dårlig forfatning, men ikke absolut ufremkommelig, og vi besluttede at rejse så langt, vi kunne. Først når vi kom til en uoverstigelig hindring, ville vi vende tilbage til Roaring Branch, ikke før. Det har altid været mit princip at gå så langt, jeg kunne. Jeg har kørt over farlige veje i Colorado, men aldrig over nogen, der var værre end denne fra Kanton til Williamsport. Mit hjerte vente sig i bøn til Gud, at hans engle måtte gå foran os og bevare os fra ondt.     
Vi måtte flere gange sætte over floder, hvor broerne var borte, og andre vanskelige steder; men min sekretær og jeg selv fandt altid vej over en planke, og mændene ledede hestene forsigtigt nedover og opover de stejle bakker og skrænter. Vi fandt ud af at det sådan som hotelværten havde sagt: - på mange steder har der tidligere været en god vej hvor der kun var grøfter, medens der andre steder var fyldt med klippestykker, der ikke var jævnt fordelt, men i store bunker, som om de var fra vognlad langs vejen. Vi måtte i det hele gå flere mil på denne tur, og det syntes vidunderligt, at jeg kunne udholde rejsen, som jeg gjorde. Begge mine ankler brækkede for flere år siden, og siden den tid har jeg været svag til at gå. Lige før jeg rejste til Kansas, havde jeg forvredet en af mine ankler så slemt, at jeg i nogen tid måtte bruge krykke. Men på denne rejse følte jeg ingen svaghed eller smerte og kunne gå over de rå, glidende klipper.    
Et sted var vejen spærret foran os af et stort træ, som var faldet tværs over vejen, og ved forsøget på at køre over det brækkede vi vognakselen. Men vi havde været forsigtige nok til at tage redskaber og tove med for sådanne tilfælde, og ved hjælp af en tyk gren gjorde vi vognen i stand og kørte videre. Et andet stort træ, der blot delvis var faldet, spærrede vejen med sine tunge grene, hvilke vi måtte hugge af for at komme frem. Et tredje træ kunne vi hverken køre over eller hugge bort, men vi måtte lave en vej omring det. Ved veltilrettelagt kørsel, tog vi vore vej igennem skovene.     
Da vi var mange mil borte fra beboede steder, begyndte det at regne, lynet blinkede, og tordenen rullede; men vi kørte videre sytten mil ude at få et glimt af et beboet sted, og vi begyndte at nære alvorlig frygt for, at vi ville blive nødt til at overnatte ude i skoven, da det ville være forbundet med stor fare at forsøge på at køre i mørket. Men lige ved mørkets frembrud fik vi øje på den lille landsby Troat Run. Vi fandt den desværre fuld af tegn på ødelæggelse og ruin. Men vi fandt dog et tilflugtsted på et lille tysk hotel, hvis ejer sagde, at han nok kunne give os værelser og senge, men ingen mad, da de ingen havde. Men vi havde selv en god forsyning af fødemidler. Det var med nød og næppe, vi fik antændt en ild ved hjælp af nogle cigarkasser, men den var ikke stor nok til, at vi kunne få tørret vore våde klæder. Dog var vi glade over, at både vi selv og vore heste var kommet vel frem så langt.     
I Troat Run sagde man til os, at det var aldeles umuligt at køre videre. Vi kunne nok komme over floden i en båd, men hvordan skulle hestene og vognen komme over? Vi foreslog at bygge en flåde, hvorpå vi kunne tage vognen over og lade hestene svømme.     
Medens man gjorde disse forberedelser til at sætte os over, gik vi ud for at se på den hjemsøgte landsby. De, som aldrig havde været vidne til en sådan scene, kunne næppe tænke sig den. Stormfloden havde anrettet en frygtelig ødelæggelse. Huse, gærder, træer og <i>genstande</i> af alle mulige slags var kastet sammen til en eneste masse i dalen. Broer var bortrevne, veje bortskyllede, jernbanespor oprevne. Et hus blev udpeget for mig som en gang det smukkeste i byen; men nu var de rige, veldyrkede agre omkring det skjult af sand og oprevne træer. På det sted, hvor jeg stod, var sandlaget tre tommer tykt over det fremspirende korn. Den ødelæggelse, jeg her så, er det over min evne at beskrive.     
Efter tre timers forløb var flåden færdig og en båd skaffet til veje. Et tov blev bundet til flåden, hvorpå vognen var sat, og den blev halet over til den anden side af to mænd, som var roet over. Skælvende af frygt så vi den første hest svømme over; for undertiden syntes vandet at slå helt sammen over den. Da den skulle søge at stige op på bredden, kæmpede den så voldsomt med bølgerne, at den gled ud af det tov, som skulle lede den, og da bredden var meget stejl, ja næsten hvælvede sig over, fordi vandet havde skåret sig ind under, syntes det meget vanskeligt for den at få fodfæste. Det lykkedes den dog omsider at komme op. Den anden hest var større og roligere, og da en øvet rytter svømmede over med den, var det mindre vanskeligt for den at komme op. Da det ædle dyr steg op af vandet, kunne jeg ikke undlade at prise Gud højt, medens jeg græd som et barn. Vi blev nu roet over i en båd og snart sad vi atter i vognen på vejen til Williamsport.     
Alle disse tegn på hærgning og ødelæggelse rundt omkring os mindede os kraftig om de scener, som vil finde sted, når Kristus skal åbenbares. Hvor hurtigt tegnene på hans komme fuldbyrdes for vore øjne, men hvor få der er, som vil lade sig påminde om ødelæggelsen, som så hurtigt nærmer sig! Hvor få der er, som vil ydmyge deres sjæle, angre deres synder, tro på Kristus og blive frelst i det evige rige!     
Da jeg så mig om og så profetiernes opfyldelse, besluttede jeg at våge og bede mere end nogensinde og at lytte mere omhyggelig til Kristi røst. Jeg ønskede at forstå mere og mere af Guds evige sandheder, at gå fremad og opad og samle enhver lysstråle, Gud sender os, at jeg kan irettesætte, opmuntre og vække andre til tro, håb og kærlighed og blive et lys for alle, jeg arbejder for med tale eller pen. Hvor hurtigt vore dage svinder bort! Kristus siger til os: "Vidste blot også du på denne dag, hvad der tjener til din fred!" Luk 19,42. "Vidste blot også du" - det er os, han tiltaler i disse ord. Han taler til sit folk, hvis sind er formørket, fordi de forkaster hans nåde. Medens de tror om sig selv, at de er rige og intet mangler, ved de ikke, at de er fattige og elendige, blinde og nøgne. Det er på tide, at Guds folk vågner! Det er på tide at komme til den himmelske købmand og købe af ham guld, lutret i ilden, og hvide klæder, at vi kan skjule vor nøgenheds skam - at erholde den himmelske øjensalve, at vi må se Guds forsyns styrelse og blive beredte til at modtage Kongernes Konge, når han kommer.     
Vi ankom til Williamsport onsdagen den 5. juni kl. 3 om eftermiddagen. Lejrmødet var begyndt den foregående dag. Jeg var meget udmattet både på sjæl og legeme som følge af vor besværlige og farefulde rejse; men dog taknemmelig for, at Herren havde holdt sin beskyttende hånd over os.   

3 09 1889 Review and Herald Lejrmødet i Rome, N.Y.   
 Vi forlod Williamsport, Pa., d. 12 juni for at tage til Rome, N.Y. Vi var glade for at forlade det oversømmede område. Idet jeg så ruinerne fra vognvinduerne, og jeg da jeg læste de detaljer om tabte menneskeliv i Johnstown, kunne jeg ikke forestille mig at der ville komme større ulykker over verden. Idet Helligåndens betvingende kraft blev trukket tilbage, på grund af menneskers forhærdelse og utaknemmelighed, vil der være vidne til forfærdelige på jorden.    
Den ihærdigt bibelstuderende ved at alle tings ende er nær. Dem som leder i Guds ord efter undervisning, har lys til at se de bindende krav i Guds lov. De ser at Guds kærlighed ligger under alle forskrifter, og at lydighed mod disse forskrifter vil holde mennesker fra at udvirke sin egen ulykke og ruin. Guds faderlige karakter åbenbares i hans hellige lov, beviser at han er fuld af barmhjertighed, godhed og sandhed. Gud har manifesteret en uforligelig kærlighed ved at give sin elskede Søn i døden for faldne mennesker, men mennesker har ikke værdsat denne kærlighed, og har nægtet frelsens gave. Hvor tålmodigt har Gud ikke båret over med syndere, og vil stadig bære over med, indtil utaknemmelighedens og syndens mål er fuld, og verden er moden til dom og vrede.    
Idet jeg så ødelæggelserne omkring mig, besluttede jeg mig for at advare folk ganske alvorligt og bringes Guds lovs krav over dem. Har dem som har haft stort lys og store privilegier gjort de tilsvarende forbedringer? Er de blevet rene, trofaste og ydmyge over for Gud? Herren opfordrer til at alle talenter som han har givet, skal udnyttes, og han vil acceptere sine tjeneres anstrengelser for at blive lys kanaler for andre.    
Der var mange forsinkelser på vor rejse, men vi nåede til sidst Rome onsdag formiddag. Vi blev budt hjerteligt velkommen af vore venner i New York, og fik hurtigt anvist et telt, sat op til os. Jeg var træt og udmattet, men jeg var glad for at tale de mennesker som var samlet. Jeg var tvunget til at bruge krykker fordi jeg har fordrejet min ankel. Smerten var for hård så mit hjerte blev påvirket, og har endnu ikke kommet mig over slaget.    
Jeg var ude af stand til at deltage til sabbatsmøderne; men jeg var glad for at høre at vore brødre havde et fremragende møde. Herrens Ånd bevægede de tilstedeværendes hjerter, og ganske mange kom frem til forbøn. Søndag eftermiddag talte jeg ud fra skriftstedet: "Saml jer ikke skatte på jorden, hvor møl og rust fortærer, og hvor tyve bryder ind og stjæler, men saml jer skatte i Himmelen, hvor hverken møl eller rust fortærer, og hvor ingen tyve bryder ind og stjæler. Thi hvor din skat er, der vil også dit hjerte være." Mennesker har noget at optage sine tanker med. Sjælen kan ikke være tom. Enten elsker og tjener vi Gud, eller også elsker og tjener vi mammon. Menneskers hengivenhed kan ikke brydes fra jordiske ting, medmindre noget af højere værdi bliver vist, til at henlede tankerne. De varige rigdomme og herlighed af himmelske ting må åbnes op for mennesker, og kærlighed for Guds ædlere ting vil vinde menneskers kærlighed fra jordens tarvelige ting.    
Idet jeg talte til folk, oprejste Herren mig fra mine svagheder. I min intense interesse for sjæle, glemte jeg at jeg var lam og faktisk havde brug for støtte. Om Mandagen var jeg særlig fri i min henvendelse til folk.    
Jeg var ivrig efter at Kristi nåde skulle komme over vore brødre på New York-konferensen. Vore folk ved denne konferense havde haft meget at gøre dem modløse over, men Herren sendte dem særlige nådes- og opmuntringsbudskaber. Hvis vore brødre vil lade lyset, som de har modtaget skinne i de forskellige menigheder de er medlemmer i, vil det spredes, og deres egne hjerter vil blive godt oplyst; men hvis de ikke får bragt lyset videre, vil de efterlades i mørke. Herren vil have at hans menighed rejser sig og skinner, for stråleglansen af Guds lys, har skinnet på hans folk i den nærværende sandheds budskab. Hvis alle vil give agt på de dyrebare ord, de har fået fra den Store Lærer, igennem hans tjenere, vil der ske en vækkelse udover vore rækker, og åndelig livskraft vil tildeles menigheden. Vi bør alle ønske at kende sandheden, sådan som den er i Jesus. Der er gode ting i vente for dem som elsker Gud, og alle som inderligt ønsker hans velsignelse, vil modtage lyset og sandheden som føde i rette tid.    
Jeg føler ængstelse for at himlens lys må skinne på Guds folk til denne konferense, så de må være nidkære og angre deres synder, og selv erkende opfyldelsen af sandheden, udtrykt af Kristus. "Disse ord siger jeg til jer, de er ånd, og de er liv." Hjertets hengivenhed må ændres af livet og kraften i Guds ord, og dem som bekender Kristi navn, må leve af ethvert ord der udgår af Guds mund. Vi føler taknemmelighed mod vor himmelske Fader at hans håbets, modets og troens budskab kan komme frem for vore brødre og søstre i New York, og vi fortryder dybt at der ikke var mange andre tilstede til at dele den vigtige undervisning, der blev givet.    
Det var en fornøjelse at mødes med sjæle, som vi har kendt i tredive eller fyrre år. Alderen trykker dem, men vi glæder at de stadig holder Prins Emanuels banner højt. Som Herrens tjenere bragte nye og gamle ting frem fra hans ords skatkammer, kom håbet til disse gamle soldaters hjerter i sandheden. De vidste at budskabet var hvad de manglede, og følte at det kom fra Gud. Følelserne hos mange hjerter blev udtrykt i apostlens ord: " Lovet være Gud, vor Herres Jesu Kristi Fader, som i sin store barmhjertighed har genfødt os til et levende håb ved Jesu Kristi opstandelse fra de døde, til en uforkrænkelig  og uvisnelig arv, gemt i Himlene til jer, som i Guds kraft bliver bevaret ved tro til en frelse, der er beredt til at åbenbares i den sidste tid."    
Sandheden for vor tid, retfærdiggørelse ved tro, er et budskab fra Gud. Det bærer det guddommelige stempel, for frugten er helliggørelse. Nogle som har et stort behov for den dyrebare sandhed der blev forkyndt for dem, er vi bange for at de ikke får så stor nytte af den. De åbner ikke hjerte døren for at byde Jesus velkommen som gæsten fra himmelen, og de har tabt meget. Vejen vi må gå, er i sandhed smal, og korset er der hele tiden. Vi må lære at leve i tro, for da vil selv de mørkeste stunder blive oplyst af strålerne fra retfærdighedens sol.    
Vi kan ikke være sikre hvis vi ikke dagligt studerer Skriften for at få lys og kundskab. Vi kan ikke opnå verdslige fordele uden indsats. Kan vi da vente at få del i åndelige og himmelske velsignelser uden at vi selv gør noget alvorligt for at opnå dem? Vi må grave dybt i sandhedens grave. Salmisten siger: "Dine ord giver lys når de åbner sig, de giver uerfaren forstand." (Sl 19,130) Guds ord må høre til i vort liv. Vi må bevare det i vort sind, byde det velkommen i vort hjerte, elske og lyde det. Vi behøver også mere kundskab, lære frelses planen bedre at kende. Der er ikke en af hundrede som selvstændigt forstår den bibelske sandhed som er så nødvendig for både dette og det evige liv. Når lyset begynder at skinne for at gøre folk kendt med frelses planen, arbejder sjælefjenden ihærdigt for at lukke lyset ude fra menneskenes hjerte. Hvis vi kommer til Guds ord med et lærevilligt og ydmygt sind, vil vildfarelsens skrot blive fejet ud, og sandhedens perler, som så længe har været skjult for os, vil blive opdaget.    
Der er et stort behov for at få Kristus forkyndt som vort eneste håb om frelse. Da læren om retfærdiggørelse ved tro blev fremholdt på mødet i Rom, blev det for mange, som var det vand for tørstige vandrere. Den tanke at Kristi retfærdighed bliver tilregnet os som en fri Guds gave, blev dyrebar for mange.    
 "Menneskenes og Guds fjender vil ikke at denne sandhed (retfærdiggørelse ved tro) skal blive klart fremstillet, for han ved at dersom folket modtager det fuldt ud, vil hans magt være brudt. Hvis han kan få beherske sindene sådan at tvivl og vantro og mørke kan udgøre deres erfaringer som bekender sig til at være Guds barn, kan han overvinde dem med fristelser." Den enkle tro som tager Gud på hans ord, burde opmuntres. Guds folk må have den tro, som griber fat på guddommelig kraft; "thi af nåden er I frelst ved tro; det skyldes ikke jer selv, Guds er gaven." Ikke alle vil tage imod lyset, forlade deres synder og tro på det evige livs ord og uden at trække sig tilbage gå fra den ene sandhed til den anden, indtil de er ledt ind i hele sandheden. De, som tror, at Gud for Kristi skyld har tilgivet dem deres synder, burde ikke gennem fristelse undlade at fortsætte med at stride troens gode strid. Deres tro skal vokse sig stærkere, indtil deres kristne liv, så vel som deres ord, erklærer: "Jesu Kristi blod renser mig fra al synd."    
Mange er i en lunken tilstand, fordi de ikke lever ved tro, vokser i sandhedskundskab, går fra lys til endnu større lys. Sådanne behøver ikke at være foruroliget, som Herren har sat en uendelig pris, inden for deres rækkevidde, burde tages bort, og gives til andre, som værdsætter gaven, og bruge den til hans ære. Der er behov for frygt, skælven, årvågenhed og bøn, så der ikke i nogen af os er et ondt vantroens hjerte, der forlader den levende Gud. Hvis det lys som Gud har givet os holdes borte i ligegyldighed, hvis det ikke værdsættes, vil det ikke øges, men blive til mørke.    
Vor eneste sikkerhed er at blive ved med at betragte Jesus. Vi må ved levende tro gøre krav på de dyrebare løfter; for hvert løfte og hver befaling, som er nødvendige for vor frelse, må blive en del af os, så vi kan blive ét med Kristus.    
I Kristi dage, var der mange som så hans mægtige gerninger, lyttede til hans guddommelige belæring, fik indtryk, og var næsten overbeviste; men de udnyttede ikke deres privilegier, for bekendelsen blev ikke gjort til frelsen. Indtrykkene blev der ikke, fordi de ikke handlede ud fra deres overbevisninger, og de som næsten var overbeviste, blev ikke betragtet som værende på Kristi side. Det er farligt for sjælen at tøve, betvivle og kritisere guddommelig lys. Satan vil overbringe sine fristelser, indtil lyset vil vise sig som mørke, og mange vil forkaste den sandhed som kunne vise sig som frelse for deres sjæle. Dem som vandrer i dens stråler vil finde at den bliver klarere og klarere indtil den fuldkomne dag.    
Enhver lysstråler som himlen sender er absolut nødvendig for vor frelse. Vi lever i de sidste dage, og Herren vil ikke efterlade os i mørke og usikkerhed. Der er store velsignelser i vente for dem som holder Guds bud, og ikke i navn alene, men i oprigtighed og sandhed. Det har været nødvendigt at ophøje retfærdighedens store standard, men gør vi dette forsømmer mange at forkynde Jesu tro. Hvis vi vil have den tredje engels budskabs ånd og kraft, må vi bringe loven og evangeliet i samdrægtighed, for de går hånd i hånd. Ligesom en kraft nedenfra oprører ulydighedens børn til at ugyldig gøre Guds lov, og træde på Jesu tro som vor retfærdighed, bevæger en kraft ovenfra på deres hjerter, som er loyale til at ophøje loven, og opløfte Jesus som en fuldstændig Frelser. Med mindre Guds folk erfarer den Guddommelige kraft i sig, vil falske teorier og fejlagtige ideer tage sindene til fange. Kristus og Hans retfærdighed vil forsvinde fra manges erfaring, og deres tro vil være uden kraft og liv. Sådanne vil ikke have en daglig levende erfaring af Guds kærlighed i deres hjerter, og hvis de ikke med nidkærhed angrer sig, vil de komme til at være blandt dem som er repræsenteret i Laodikea budskabet, hvem Gud ville udspy af sin mund.    
Herren kan gøre så lidt for hans folk, på grund af deres begrænsede tro. Prædikanter har ikke præsenteret Kristus i hans fylde for folk, hverken i menighederne eller på nye marker, og folk har ikke en forstandsmæssig tro. De er ikke oplært med at de må være det, som Kristus har været for dem, både frelse og retfærdighed. Den kærlighed som Kristus udviste, ved at påtage sig menneskelig natur, bære hån, skam, og blive forkastet af mennesker, i korsfæstelsens lidelser på koret, bør frembringes i enhver prædiken. Det er Satans udstuderede hensigt at holde sjæle fra tro på Kristus, som deres eneste håb, for Kristi blod der renser fra al synd, virker kun for dem, som tror på dens fortjenester, og som bringer det frem for Faderen, ligesom Abel bragte sit offer.    
Kains offer var en forhånelse mod Gud, fordi det var uden Kristus. Byrden i vort budskab er ikke kun Guds bud, men Jesu tro. Et klart lys skinner på vor sti vej i dag, og det leder til større tro på Jesus. Vi må modtage alle lysstråler og vandre i dem, så det bliver vor domfældelse i dommen. Vor forpligtelse bliver vigtigere, idet vi får et klarere syn på sandheden. Lyset bliver tydeligt, og irettesætter de vildfarelser der blev skjult i mørket, og idet lyset kommer, må menneskers liv og karakter ændre sig tilsvarende for at komme i harmoni. Syndere som tidligere var uvidenhedssynder på grund af sindets blindhed, kan ikke længere føjes uden at pådrage sig skyld. Når lyset opsøges omhyggeligt og under bøn, glimter på mennesket fra de levende orakler, sættes enkeltpersoner og menigheder under større ansvar end før. Idet der givet et større lys, må mennesker reformeres, ophøjes og forædles ved det, ellers vil de blive mere perverse og hårdnakkede end før lyset kom.    
 "Vor nærværende stilling er interessant og farlig. Faren for at vise fra os lyset fra himmelen skulle gøre os vågne i bønnen for at ikke nogen af os skulle findes af have et ondt og vantro hjerte. Da Guds Lam blev korsfæstet på Golgata ringede døds klokken over Satan, og dersom sandhedens og retfærdighedens fjende kunne få udslette fra sindet den tanke at det er nødvendig at stole på Kristi retfærdighed for at blive frelst, ville han gøre det. Hvis det kan lykkes Satan at lede menneskene til at værdsætte sine egne gerninger som fortjeneste og retfærdighed, ved han at han kan overvinde dem med sine fristelser og gøre dem til sit offer og bytte. Løft Jesus op for folket. Stryg dørstolperne med blodet fra Golgatas Lam og du er reddet."  

3 12 1889 Review and Herald Behovet for dybere kundskab til Gud    
Enok vandrede med Gud. Han havde det samme sind som Gud. Profeten spørger: "Vandrer vel to i følge, når det ikke er aftalt?" Hvis vi har det samme sind som Gud, vil vor vilje blive opslugt af Guds vilje, og vi vil gå, hvorhen Gud viser os vejen. Som et kærligt barn lægger sin hånd i sin faders og går sammen med ham i fuldkommen tillid, enten det er lyst eller mørkt, sådan skal Guds sønner og døtre vandre med Jesus gennem sorger og glæder, på livets vej.    
Herren har betroet os det hellige og højtidelige arbejde med at bringe den prøvende sandhed til verden. Han har æret os, ved at give os en del at gøre i hans sag, lade os blive medarbejdere sammen med ham. Hvis vi virkelig er Herrens beskikkede tjenere, bør vi vandre i lyset, så vi kan være lys bærere for dem der sidder i mørke. Kristi efterfølgere skal over for verden være vidner om deres Herres egenskaber. De må ikke være ligegyldige eller upåpasselige med deres pligter eller letsindige med deres påvirkning af andre, for de er repræsentanter for Jesus her på jorden.    
Guds ord har tjent som en mægtig kile, der har adskilt Guds børn fra verden. Når de bliver hugget ud af stenbruddet, er de som ubehandlede sten, der ikke egner sig til en plads i Guds herlige tempel. Men de bliver bragt ind på Herrens værksted, hvor de bliver hugget til og poleret, så de kan blive dyrebare, egnede sten. Dette forarbejde til det himmelske tempel finder hele tiden sted i prøvetiden. Vi er naturligvis tilbøjelige til at ønske at få vor egen vilje, men når Kristi forvandlende nåde kommer ind i vore hjerter; udtrykkes vor sjæls higen med ordene: Herre, hvad vil du jeg skal gøre?" Når Guds ånd arbejder i os, ledes vi til at ville og gøre, hvad der er Herren velbehageligt, og vi vil være lydige i hjerte og gerning. Der er mange der bekender at være den sagtmodige og elskelige Jesu efterfølgere, som finder det vanskeligt at tjene Gud, fordi de sætter deres egen stolte vilje op imod Guds vilje. Men sproget hos enhver der bekender Kristi navn må være: "Alt hvad Herren forlanger af mig, vil jeg gøre."    
De, der ikke vandrer i fuldkommen tro og renhed, betragter det at leve Gud nær som en frygtelig tanke. De elsker ikke at tænke på eller tale om Gud. De siger i deres hjerte og gennem deres handlinger: "Gå bort fra os, Gud; vi ønsker ikke at kende dine veje." Men ved at tro på Kristus kommer en sand kristen til at kende Guds veje og tanker. Han forstår ved selvoplevet erfaring noget af længden og dybden og bredden og højden af Guds kærlighed, som overgår al forstand. Den sjæl, som elsker Gud, elsker at modtage kraft fra ham ved stadigt samfund med ham. Når det bliver en vane for sjælen at tale med Gud, er den ondes magt brudt, for Satan kan ikke opholde sig i nærheden af den sjæl, som holder sig nær til Gud. Hvis du er i følge med Kristus, vil du ikke nære forfængelige og urene tanker; du vil ikke forfalde til overfladisk tale, som bedrøver ham, der er kommet for at helliggøre din sjæl. De, der er blevet helliggjort ved sandheden er en levende anbefaling for dens kraft og repræsentanter for deres opstandene Herre: Kristi religion vil forfine smagen, helliggøre ens bedømmelse, højne, lutre og forædle sjælen og gøre den kristne mere og mere skikket til at være sammen med de himmelske engle.     
De kristne skal være Guds adel, der aldrig vil lade sig lænke af den store sjælefjende, men knytte sig til Gud og modtage inspiration fra ham, som de elsker, ham, der er ædel og ophøjet. Den sjæl, der elsker Gud, hæver sig op over tvivlens tåge. Han får en lysende, bred, dyb og levende erfaring og bliver ydmyg og Kristus lig. Hans sjæl er overgivet til Gud, skjult med Kristus i Gud. Han vil være i stand til at modstå prøvelser, såsom at blive overset, misbrugt og foragtet, fordi hans frelser har gennemgået alt dette. Han vil ikke blive irritabel og nedtrykt, når vanskelighederne trænger sig på, for Jesus svigtede ikke og tabte ikke modet. Enhver sand kristen vil være stærk, ikke i sine egne gode gerningers styrke og fortjeneste, men i Kristi retfærdighed, som er tilregnet ham gennem tro. Det er en stor ting at være ydmyg og sagtmodig i hjerte, og være ren og ubesmittet, ligesom himlens Fyrste var da Han vandrede blandt mennesker.    
Dem som underviser i sandheden, må have en grundigere kundskab til højden, dybden, bredden og længden af Guds fuldkomne kærlighed. Igennem hele den kristnes erfaring vil der være en kamp at kæmpe med selvet, men i alle disse kampe kan sjælen rejse sig i sejrstriumf, og være mere end sejrherrer over verden, kødet og Djævelen, gennem Herren Jesu Kristi navn. Vi må have en dybere og højere fornemmelse af den helligelse, som Gud forlanger af de mennesker, som han har valgt som forvaltere af hans hellige ord. De skal ikke være ryggesløse på nogen af deres måder. Et højtideligt ansvar hviler over dem, at være eksempler for Guds hjord, og for verden, i tro, i ord, i liv og karakter, så de må besmykke sig med Kristi vor Frelsers lære. De skal være helt rene, være meget i bøn, og flittige bibelgranskere. Gud har givet dem sind og forstands kræfter, så de kan søge ihærdigt efter hans sandheds juveler, som skal fremvises i al deres tiltrækning, over for menneskesjæle der er i fare. I bør lægge jeres sjæle åbent over for Gud, så I må blive fyldt med himmels inspiration. I bør holde sjælens kilde ren, så de strømme der kommer ud fra den, er uplettet fra ondt. Hele sindet og sjælen bør blive gennemsyret med sandhed, så du kan være en levende fremstilling af Kristus. Mine brødre, Gud vil have at I fyldes med hans Helligånd, begavet med kraft oppefra. Arbejd ikke på at blive store mænd, arbejd hellere på at blive gode og fuldkomne mænd, der viser Hans ris, som har kaldt jer ud af mørke til hans forunderlige lys. Gud kalder på Kaleb'er og Josua'er, frygtløse, helhjertede mænd, som vil arbejde i tro og mod.    
Enhver som er kaldet af Gud til at tjene for hans folk, gennem Kristi nåde, skal trække sig ud af al syndighed, så hans ord, hans liv, hans karakter kan pege hen mod Guds Lam der bærer alverdens synd bort. Kristi tjener skal have den visdom som kommer ovenfra, som er "først og fremmest ren, dernæst fredselskende, mild, hensynsfuld, fyldt med barmhjertighed og gode frugter, fri for partiskhed og hykleri." Apostlen siger: "Men hvis nogen af jer står tilbage i visdom, da skal han bede om at få den fra Gud, der giver alle gavmildt og uden bebrejdelser, og så vil den blive ham givet."    
Prædikanter kvalificerer ikke sig selv til deres arbejde med grundig og ihærdig studium af Guds ord. Gør de ikke det, kan de ikke undervise andre, og de vil ikke fuldstændigt fremstille ethvert menneske fuldkomment i Kristus Jesus. Mange gennemgår store områder i bibelsandhed, men de forsøger ikke at forstå den praktiske betydning af Guds dybe udsagn. Bibelen vil undervise den kristne, hvordan han bør optræde over for verden. Unge mænd som ønsker at give sig selv til forkynderarbejdet, eller som allerede har gjort det, bør lægge sig på sinde at ransage skriften. De bør opelske selvkontrollens og enkelthedens vane. Ligesom Daniel, bør de undgå en luksusseriøs levemåde, så deres kroppe forbliver sunde, og deres sind kan ikke omtåges, og Gud vil sætte sit afpræg på dem, ligesom han gjorde på hans tjenere i gamle dage.    
Gud gav Daniel visdom, for han bad for den i tro, og så levede han sine egne bønner ud. Han undgik alt som vil svække fysisk, eller mental kraft, og så betroede han sin sjæl og krop til Gud, at blive brugt til hans ære. Lad Guds tjenere fylde sindet fra Hans ords rigdomme, så de kan frembringe nye og gamle ting til at føde Guds hungrende hjord med. Guds ord er som en mine fuld af en dyrebar åre, og dets sandheder vil være en rigdom for sindet. "Over de retfærdige oprinder lys og glæde over de oprigtige af hjertet." Rigdommene i denne mine er åben for alle; dets rigdomme slipper ikke op. Dyrebare sandhedsjuveler ligger under dens overflade, og alle timer der bruges på ransagning, vil betalt fuldt ud tilbage. Fyld sindet med principper fra Kristi evangelium, søg efter de skjulte rigdomme i Guds ord i smerteudholdende anstrengelser. Hele himlen våger, for at se hvad mennesker vil gøre med Jehovas forskrifter og løfter.    
Den prædikant som drister sig til at undervise i sandheden, skønt han kun har en overfladisk kundskab til Guds ord, forhåner hans Helligånd. Men han som begynder med lidt kundskab, og på en ydmyg måde, og fortæller hvad han ved, medens han søger ihærdigt efter yderligere studium, vil blive kvalificeret til at gøre et større arbejde. Hele den himmelske rigdom venter på at han forlanger den. Jo mere lys han samler til sin egen sjæl, des mere himmelsk oplysning vil han få at give til andre, og derved vil han blive en lysets kanal til verden, og han vil få Himlens styrke, så han kan modstå mørkets kræfter, og blive mere end sejrherre gennem Ham, der har elsket ham. Ingen kan finde næring og vækst medmindre han får føde fra livets brød. Guds ord er vor åndelige føde, vi må hungre efter himlens brød, og tørste efter livets vande. Vi må blive mere himmelsk sindede. Jo mere vi beskuer Kristi uforlignelige elskelighed, des mere skal vi ønske at blive lig Ham som vor sjæl elskede. Des mere vi kender til Ham, des højere vil vort karakter ideal blive, og des mere vil vi være ophøjet i vor kamp for at nå den fuldkomne standard.    
Der er for meget farisæisme iblandt os. For mange er tilfredse med sig selv, med deres former og ceremonier, men dem som er tilfreds med deres menneskelige mål, er ikke behagelige i Guds øjne, for Jesus skammer sig ved at kalde dem brødre. De har altid i sinde at gøre noget stort, men de gør det aldrig, for de beror sig på deres egen styrke, som kun er et siv der er gået i stykker. De har et utydeligt billede af et højere kristenliv, men eftersom tiden går, bliver de mere og mere ligegyldige, og er langt og langt borte fra dets mål. Hvis disse personer vil sætte gang i hjerte, sjæl og kræfter for at ransage skriften dagligt, vil Jesus blive helliggørelse og retfærdighed for dem. En ny kraft vil komme til enhver som ydmygt vil søge Gud, i levende tro. Et guddommeligt element, kombineres med det menneskelige, idet sjælen rækker ud efter Gud, og det længselsfulde hjerte kan sige: "Min sjæl er stille for Gud alene, min Frelse kommer fra ham."    
Hvis de prædikanter som går ind i Guds hellige arbejde, vil opsøge de ting som er ovenfor, hvor Kristus sidder ved Guds højre hånd, vil de leve et renere og mere ophøjet liv. De vil vide hvad det vil sige at "se og leve." Der er ikke brug for den svaghed som eksisterer i prædikant tjenesten i dag. Det sandhedens budskab vi bærer frem til verden er helt igennem kraftfuldt. Den nærværende sandhed omfatter meget mere end mange drømmer . Manges tanker er ikke på med at studere, så de kan begribe Guds dybe ting; men selvet, nemhed, og behagelige vaner må overvindes, hvis vi vil drage nær til Gud, og få ham til at drage nær til os. Vore sind må beskæftiges til fulde, ellers opnår vi ikke den dybe og rige erfaring, som Gud er villig til at give os. Enhver prædikant bør forsøge at tage af betydningen af Kristi ord: "Og jeg helliger mig selv for dem, for at også de må være helligede ved sandheden." Kristus er prædikantens eksempel, og prædikanten bør tage meningen i Frelserens ord, og blive et eksempel for Guds menighed.  

17 12 1889 Review and Herald Juletale til de unge   
Den 25. december er længe blev fejret som Jesu fødselsdag, og i denne artikel er det ikke min hensigt at bekræfte eller betvivle det rigtige at fejle dette på denne dag, men at dvæle ved vor Frelsers barndom og liv. Det er min hensigt at henlede børnenes opmærksomhed til den ydmyge måde som Genløseren kom til verden på. Hele himlen var interesseret i denne store begivenhed, at Kristus kom til jorden. Himmelske budbringere kom for at gøre den Frelsers fødsel bekendt, der har været udlovet og afventet i så lang tid, for de ydmyge hyrder der vogtede deres hjorte om natten på Betlehems sletter. Den første manifestation som tiltrak hyrdernes opmærksomhed ved Frelserens fødsel, var et strålende lys på den stjerneklare himmel, som fyldte dem med undren og beundring. "Og en Herrens engel stod for dem, og Herrens herlighed strålede om dem, og de blev grebet af stor frygt. Men engelen sagde til dem: "Frygt ikke; thi se, jeg forkynder eder en stor glæde, som skal være for hele folket. Thi eder er i dag en Frelser født i Davids by; han er Kristus, Herren! Og dette skal være jer et tegn: I skal finde et barn svøbt og liggende i en krybbe." Og i det samme var der med engelen en mangfoldig himmelsk hærskare, som lovpriste Gud og sagde: "Ære være Gud i det højeste! og på jorden fred i mennesker, der har hans velbehag!"    
Kære børn, skal disse dyrebare ord, som kommer fra himmelske engles læber, ikke finde genklang i vore hjerter? Skal de ikke vække glæde og velklang i sjælen fordi Jesus er kommet til vor verden, for bringe de tilbage til Gud, som var blevet stødt bort fra ham, på grund af synden? Hvis himlens engle ærede Gud, og udgød deres glæde med guddommelig velklang og hellig sang over Betlehems sletter, skal vore hjerter da være så kolde og upåvirkelige? Skal vi vende os ligegyldigt fra den frelse der kom frem i lyset, gennem Kristus?    
De forbavsede hyrder kunne knapt nok forstå den dyrebare budskab de fik af englene, og da det strålende lys var borte, sagde de til hinanden: "Lad os dog gå til Betlehem og se det, som der er sket, og som Herren har kundgjort os." Og de skyndte sig derhen og fandt Maria og Josef tillige med barnet, som lå i krybben. Da de havde set det, fortalte de, hvad der var blevet sagt til dem om dette barn. "    
De blev fyldt med glæde; de kunne ikke holde den dyrebare kendskab om Genløserens komme for sig selv, men fortalte det begejstret til alle som de mødte om de forunderlige de havde set og hørt; og alle som hørte dem, fortalte hyrdernes forunderlige erfaring videre til andre, og mange forundrede og glædede sig, for de troede de ord der var blevet fortalt af de himmelske budbringere. Medens de forherligede og lov priste Gud, vendte hyrderne tilbage til deres hjorde på Betlehems sletter.    
Hele himlen blev bevæget på grund af Frelserens fødsel. Jubelsangen som hyrderne hørte, var blot et ekko af den pris der genlød rundt om tronen der oppe. Hele englehæren glædede sig og sang pris fordi frelsen var givet som en fri gave til faldne mennesker. Efter at erklæringen var sunget for hyrderne, slørede den himmelske skare deres ansigter til for menneskenes øjne, det overstrømmende himmelske lys var borte, den henrivende lovsang kunne hyrderne ikke længere høre; men erindringen om den sang kunne ikke forsvinde ud af deres hjerter. Oh hvilken grund har vi ikke til at prise Gud, for at denne forunderlige åbenbaring fra himlen blev givet til ydmyge mennesker! Det er ikke de som har høje stillinger, som har de mest ærværdige pladser i verden, som vælges til at bære Guds freds- og frelsesbudskab, som har størst interesse for faldne mennesker. Herren har sagt: "Du har skjult dette for de vise og kloge og åbenbaret det for de umyndige."    
De som elsker Gud bør være dybt interesserede i børnene og de unge. Gud kan åbenbare sin sandhed og frelse for dem. Jesus kalder de små som tror på ham for lammene i hans hjord. Han har en særlig kærlighed og interesse for børnene. Jesus har sagt: "Lad de små børn være; I må ikke hindre dem i at komme til mig; [ingen må sætte nogen forhindringer i vejen for at børnene kommer til mig] thi Himmeriget hører sådanne til." Jesus har gennemgået prøvelser og sorger som barndommen er genstand for. Han kender de unges sorger. Med sin Helligånd, drager han børnenes hjerter til sig, medens Satan arbejder på at holde dem borte fra ham. De dyrebareste ofre som børn kan give til Jesus, er deres barndoms friskhed. Når børn søger Herren af hele hjertet, vil han finde dem. Det er i disse første år at de er mest sårbare, hjertet er modtagelig for fremskridt. Alt som ses og høres gør indtryk på de unge sind. Ansigtsudtryk som betragtes, ord som bliver sagt, handlinger udføres er ikke mindre end de bøger de unge læser, for det har en afgjort indflydelse på sind, hjerte og karakter. Hvor vigtigt er det da at børnene kommer til Jesus i deres første år, og bliver lam i hans hjord! Hvor vigtigt er det ikke at de ældre menighedsmedlemmer leder dem, ved forskrift og eksempel, til Jesus som bærer alverdens synd, og som kan bevare dem ved sin guddommelige nåde fra at ruinere dets værker. Jo bedre de kender til Jesus, des mere vil de elske ham, og vil kunne gøre de ting som er behageligt i hans øjne. Gud har helliggjort barndommen ved at han gav sin enbårne Søn for at blive barn på jorden.    
Hvilken uforlignelig kærlighed har Jesus dog vist en falden verden! Hvis engle sang fordi Frelseren blev født i Betlehem, skal vore hjerter så ikke gengive den glade tone: "Ære være Gud i det højeste! og på jorden fred i mennesker, der har hans velbehag"? Selvom vi ikke kender den præcise dag for Kristi fødsel, vil vi ære denne hellige begivenhed. Måtte Herren forbyde at nogle er så snævertsynede at de overser denne begivenhed fordi der er usikkerhed om det præcise tidspunkt. Lad os gøre hvad vi kan for at fæstne børnenes tankesind på de ting som er dyrebare for enhver der elsker Jesus. Lad os undervise dem i hvordan Jesus kom til verden for at bringe håb, trøst, fred og lykke til alle. Englene forklarede årsagen til deres store glæde, ved at sige: "Thi eder er i dag en Frelser født i Davids by; han er Kristus, Herren!" Så når I, børn og unge, fejrer julens komme, vil I så ikke regne de mange ting sammen, som I er taknemmelige for, og vil I så bringe et takoffer til Kristus, og således røbe at I påskønner den himmelske gave?!    
Englene blev forbavsede over den store kærlighed som fik Kristus til at lide og dø på Golgata for at befri menneskene fra Satans magt. Det store genløsningsværk er et under for himlens engle. Hvorfor er vi, som der er gjort så stor en frelse for, så ligeglade, så kolde og ukærlige? Børn, I kan gå ærinder for Jesus, som er helt acceptable for ham. I kan bringe jeres små gaver og ofre til Kristus. De vise mænd som blev ført af stjernen til det sted hvor de lille barn var, bragte guldofre, røgelse og myrra. Da de fandt det Forjættede barn, tilbad de ham. Børn, I kan spørge: "Hvilke gaver kan vi bringe Jesus?" I kan give ham jeres hjerter. Hvilke ofre er så hellige at sjælens temple renses fra dens syndsbesmittelse? Jesus står og banker på jeres hjerters dør; vil I lade han komme ind? Han siger: "Se, jeg står for døren og banker; om nogen hører min røst og åbner døren, da vil jeg gå ind til ham og holde nadver med ham, og han med mig." Vil I lade Jesus komme ind i jeres hjerter? Vi I rense al skrammel ud, og rive døren op, og byde jeres himmelske gæst villigt og gladeligt velkommen? Jeg behøver ikke at bede jer indtrængende om at bringe jeres takofre til Gud, hvis I blot vil lade Frelseren komme ind. I vil være så taknemmelige, at I ikke begrænser jer fra at lægge jeres gaver for Jesu fødder. Lad alles hjerter reagere med overmådelig glæde over Guds søns uvurderlige gave.  

7 01 1890 Review and Herald Kristus åbenbarede Faderen.*   
  "Og ordet blev kød, og tog bolig iblandt os, (og vi så hans herlighed, herligheden som af den enbårne fra Faderen,) fuld af nåde og sandhed." Kristus kom til verden for at åbenbare Faderens karakter og forløse den faldne slægt. Verdens forløser var lig Gud. Hans myndighed var lig Guds myndighed. Han erklærede, at han ikke havde nogen tilværelse adskilt fra Faderen. Den myndighed, hvormed han talte og udført mirakler, var ganske hans egen og dog forsikrer han os om, at han og Faderen er ét. Johannes frembar Kristi vidne, og pegede alle mennesker hen til ham som den lovede Messias. Da han så Jesus foran sig, erklærede han: "Se Guds Lam, som borttager verdens synd. Dette er ham om hvem det er sagt: Efter mig kommer en mand som er større end mig, for han var før mig." "Thi af hans fylde har vi alle modtaget, og det nåde over nåde. Thi loven blev givet ved Moses, nåden og sandheden er kommet ved Jesus Kristus. Ingen har nogen sinde set Gud; den enbårne, som selv er Gud, og som er i Faderens favn, han er blevet hans tolk."    
Som lovgiver udøvede Jesus Guds myndighed; hans bud og bestemmelser blev støttet af den evige trones overhøjhed. Faderens herlighed blev åbenbaret i Sønnen; Kristus åbenbarede Faderens karakter. Han var så fuldstændig knyttet til Gud, så fuldkommen omsluttet af hans lys, at den, der havde set Sønnen, havde set Faderen. Hans stemme var Guds stemme. Læg mærke til Kristi bøn før hans korsfæstelse: "Og nu, oh Fader, hellige du mig med dit eget selv, med den herlighed jeg havde med dig før denne verdens grundlæggelse." Og igen siger Han: "Jeg er i Faderen og Faderen er i mig." "Ingen kender Sønnen uden Faderen og ingen kender Faderen uden Sønnen og den, for hvem Faderen vil åbenbare ham." "Den, som har set mig har set Faderen." Joh 14,11; Matt 11,27; Joh 14,9.     
Kristus blev miskendt af jøderne, fordi han ikke hele tiden dvælede ved loven, som skrevet på stentavler. Han opfordrede mennesker til at lære af ham, for han var levendegørelsen af Guds lov. Han var den eneste i menneskelig skikkelse, som kunne stå midt iblandt et folk af øjenvidner og se sig rundt blandt dem og sige: "Hvem af jer kan overbevise mig om nogen synd?" Joh 8,46. Han vidste, at intet menneske kunne pege på en brist i hans personlighed eller optræden. Hvilken magt gav ikke hans pletfri renhed til hans lære, hvilken kraft til hans irettesættelser, hvilken myndighed til hans befalinger! Sandheden har aldrig svindet bort fra hans læber, aldrig mistet noget af dens hellighed, fordi den var illustreret i dens Forsvarers guddommelige karakter. Hvor enkel, hvor klar og definitiv er dens udtryk! Jesus erklærede sin mission over for Pilatus, da han sagde: "Dertil er jeg født, og dertil er jeg kommen til verden, at jeg skal vidne om sandheden. Enhver, som er af sandheden, hører min røst."    
Da Jesus talte var det ikke tøvende eller usikkert, gentagelser og genkendelige billeder. Sandheden lød fra hans læber i en ny og fængslende fremstilling som gav dem en ny åbenbarings friskhed. Hans røst hævede sig aldrig til unaturlige højder og hans ord lød med en alvor og overbevisning, der svarede til deres betydning og de skæbnesvangre følger, det ville få, om de blev modtaget eller forkastet. Når hans lære mødte modstand, forsvarede han dem med så stor iver og sikkerhed så hans tilhører blev indprentet med at han ville dø, om nødvendigt, for at støtte autoriteten af hans lære.     
Jesus var verdens lys. Han kom fra Gud med et håbets og frelsens budskab til Adams faldne sønner. Hvis mennesker ville tage imod ham som deres personlige Frelser, lovede han at genoprette dem i Guds billede, og genløse alle som var gået tabt på grund af synd. Han bragte menneskerne sandheden, uden én indvævet tråd af vildfarelse. Medens Han lærte, kom hans ord med autoritet; for han talte med tydelig kendskab til sandheden.    
Menneskers lære er helt anderledes fra Kristi lære. Fra menneskers side er der hele tiden tendens til at bringe sine egne teorier og meninger som skulle være opmærksomhed værdig, også selvom de ikke har fundament i sandheden. Mennesker er meget hårdnakket på deres fejlagtige tanker og intetsigende meninger. De vil holde fast i menneskers traditioner, og forsvarere dem ligeså energisk som de var den veritable sandhed. Jesus erklærede at enhver som var af sandheden ville høre hans røst.    
Hvor megen mere kraft vil der ikke følge med det forkyndte ord i dag, hvis mennesker dvælede mindre ved menneskers teorier og argumenter, og langt mere på Kristi lektier, og på praktisk gudsfrygt. Han som havde stået i Guds råd, som havde dvælet ved hans nærhed, kendte godt til sandhedselementernes oprindelse, og forstod dens forhold og betydning for mennesket. Han overbragte frelses planen og den åbenbarede sandhed af højeste orden for verden, endog det evige livs ord.    
Patriarker, profeter og apostle talte idet de bevægede Helligånden, og sagde tydeligt at de ikke talte af deres egen kraft, heller ikke i deres eget navn. De ønskede ikke at der måtte tillægges dem tiltro, så ingen måtte betragte dem som ophavsmænd for noget de skulle tage æren for. De var nidkære for Gud ære, for hvem al pris tilhører. De erklærer at de evner og de budskaber de bringer, er givet dem som beskikkede for Guds kraft. Gud var deres autoritet og tilstrækkelighed. Jesus havde bidraget patriarker, profeter og apostlene kundskab om Gud. I åbenbaringerne i Det gamle Testamente blev der lagt vægt på at forklare evangeliet, at løfte sløret over den evige Faders hensigt og vilje. Kristus virkede gennem de hellige mænd i fortiden for at frelse den faldne menneskehed og da han kom til verden, kom han med det samme budskab om frelse fra synd og han kom for atter at bringe menneskene Guds velbehag.     
Kristus er al sandheds ophav. Enhver strålende idé, enhver vise tanke, enhver dygtighed og hvert talent hos mennesker er Kristi gave. Han har ikke lånt nye tanker fra mennesker, for han har selv skabt alt. Men da han kom til jorden, fandt han sandhedens klare ædelstene, som han havde betroet mennesket, helt begravet i overtro og traditioner. Sandheder af den mest afgørende betydning var kædet sammen med vildfarelser for at tjene den listige bedragers formål. Menneskers meninger, deres mest populære følelser, blev dækket til i foregivelse af sandheden og blev præsenteret som himlens ægte ædelstene, værdig at ofre opmærksomhed og ærbødighed. Men Kristus tog alle slags fejlagtige teorier. Ingen anden end verdens frelser havde magt til at fremsætte sandheden i den oprindelige renhed, befriet for de vildfarelser, som Satan havde hobet over den for at skjule dens himmelske skønhed.    
Nogle af de sandheder som Kristus talte om kendte folk til. De havde hørt dem fra præsterne og herskernes læber, og fra kloge mennesker; men i alt dette var Kristi tanker betegnende. Han havde givet dem til betroede mennesker, at viderebringe til verden. Ved enhver anledning proklamerede han den særlige sandhed han mente var passende for sine tilhøreres behov, uanset om tankerne var præsenteret tidligere eller ikke.    
Det var Kristi opgave at fremkalde den sandhed, som mennesker trængte til og befri den fra vildfarelser og fremstille den renset for verdens overtro, så at folket kunne tage imod den for dens egen indre og evige fortrins skyld. Han spredte tvivlens tåger, for at sandheden kunne åbenbares og sende sine klare stråler ind i menneskehjerterne. Han satte sandheden i klar modsætning til vildfarelse så den viser sig som sandhed for folk. Men hvor få værdsætter værdien af det arbejde Kristus gjorde?! Hvor få i vore dage har et retmæssigt begreb af de dyrebare lektier som han gav til sine disciple.     
Han beviste at han selv er vejen, sandheden og livet. Han søgte at drage menneskers tanker bort fra dette livs fornøjelser til usynlige og evige realiteter. At mænd og kvinder har deres øjne rettet mod det himmelske, gør dem ikke uegnet til dette livs pligter, men gør dem snarere mere virksomme og trofaste. Skønt det, der hører den evige verden til, synes at gribe deres sind, lægge beslag på deres opmærksomhed og omslutte hele deres væsen, medfører den åndelige oplysning en rolig, himmelfødt flid, der sætter den kristne i stand til at finde glæde i at udføre livets almindelige pligter. Vor daglige bekymringer og ansvar er prøver hvor det kommer frem om man vil være trofast i de små ting, så vi kan betros større ansvar. "Den, som er tro i det små, er også tro i det store, og den, som er uretfærdig i det små, er også uretfærdig i det store. Han som trofast har udnyttet sin Mesters talenter, vil høre anerkendende ord fra hans læber: "Vel, du gode og tro tjener, du har været tro over lidt, jeg vil sætte dig over meget; gå ind til din herres glæde."    
Satan arbejder hele tiden på at trænge den fremtidige verdens herlighed i baggrunden og drage hele opmærksomheden hen på det, der hører dette liv til. Han prøver at gøre det sådan, at vore tanker, vor higen og tragten er rettet mod de jordiske ting, så vi ikke kan se eller fatte evighedens værdier. Verden og dens bekymringer har for stor en plads, mens Jesus og det himmelske har en alt for ringe del af vore tanker og interesser. Vi bør samvittighedsfuldt udføre dagliglivets pligter, men det er også vigtigt, at vi frem for alt åndelig udvikler et hellig hengivenhed for vor Herre Jesus Kristus. Den største forhindring for vor åndelige vækst er at ikke udvise den tro der virker i kærlighed og renser sjælen. Megen blind vantro udvises over for løfter som er blevet optegnet for vor trøst og støtte. Vi behøver en mere forstandsmæssig kundskab til Bibelen, så vil kan forstå hvad der er Guds åbenbarede vilje.     
Tid og følelser optager vores sind så meget at vi næsten ikke ser op mod himlen. Det åndelige og evige er så uklart i forhold til almindelige verdslige ting, at vi ikke værdsætter deres værdi og betydning. Vi forbedre ikke vores muligheder for at studere Guds ord som vi skulle. Studiet af Guds kærlighed, der blev åbenbaret, da han gav sin Søn til frelse for faldne mennesker, vil røre hjertet og vække kræfter i sjælen som intet andet. Forløsningens værk er vidunderligt. Det er et mysterium i Guds univers. Men hvor ligegyldige mange er over for en så grænseløs nåde! Apostlen siger: "Heri består kærligheden, ikke at vi elsker Gud, men at han elsker os og sendte sin Søn som soner for vores synd." Hvis vore sanser ikke var blevet sløvet af synd og tanken på de mørke billeder, som Satan stadig holder frem for os, ville en brændende og uophørlig strøm af taknemmelighed flyde fra vore hjerter til ham, der daglig overøser os med velgerninger, som vi slet ikke har fortjent. De forløstes evige sang vil være en pris til ham, der har elsket os og tvættet os for vore synder i sit eget blod. Hvis vi nogen sinde skal synge den sang for Guds trone, må vi lære den her. Hvis vi meditere over Guds kærlighed, vil alle vores vaner vise at vi befinder os i en velafbalanceret, sund tilstand og vores åndelige kraft vil vokse når vi bruger den i tro og bøn og aktiv tjeneste for Gud. Vi har brug for den levende tro der bruges og som ved at blive brugt gøres perfekt.   

11 02 1890 Review and Herald Faren ved at tale om tvivl   
"Thi vor trængsel, der er stakket og let, virker uden mål og måde en evig vægt af herlighed for os, som ikke har blikket rettet mod de synlige ting, men mod de usynlige; thi de synlige varer kun til en tid, de usynlige varer evigt." Hvis vore tanker er fæstnet ved de evige ting, og ikke på jordiske ting, skal vi gribe den uendelige krafts hånd, og hvad kan da bedrøve os? Hvad kan få os til at tvivle? Hvad kan adskille vore sjæle fra Herren? Paulus siger: "Thi jeg er vis på, at hverken død eller liv eller engle eller ånde magter eller noget nuværende eller noget tilkommende eller kræfter. eller det høje eller det dybe eller nogen anden skabning vil kunne skille os fra Guds kærlighed i Kristus Jesus, vor Herre."    
Jeg er taknemmelig over at vi ikke overlades som bytte i Satans magt. Vi overlades ikke til at drive hid og did. Vi behøver ikke at forblindes af Satans bedrag, men må have vore øjne salvede, så at vi kan se tingene som de virkelig er. Guds børn må ikke lade Satan sætte sig selv mellem dem og deres Gud. Hvis I lader ham gøre dette, vil han fortælle jer at jeres problemer er de frygteligste, de hårdeste problemer noget menneske nogen sinde har båret. Han vil sætte sine forstørrende briller på jeres øjne, og vise alt i en overdreven form for jer, for at gøre jer modløse. I bør have jeres øjne salvet med himmelsk øjensalve. I bør tage Guds ord, som jeres rådgiver, og ydmyge jeres tvivlende sjæl over for Gud, og sige med brødebetynget hjerte: "Her, jeg lægger min byrde ned. Jeg kan ikke bære den. Den er for tung for mig at bære. Jeg lægger den ned for fødder af min medfølende Genløser."    
Vi må ikke tro at vi kan blive fri for prøvelser, for apostlen siger: "For at jeres prøvede tro ? som er langt mere værd end det forgængelige guld, der dog prøves ved ild ? må vise sig at blive til pris og herlighed og ære, når Jesus Kristus åbenbares." Guld prøves i ild, så slaggerne kan renses bort. Lad os da se prøvelserne som en fornuftig vej. Lad os ikke gennemgå dem med knurren og modløshed. Lad os ikke begå fejl ved at komme ud af dem. I trængsels tider må vi klynge os til Gud og hans løfter. Nogle har sagt til mig: "Får du ikke modløse stunder når du er under trængsler." "Taler du ikke til nogen om dine følelser?" "Nej; der er tid til tavshed, en tid til at holde tungen i tøjler, og jeg besluttede mig for at ikke sige et tvivlende eller formørkelsens ord, eller bringe formørkelsens skygge over dem jeg var sammen med. Jeg har sagt til mig selv, jeg vil bære renselsens ild; jeg bliver ikke fortæret. Når jeg taler, skal det være om lyset; det skal være om tro og håb til Gud; det skal være om retfærdighed, om godhed, om Kristi min frelsers kærlighed; det skal være at føre andres tanker hen mod himmelen og himmelske ting, til Kristi arbejde i himlen for os, og vort arbejde på jorden for ham."    
Kristus renser himlens tempel fra folkets synder, og vi må arbejde i harmoni med ham på jorden, rense sjælens tempel fra dens moralske urenhed. Hvis vi vil arbejde sådan, finder vi, at Guds Ånds liflige indflydelse vil virke i vort liv. Nåde, fred og kraft vil finde sin plads i stridigheder og svaghed, og i stedet for at tale om modløshed og tungsind, skal vi tale om Guds lys, kærlighed og glæde. Vi skal se på de ting, som er usynlige, som ikke er timelige, men er evige. Når vi involverer os i dette arbejde, vil Guds engle drage nær for at overføre guddommelig kraft, og kombinere himmelsk styrke med menneskelig svaghed. Så skal vi vokse i vor Herres billede. Vi skal lære, hvordan vi skal tro på ham, lære at overgive vore sjæle til ham, som til en trofast Skaber. Apostlen siger: "Gud er den, som virker i jer både at ville og at virke, for at hans gode vilje kan ske." Og som et resultat deraf, vokser vor mentale og åndelige styrke. Idet vi lærer af Kristus, skal vi forstå, hvordan vi skal holde vor åndelige styrke, vi skal få næring af Guds ord, og vi skal få den velsignede erfaring, som apostlen beskriver i disse ord: "Ham elsker I uden at have set ham; på ham tror I uden nu at se ham, og over ham skal I fryde jer med en usigelig og forherliget glæde."    
Guds børn vil glæde sig over alle disse ting til alle tider. Når der kommer problemer og vanskeligheder, vil du glæde dig, hvis du tror på Guds vise forudsigelser. Du behøver ikke vendte på en flygtig glad følelse, men i tro kan du gribe fast om løfterne og sende en takkesang op til Gud. Når Satan frister dig, udtal da ikke et ord af tvivl eller mørke. Du er selv herre over, hvem der skal råde i dit hjerte og beherske dit sind. Hvis du vælger at åbne døren for den ondes påvirkning, vil dit sind blive opfyldt af mistillid og oprørske spørgsmål. Du har lov at give udtryk for dine følelser, men enhver tvivl, du ytrer, er et frø, som vil spire og bære frugt i en andens liv og det vil være umuligt at modvirke dine ords indflydelse. Måske du selv helbredes efter din fristelses tid og fra Satans snarer, men andre, som er blevet påvirkede af dig, er måske ikke i stand til at undfly den vantro, som du har bidraget dem, Hvor betyder det dog meget, at vi kun taler sådan til vor omgangskreds, at det kan give dem åndelig kraft og oplysning. Lad os søge at løfte sjæle til Jesus, som vi ikke har set men elsker og lad os blive fyldt med ubeskrivelig glæde og herlighed.     
Der hænges hellige billeder op i erindringsværelset, med Jesus på, men lektioner om hans sandhed, med åbenbarelser af hans uforlignelige ynde. Hvis erindringsværelset var møbleret sådan, ville vi ikke finde vor lod utålelig. Vi vil ikke tale om andres fejl. Vore sjæle vil fyldes af Jesus og hans kærlighed. Vi vil ikke ønske at diktere Herren den vej, som han skal lede os. Vi vil elske Gud højest, og vor næste som os selv. Når Herrens glæde er i sjælen, vil du ikke kunne modstå den; du vil ønske at fortælle andre om den rigdom som du har fundet; du vil fortælle om Jesus og hans uforlignelige ynde. Vi bør hellige alt til ham. Vore tanker bør oplæres til at dvæle ved de ting som vil forherlige Gud; og hvis vore mentale kræfter helliges Gud, vil vore talenter vokse, og vi får flere og flere evner at give Mesteren. Vi bliver lysets kanaler for andre.    
Vi kan få en tæt forbindelse med Gud og med vor Frelser, og når vi er forbundet med Gud, skal vi være al lys i Herren, for i ham er der slet intet mørke. Men hvis vi forbinder os med Satan, får vi kun mørke, for han er denne mørke verdens hersker. Vi fyldes med knurren og beklagelser og onde tanker. I har kun anklagens ånd imod jeres brødre, og jeres sjæl vil adskilles fra jeres styrkes Kilde. Vi bør være taknemmelige over at det ikke er for sent på den dag, at rette det forkerte op. Vi har stadig privilegiet at komme til lysets og kraftens Kilde. Vi må stadig vokse op til mænds og kvinders fulde statur i Kristus Jesus. Men for at vokse i nåden og i vor Herre Jesu kundskab, må I meditere over hans kærlighed, I må tale om hans kraft og værtsætte hans nåde højt.    
Mens jeg var i England, var der en dag stor parade i gaderne. Det var i anledning af dronningens jubilæum. Alle talte om det. Butiksvinduerne var fulde af billeder og alle hævede Englands dronning til skyerne. Hvis vi kunne have fjernet billederne af dronningen og symbolerne på hendes herlighed og i stedet anbragte symboler for Jesu herlighed og majestæt, mon så ikke folk ville have anset os for at være religiøse fanatikere. De ville have troet at vi gik for vidt med religionen, og at vi ikke ved hvad det handler om. Men lagde ikke vor Mester sin kongedragt og sin herligheds krone bort? Ombyttede han . ikke sin Guddommelighed med menneskeskikkelse og kom til vor jord for at dø som et offer for mennesker? Hvorfor skulle vi så ikke tale om det? Hvorfor ikke dvæle ved hans enestående kærlighed? O, gid vore tunger måtte høre op med at være lammede, så vi kunne prise ham over for andre! O, gid den åndelige sløvhed, der er kommet over menneskers sjæle, måtte forsvinde, så vi kunne opdage Guds herlighed i Jesu Kristi ansigt! Vi skal være repræsentanter for vor Herre her på jorden. Er det ikke tid til at ændre tingenes orden? Til dig som kun har levet for selvet, vil du ikke skynde dig at forbinde dig med Kristus, verdens lys? Han kan ved vor medvirken videregive Himmelens lys til dem, som sidder i mørke. I, som har hævdet at kende Herren. I, som siger, at I har smagt og set, at Herren er god, lad det blive åbenbaret for jeres omgivelser. Pris over for andre ham, som har kaldet jer fra mørket til sit underfulde lys. Når mennesker kan lave et sådant postyr over dronningens jubilæum, når de kan udvise så stor begejstring over en dødelig skabning, kan vi så ikke tale om livets fyrstes herlighed, han, som snart skal komme i sin majestæt for at tage sine trætte, udslidte disciple til sig, for at åbne dødens fængsels porte og sætte fanger i frihed; for at give sine elskede, der sover, en herlig udødelighed? Hvorfor kan Kristus ikke blive et led i vor samtale? Vi er næsten hjemme. Lad os indgyde korsets trætte stridsmænd nyt mod. Lad os opmuntre den slidsomme rejsende. Lad os fortælle pilgrimmene og de fremmede på jorden, at vi snart skal nå til et bedre land, som endog er i Himmelen.  

18 02 1890 Review and Herald Hvordan skal vi møde et omstridt lære punkt?   
<i>Tale ved morgenmøde i Battle Creek, Michigan, 20 jun. 1890.</i><p>Vi må forstå tiden vi lever i. Vi forstår den kun delvis og opfatter den kun stykkevis. Jeg skælver når jeg tænker på hvilken fjende vi har med at gøre og hvor lidt vi er forberedt på kampen mod ham. Israels vanskeligheder og deres indstilling lige før Kristi første komme er blevet fremstillet for mig gang på gang, for at belyse Guds folks stilling og erfaring før Kristi andet komme. Jeg har fået at se, hvordan fjenden benytter enhver anledning til at få kontrol over jødernes sind. Også i dag forsøger han at forblinde Guds tjeneres sind, så de ikke skal kunne fatte den dyrebare sandhed.    
Da Kristus kom til vor verden, var Satan beredt til at møde ham og kæmpe mod ham på hver tomme af vejen fra krybben til Golgata. Satan havde beskyldt Gud for at kræve selvfornægtelse af englene, men han vidste ikke selv hvad det ville sige, for han ville ikke ofre noget for andre. Det var denne anklage Satan kom med mod Gud i himmelen og efter at den onde var fjernet fra himmelen, fortsatte han med at anklage Gud for at kræve det af andre, han ikke selv var villig til at yde. Kristus kom til verden for at imødegå disse anklager og for at åbenbare Faderen. Vi kan ikke forestille os hvilken fornedrelse og ydmygelse det var for ham at tage vor natur. Ikke at det i sig selv var en vanære at tilhøre menneskeheden. Men han var himmelens majestæt, ærens konge og han fornedrede sig til at blive et lille barn og blive underlagt et dødeligt menneskes behov og vanskeligheder. Han kom ikke til en høj position med rigdom og magt, men da han var rig, blev han for vor skyld fattig, for at vi ved hans fattigdom skulle blive rige. Han tog det ene skridt efter det andet i fornedrelse og ydmygelse. Han blev drevet fra by til by, for menneskene ville ikke tage imod verdens lys. De var fuldstændigt tilfredse med forholdene som de var.     
Kristus havde givet menneskene sandhedens dyrebare juveler, men de havde pakket dem ind i overtro og vildfarelse. Han havde givet dem livets ord, men de levede ikke efter det som kom fra Guds mund. Han så at verden ikke kunne finde Guds ord, for det var skjult under menneskers traditioner og forskrifter. Han kom for at vise verden det rette forhold mellem himmel og jord og for at give sandheden den plads den skal have. Kun Jesus kunne åbenbare den sandhed som menneskene måtte have del i, hvis de skulle frelses. Han alene kunne sætte frelsen ind i den rigtige ramme og det var hans opgave at rense den for vildfarelse og forkynde den for menneskene i dens himmelske lys.     
Satan blev vækket til modstand, for havde han ikke gjort alt hvad han kunne, lige siden syndefaldet, for at gøre lys til mørke og mørke til lys? Da Kristus forsøgte at fremholde sandheden om den rette vej til frelse, påvirkede Satan jødernes ledere og inspirerede dem til fjendskab mod verdens genløser. De bestemte sig for at gøre alt hvad de kunne for at forhindre at han skulle påvirke folket.     
Kristi hjerte var fyldt af en brændende længsel efter at kunne give præsterne del i sandhedens rige skatte. Men de var så fastlåst i det de havde, at det næsten var umuligt at vise dem sandhederne om hans rige. De havde ikke læst skrifterne rigtigt. Jøderne havde set frem til at Messias skulle komme, men de havde ventet at han skulle komme med al den herlighed som vil kendetegne hans andet komme. Fordi han ikke kom i kongelig majestæt, forkastede de ham fuldstændigt. Men det var ikke bare fordi han ikke kom i herlighed, at de nægtede at tage imod ham. Det var fordi han repræsenterede det rene og de var urene. Han udmærkede sig ved pletfri hæderlighed og renhed. Et menneske med en sådan karakter midt blandt korruption og ondskab, var ikke det de ønskede og han blev forkastet og foragtet. Hans pletfrie liv afslørede ondskaben i al sin hæslighed hos hans medmennesker.    
Ved hvert skridt blev Guds Søn angrebet af mørkets magter. Efter sin dåb blev han af Ånden drevet ud i ørkenen, hvor han blev fristet i fyrre dage. Folk har skrevet til mig og hævdet at Kristus ikke kan have haft samme natur som mennesket, for hvis han havde haft det, ville han være faldet for de samme fristelser. Hvis han ikke havde haft menneskets natur, kunne han ikke være blevet vort eksempel. Hvis han ikke havde del i vor natur, kunne han ikke være blevet fristet som mennesket blev. Hvis det ikke havde været muligt for ham at give efter for fristelse, kunne han ikke komme os til hjælp. Det var en betydningsfuld realitet at Kristus kom for at udkæmpe kampen som menneske på menneskehedens vegne. Hans fristelse og sejer fortæller at menneskene må efterligne mønsteret, de må få del i Guddommelig natur.     
I Kristus var det Guddommelige og det menneskelige forenet. Det Guddommelige blev ikke reduceret til menneskelighed. Det Guddommelige var fortsat Guddommeligt, men ved at være forenet med det Guddommelige, var det menneskelige i stand til at modstå de frygteligste fristelser i ørkenen. Denne verdens fyrste kom til Kristus da han var sulten efter den lange faste og foreslog at han skulle sige til stenene at de skulle blive til brød. Men i Guds plan for menneskers frelse var det forudsat at Kristus skulle lære at føle sult, fattigdom og alle menneskelige erfaringer. Han modstod fristelsen ved den magt som også mennesker har adgang til. Han tog fat i Guds trone. Der findes ikke noget menneske som ved tro på Gud ikke har anledning til at få del i den sande hjælp. Mennesket kan få del i Guddommelig natur. Der findes ikke noget menneske som ikke kan tilkalde hjælp fra himmelen i fristelsens og prøvens stund. Kristus kom for at åbenbare kilden til sin magt, for at mennesker aldrig skulle behøve at stole på deres egne menneskelige muligheder, uden at kunne bede om hjælp.     
De som vil sejre, må sætte alt det ind som de råder over. De må på deres knæ og bede inderligt om Guddommelig kraft. Kristus kom for at være vort eksempel og for at vise os at vi kan få del i Guddommelig natur. Hvordan? Ved at slippe bort fra frafaldet i verden, det som kommer af begæret. Satan vandt ikke over Kristus. Han kunne ikke træde på genløserens sjæl. Han kunne ikke knuse hans hoved, men han kunne hugge ham i hælen. Ved sit eksempel viste Kristus at mennesker kan bevare deres renhed. De kan få kraft til at modstå det onde, en kraft som hverken verden eller døden eller helvede kan mestre, en kraft som stiller dem der hvor de kan sejre sådan som Kristus sejrede. Det Guddommelige og det menneskelige kan være forenet i dem.     
Det var Kristi opgave at fremholde sandheden i evangeliets ramme og at forklare de bud og principper han havde givet faldne mennesker. De tanker han kom med, var hans egne. Han behøvede ikke at låne dem fra nogen, for han var selv ophavsmanden til al sandhed. Han kunne fremstille profeters og filosoffers ideer og alligevel bevare sit særpræg, for al visdom kommer fra ham. Han var kilden og ophavet til alt sandhed. Han var forud for alle og ved sin undervisning blev han den åndelige leder for alle kommende generationer.     
Det var Kristus som talte gennem Melkisedek, den højeste Guds præst. Melkisedek var ikke Kristus, men han var Guds stemme i denne verden, Faderens repræsentant. Kristus har talt i alle tidligere generationer, han ledede sit folk og var verdens lys. Da Gud valgte Abraham som sandhedens repræsentant, tog han ham væk fra hans land og fra hans slægt og satte ham til side. Han ønskede at danne ham efter sit eget mønster. Han ville undervise ham efter sin egen plan. Abraham blev ikke præget af denne verdens lærer, for han skulle lære at pålægge sine sønner og efterkommere at holde sig til Herrens vej og gøre det som er ret og rigtigt. Det er dette Herren ønsker vi skal gøre. Han vil at vi skal lære at have styr på vor familie og vore børn og lære dem at holde sig til Herrens vej     
Johannes blev kaldt til en særskilt opgave. Han skulle rydde vejen for Herren og gøre hans stier rette. Herren sendte ham ikke til profeternes og rabbinernes skole. Han førte ham bort fra beboede områder og ud i ørkenen for at han skulle kunne lære af naturen og naturens Gud. Gud ønskede ikke at præsterne og de skriftlærde skulle præge ham. Han fik en særlig opgave og Herren gav ham det budskab han skulle forkynde. Gik han så til de skriftlærde og præsterne for at få tilladelse til at forkynde budskabet? Nej, Gud tog ham væk fra dem for at han ikke skulle blive påvirket af deres indstilling og deres undervisning. Han var en røst som råber i ørkenen: "Hør, der er en som råber i ørkenen: "Ban Herrens vej i ørkenen, jævn en vej for vor Gud i det øde land. Hver dal skal hæves, hvert bjerg og hver høj skal sænkes, klippeland skal blive til slette og bakkeland til dal; Herrens herlighed skal åbenbares og alle mennesker skal se den. Herren selv har talt." (Es 40,3-5). Dette er netop det budskab vort folk må have. Vi nærmer os tidens slutning og budskabet lyder: Ryd vejen for Herren, fjern stenene og opsæt en standard. Folket må vækkes op. Nu er det ikke tiden til at råbe fred og ingen fare. Opfordringen lyder: "Råb af fuld hals, spar ikke på stemmen, løft din røst som hornet! Forkynd mit folk dets overtrædelse og Jakobs hus dets synder." (Es 58,1)."     
Lyset fra Herrens herlighed strålede ned på ham som er vor repræsentant og dette viser at Herrens herlighed også kan skinne på os. Med sin menneskelige arm favner Jesus menneskeheden og med sin Guddommelige arm greb han fat i Den Eviges trone. Sådan blev mennesket forbundet med Gud og jorden med himmelen.    
Lyset fra Guds herlighed må falde på os. Vi må blive salvet med hellig salve fra det høje. Hvor intelligent og lært en person end er, så er han ikke kvalificeret til at undervise hvis han ikke har et fast tag i Israels Gud. Den som har samfund med himmelen, vil gøre Kristi gerninger. Den som tror på Gud, vil have magt til at påvirke medmennesker. Da vil han søge efter de fortabte får af Israels hus. Hvis Guddommelige kraft ikke bliver forenet med menneskelig indsats, har jeg ingen tro på hvad selv det største menneske kan udrette. Den Hellige Ånd mangler i vor bevægelse. Ingenting skræmmer mig mere end at være vidne til strid blandt trosfæller. Vi er på farlig grund hvis vi ikke kan komme sammen som kristne og på en venlig og hensynsfuld måde drøfte Bibelens lære. De som ikke med et åbent sind kan undersøge beviser for et standpunkt som afviger fra deres eget, er ikke skikket til at undervise i nogen gren af Guds værk. Hvad vi behøver, er at blive døbt med Den Hellige Ånd. Uden den er vi ikke mere skikket til at drage ud i verden end disciplene var da deres Herre var blevet korsfæstet. Jesus vidste hvad de manglede og han sagde de skulle blive i Jerusalem til de fik kraft fra det høje. Enhver lærer må være villig til selv at lære, så hans øjne kan blive salvet til at se og forstå beviserne på at Guds sandhed er i udvikling. Strålerne fra retfærdighedens sol må få lov til at skinne ind i hans eget hjerte, hvis han ønsker at have lys til andre.     
Ingen er i stand til at fortolke og forklare Skriften, uden ved Den Hellige Ånds hjælp. Men når du tager Guds ord frem med et ydmygt, lærevilligt hjerte, vil Guds engle være ved din side for at give dig bevis for sandheden. Når Guds Ånd hviler over jer, vil I ikke være fulde af modvilje hvis en anden persons standpunkt må drøftes. Der vil ikke være en sådan anklagens og kritikkens ånd som Satan inspirerede jødernes leder til at møde Kristus med. Jeg siger til jer som Kristus sagde til Nikodemus: "I må fødes på ny." "Den, der ikke bliver født på ny, kan ikke se Guds rige." (Joh 3,7.3). I må have Guddommeligt præg før I kan fatte sandhedens hellige krav. Hvis en lærer ikke selv er elev i Kristi skole, er han ikke skikket til at undervise andre.     
Vi må komme i et sådan forhold til hverandre at al modsætning forsvinder. Hvis jeg tror at jeg har lys, er det min pligt at lægge det frem. Hvis jeg skulle rådføre mig med andre om det budskab Herren ønsker jeg skal fremholde, kunne døren blive lukket så lyset ikke nåede frem til dem Gud havde sendt det til. Da Jesus på vejen ind i Jerusalem nærmer sig skråningen ned fra Oliebjerget, "begyndte hele discipelskaren glad at prise Gud med høj røst for alle de mægtige gerninger, de havde set. De råbte: Velsignet være han, som kommer, kongen, i Herrens navn! Fred i himlen og ære i det højeste! Nogle farisæere i skaren sagde da til ham: "Mester, sæt dine disciple i rette!" Men han svarede: "Jeg siger jer: "Hvis de tier, vil stenene råbe." (Luk 19,37-40).     
Jøderne forsøgte at standse forkyndelsen af budskabet som Guds ord havde forudsagt skulle blive forkyndt, men en profeti må opfyldes. Herren siger: "Se, jeg sender profeten Elias til jer, før Herrens dag kommer, den store og frygtelige." (Mal. 3,23) En eller anden skal komme i Elias' ånd og kraft og når han kommer, vil folk måske sige: "Du er alt for nidkær du fortolker ikke skrifterne rigtigt. Lad mig vise dig hvordan du skal forkynde budskabet."     
Der er mange som ikke kan skelne mellem det som kommer fra Gud og det som kommer fra mennesker. Jeg skal fortælle sandheden som Gud giver mig den. Hvis I fortsætter med at finde fejl og at have en stridbar ånd, vil I aldrig kende Guds vilje. Jesus sagde til disciplene: "Endnu har jeg meget at sige jer, men I kan ikke bære det nu." (Joh 16,12). De var ikke sådan indstillet at de ville finde glæde i det hellige og det evige, men Jesus lover at sende talsmanden. Han skulle lære dem alt og minde dem om alt hvad Jesus havde sagt til dem. Brødre, vi må ikke sætte vor lid til mennesker. "Stol ikke på mennesket, hvis åndedrag er et vindpust; hvad regnes det for?" (Es 2,22). I er hjælpeløse, søg hjælp hos Jesus. Det er ikke rigtigt at drikke af kilden i dalen når der er en kilde oppe på bjerget. Lad os forlade kilden dernede og komme op til kilden deroppe! Hvis der er et sandhedspunkt I ikke forstår og ikke kan blive enige om, så studere det. Sammenlign skriftsted med skriftsted og grav dybt efter sandheden i Guds ord. I må lægge jer selv og jeres meninger på Guds alter. Læg alt bort af forudfattede ideer og lad Guds Ånd lede jer til hele sandheden.     
Min bror sagde en gang at han ikke ville høre noget om det vi lærer. Han var bange for at blive overbevist. Han ville hverken komme til møder eller høre på drøftelser. Men senere sagde han, at han indså, at han var lige så skyldig som om han havde hørt det. Gud havde givet ham anledning til at lære sandheden at kende og han ville holde ham ansvarlig for denne anledning. Der er mange iblandt os som har fordomme mod de læresætninger som nu bliver diskuteret. De vil ikke komme for at høre og vil ikke undersøge sagen, men de kommer med deres indvendinger i mørket. De er tilfredse med deres tilstand. "Siger du: Jeg er rig, jeg har samlet til huse og mangler intet og du ikke ved, at hvis nogen er elendig og ynkelig og fattig og blind og nøgen, er det dig, så råder jeg dig til hos mig at købe guld, der er lutret i ild, for at du kan blive rig og hvide klæder at iføre dig, for at din nøgenheds skam ikke skal ses og salve dine øjne med, for at du kan se." (Åb 3,17-18)     
Denne tekst passer på dem som lever når budskabet lyder, men som ikke vil lytte til det. Hvordan kan du vide om Herren ikke giver nye beviser for sin sandhed, idet han sætter dem ind i en ny sammenhæng så Herrens vej kan blive ryddet? Hvilke planer har du lagt for at et nyt lys kan nå Guds folk? Hvilket bevis har du for at Gud ikke har sendt lys til sine børn? Al selvsikkerhed, egenkærlighed og stolthed over egen opfattelse må vi lægge bort. Vi må sidde ved Jesus fødder og lære af ham som er talsmand af et ydmygt hjerte. Jesus underviste ikke sine disciple på samme måde som rabbinerne underviste deres. Mange af jøderne kom og hørte på når Jesus åbenbarede frelsens hemmeligheder. De kom ikke for at lære, men for at kritisere og om muligt opdage svagheder, så de kunne have noget at vække folks fordom med. De var tilfredse med den kundskab de havde. Men Guds børn må kende den sande hyrdes stemme. Er dette ikke en tid hvor vi skal faste og bede! Der er fare for strid iblandt os, at vi kan komme i modsætningsforhold til hverandre på grund af et omstridt punkt. Skal vi da ikke søge Gud alvorligt og ydmygt for at få at vide hvad der er sandhed.    
Natanael var til stede da Johannes pegede på Frelseren og sagde: "Se, dér er Guds lam, som bærer verdens synd." (Joh 1,29) Natanael så på Jesus, men han blev skuffet over hans udsende. Kunne han som har spor af slid og fattigdom, være Messias? Jesus var en arbejdsmand. Han havde arbejdet sammen med fattige slidere og Natanael gik sin vej. Men han tog ikke noget fast standpunkt til hvad og hvem Jesus var. Han knælede ned under figentræet og søgte Gud for at få at vide om denne mand var Messias. Mens han var der, kom Filip og sagde; "Ham, som Moses har skrevet om i loven og ligeså profeterne, ham har vi mødt, Jesus, Josefs søn, fra Nazaret." Men ordet Nazaret vækkede igen vantroen hos ham og sagde: "Kan noget godt komme fra Nazaret?" Filip sagde til ham" "Kom og se!" Jesus så Nathanael komme hen imod sig og sagde om ham: "Se, dér er sandelig en israelit, som er uden svig. "Nathanael spurgte ham: " Hvorfra kender du mig? Jeg så dig, før Filip kaldte på dig, mens du var under figentræet." (Joh 1,45-48).     
Ville det ikke være godt for os at gå ind under figentræet og bede Gud åbenbare for os hvad der er sandhed? Ville Gud ikke komme os nær som hos Natanael? Han trodsede Herren og udbrød: "Rabbi, du er Guds søn, du er Israels konge!" Jesus sagde til ham: "Tror du, fordi jeg sagde til dig, at jeg så dig under figentræet? Du skal få større ting at se end det." Og han sagde til ham: "Sandelig, sandelig siger jeg jer: I skal se himlen åben og Guds engle stige op og stige ned over Menneskesønnen" (Joh 1,49-51)     
Dette vil vi opleve hvis vi har samfund med Gud. Han ønsker at vi skal søge hjælp hos ham og ikke hos mennesker. Han ønsker at vi skal få et nyt hjerte og han ønsker at sende os lys fra sin trone. Vi må kæmpe med enhver vanskelighed, men når et omstridt punkt bliver taget op, skal I ikke søge andres mening før I træffer jeres beslutning. Nej, gå til Gud. Fortæl hvad I ønsker. Tag Bibelen frem og led som efter skjulte skatte.    
Vi går ikke dybt nok når vi søger efter sandheden. Enhver som tror på sandheden for vor tid, vil komme i situationer hvor det er nødvendigt at gøre regnskab for den tro som bor i os. Guds folk vil blive kaldet til at stå for myndighederne og landets ledere og de må være sikre på at de kender sandheden. De må være omvendt til Gud. Han kan på et øjeblik lære jer mere ved sin Hellige Ånd end I kan lære af denne verdens store personligheder. Universet følger med i striden som er i gang her i verden. Til en uendelig høj pris har Gud sørget for at enhver får anledning til at lære og kende det som kan gøre ham vis til frelse.    
Når et budskab kommer til Guds folk, skulle de ikke gå imod det. De skulle undersøge det med Ordet og vidnesbyrdet. Hvis det ikke består denne prøve, er det ikke sandhed. Gud ønsker at vore forstands evner må vokse. Han vil give os sin nåde. Hver dag kan vi have et festmåltid, for Gud kan åbne hele himmelens skatkammer for os. Vi skal være ét med Kristus, som han er ét med Faderen og Faderen vil elske os som han elsker sin Søn. Vi kan få den samme hjælp som Kristus fik og vi kan blive styrket i enhver vanskelig situation, for Gud vil værne om os på alle vore veje. Han vil beskytte os under alle forhold og når vi bliver ført frem for myndighederne, behøver vi ikke at tænke på hvad vi skal sige på forhånd. Gud vil give os det på nødens dag. Må Gud hjælpe os til at sidde ved Jesu fødder og lære af ham, før vi forsøger at lære andre.  

11 03 1890 Review and Herald Kristus bad for enighed iblandt Sine disciple.*   
Der er dyrebare ord i Kristi bøn for sine disciple. Han sagde: "Hellige Fader! bevar dem i dit navn (det, som du har givet mig), så de nå være ét ligesom vi. . . . . . Ikke alene for disse beder jeg, men også for dem, som ved deres ord kommer til tro på mig, at de alle må være ét, ligesom du, Fader! i mig, og jeg i dig, at også de må være ét i os, så verden må tro, at du har sendt mig."    
Den enhed og harmoni, der burde herske blandt Kristi disciple, er beskrevet i følgende ord: "Så de må være ét ligesom vi." Men hvor er der mange, der trækker sig tilbage og synes at mene, at de har lært alt, hvad der er nødvendigt at lære. Brødre, hvor er jeres ansvar for disse? Har I inviteret dem til at komme og søge Gud og høre det ord der er dyrebart for jer? Nyder I lyset medens I er villig til at lader andre blive i mørket? Vi ønsker at alle vores brødre skal have de samme velsignelser som vi har. De, der vælger at stille sig i udkanten af lejren, kan ikke vide, hvad der foregår i dens midte. De må komme helt ind i midten, for vi må som et folk være forenet i tro og mål. Jesus bad om at alle hans disciple måtte være et. "Hellig dem i sandheden; dit ord er sandhed. Ligesom du har udsendt mig til verden, har jeg også udsendt dem til verden." Joh 17,17-18. Det er gennem dette fællesskab, vi overbeviser verden om Kristi mission og viser vort Guddommelige stempel for verden. "Den herlighed, du har givet mig, har jeg givet dem, for at de skal være ét, ligesom vi er ét," Joh 17,22. Det er det vi ønsker. Det er det vi venter på, mere af Kristi lys til at oplyse vor sti, at vi må gå fremad med det hellige lys på vores ansigter, at vi må gøre et indtryk på dem vi kommer i kontakt med.    
 "Jeg i dem og du i mig, for at de må være fuldkommen ét, så verden kan forstå, at du har sendt mig og har elsket dem, ligesom du har elsket mig. Joh 17,23. Kan vi fatte betydningen af disse ord? Kan vi tage det til indtægt. Kan vi måle denne kærlighed? Den tanke, at Gud elsker os, som han elsker sin Søn, burde få os til i taknemmelighed at prise ham. Der er skaffet udvej for, at Gud kan elske os, som han elsker sin Søn, nemlig gennem vor enhed med Kristus og hinanden. Vi må komme til kilden hver især og selv drikke. Måske er der tusinder rundt om os, der drikker af frelsens kilde, men vi vil ikke blive vederkvæget, før vi selv drikker af den helbredende kilde. Vi må selv se Guds ords skønhed og lys og tænde vort lys ved det Guddommelige alter, så vi kan gå ud i verden og holde livets ord op som en klar, skinnende lampe. Dem som ikke kommer til Guds ord for lys til sig selv, vil ikke have lys til at sprede videre til andre.     
Hvor dyrebare er disse ord! "Fader! Jeg vil, at hvor jeg er, skal også de, som du har givet mig, være hos mig, så de må skue min herlighed", som du har givet mig: for du elskede mig før verdens grundlæggelse" Kristus vil, at vi skal se hans herlighed. Hvor? I det himmelske rige. Han ønsker, at vi skal være ét med ham. Hvilken tanke! Hvor villig gør den mig ikke til at ofre hvad som helst for hans skyld! Han er min kærlighed, min retfærdighed, min trøst, min glædeskrone, og det er hans vilje, at vi skal se hans herlighed. Hvis vi følger ham i hans ydmygelse, i hans selvopofrelse, i prøvelse, vil vi se ham, som han er, vi vil se hans herlighed; og hvis vi ser hans herlighed, vil vi få del i den.    
Han siger: "Retfærdige Fader! Verden har ikke kendt dig, men jeg har erkendt dig, og disse har erkendt, at du har sendt mig." O, hvor lidt vi kender ham! Han siger, at verden ikke har kendt Faderen. Gud forbyde, at nogen af dem, der har sandheden, skal være blottet for kundskaben om Gud! O, må Kristus kunne sige om os: "Men disse har kendt dig!"    
 "Og jeg har kundgjort dem dit navn og vil kundgøre dem det, for at den kærlighed, du har elsket mig med, skal være i dem, og jeg i dem." Dette er også vort arbejde - at åbenbare Faderen, at bekendtgøre hans navn. Vi har hørt hans stemme mere direkte i det budskab som er gået ud de sidste to år, og bekendtgjort Faderens navn for os - " Herren, Herren, Gud, som er barmhjertig og nådig, langmodig og rig på miskundhed og trofasthed, som bevarer miskundhed mod tusinder, som tilgiver brøde, overtrædelse og synd, men ikke lader den skyldige ustraffet."    
O om vi måtte samle vor tros styrke op, og sætte vore fødder på klippen Kristus Jesus! Du skulle tro at han vil holde dig fra at falde. Årsagen til at du ikke har mere tro på Guds løfter, er at dit sind er adskilt dig fra Gud, og fjenden gerne vil have det sådan. Han har kastet sin skygge mellem os og vor Frelser, så vi ikke kan se hvad Kristus er for os, eller hvad han kan være. Fjenden ønsker ikke at vi skal forstå hvilken trøst vi finder i Kristus. Vi er blot lige begyndt at få et lille glimt af hvad tro er; for det er vanskeligt for dem, som er blevet optaget af vantroens mørke billeder, og se alt andet end mørket. Måtte Gud hjælpe os til at samle hans løfters juveler op, og besmykke erindringens lokale med hans ords ædelstene. Vi bør bevæbne os med Guds løfter. Vore skoler bør barrikaderes med dem. Når Satan kommer ind med sit mørke, og forsøger at udfylde sjælen med tungsind, gentager jeg nogle af Guds dyrebare løfter. Når vort arbejde bliver vanskeligt på grund af den vantro vi møder i folks hjerter, hvor troen burde blomstre, gentager jeg igen og igen: "Thi figentræet blomstrer ikke, vinstokken giver intet, olietræets afgrøde svigter, markerne giver ej føde. Fårene svandt af folden, i staldene findes ej okser. Men jeg vil frydes i Herren, juble i min Frelses Gud." Når jeg gør dette, fylder lyset af Guds herlighed min sjæl. Jeg vil ikke se på mørket.    
Vi må opløfte Golgatas Menneske; og måtte enhver af jer lære at ophøje Kristus før du forlader dette møde, - før du går ud for at arbejde for andre. Måtte nye kapitler af erfaring åbne sig for dig, om den tillid som du måtte have til Gud. Frelseren spørger: Men når Menneskesønnen kommer, mon han så vil finde troen på jorden?" Satan kaster sin mørke skygge mellem dig og din Gud; han har omgivet folk i stort mørke, men du må have lyset fra Guds trone, du måtte rodfæstes og grundfæstes i sandheden, så at når du kommer ind i deres nærhed, som gemmer på vildfarelse, måtte du ikke formørke deres indflydelse, og rystes bort fra det dyrebare lys.    
Paulus formanede Timoteus: "Og nu du, mit barn! hent kraft fra nåden i Kristus Jesus; og hvad du hørte af mig i mange vidners nærværelse, skal du betro til pålidelige mennesker, som vil være duelige til også at lære andre." Dette er hvad vi skal gøre: Vi er på missionens jord, og vi bør bede for at Gud må oprøre deres sind som ikke lader til at føle deres behov noget mere end de har nu, så de måtte søge efter lys fra Guds trone. Vi bør ikke findes som forkrøblede mennesker, og have hængt vor tvivl op på knager, om det lys som Gud har sendt til os. Når du bliver opmærksom på et lærepunkt som du ikke forstår, så gå til Gud på dine knæ, så du kan forstå hvad der er sandhed, og man ikke finder dig ligesom jøderne, der kæmpede imod Gud. Lyset kom til dem, men de elskede mørket frem for lyset. Når vi advarer mennesker til at acceptere intet anden end sandheden, bør vi også advare dem til at ikke bringe deres sjæle i fare, ved at forkaste lysets budskaber, men presse mørket ud ved alvorligt studium af Guds ord. Alle bør udvises større forsigtighed, så vi ikke forkaster det som er sandhed. Vi behøver en levende erfaring. Hvad tro angår, er vi ligesom små børn, der er ved at lære at gå. Idet et lille barn tager sine første skridt, vakler det ofte og falder; men det rejser sig igen og lærer til sidst at gå selv. Vi må lære, hvordan man tror på Gud. Vi må ikke se på vore følelser, men kende Gud gennem levende tro. Se på høvedsmanden, der kom til Kristus, som et eksempel på ægte tro... Hvilken slags kraft troede denne høvedsmand, at Kristus besad? Han vidste, at det var Guds kraft. Han sagde: "Jeg er jo selv en mand, som står under kommando og har soldater under mig, og siger jeg til den ene: 'Gå!' så går han." Høvedsmanden så med troens øjne, at Guds engle var rundt om Jesus, og at hans ord ville befale en engel at gå til den lidende. Han vidste, at hans ord ville gennemtrænge kammeret, og at hans tjener ville blive helbredt. Og hvordan bifaldt Kristus ikke denne mands tro! Han udbrød: "Så stor en tro har jeg ikke fundet hos nogen i Israel.    
Hvilken slags kraft tænkte denne høvedsmand var overdraget til Jesus? Han vidste at det var Guds kraft. Han sagde: "Jeg er jo selv en mand, som står under kommando og har soldater under mig; og siger jeg til den ene: "Gå!" så går han; og til den anden: "Kom!" så kommer han". Høvedsmanden så med troens øje at Guds engle var helt omkring Jesus, og det at hans ord ville befale en engel til at tage til den lidende. Han vidste at hans ord ville gå ind i kammeret, og at hans tjener vil blive helbredt. Og hvordan Kristus anbefalede denne mands tro! Han udbrød: "Så stor en tro har jeg ikke fundet hos nogen i Israel."    
Der er mange uden for vort folk som er i Guds gunst, fordi de har levet op til al det lys som Gud har givet dem. For i næsten to år har vil til skønnet folk til at komme frem og acceptere sandhedens lys om Kristi retfærdighed, og de vidste ikke om de skulle gribe fat i denne dyrebare sandhed eller ej. De er bundet op med deres egne idéer. De lader ikke Frelseren komme ind. Jeg har gjort hvad jeg kan gøre for at bringe den sag. Jeg kan tale til øret, men jeg kan ikke tale til hjertet. Skal vi ikke rejse os, og få denne vantroens indstilling ud? Skal vi ikke knuse Satan under vore fødder. Jeg bønfalder dig: Kom frem hvor det levende vande flyder.    
I går morges stod jeg op med sjælspine, og jeg kunne blot sige: "Herre, du ved alt om dette. Mit hjerte er bebyrdet, og du ved at jeg ikke kan bære dette. Jeg må have mere hjælp end jeg har fået før. Du ved at når jeg ser mennesker tage en stilling imod dit ord, er jeg knust under denne byrde, og jeg kan ikke gøre noget uden din hjælp." Medens jeg bad var det som om en bølge af lys faldt over mig, og en stemme sagde: "Jeg vil være med dig for at styrke dig." Siden da har jeg hvilet i Jesus. Jeg kan skjule mig i ham. Jeg skal ikke bære denne byrde længere. Jeg skal lægge den ned for fødderne af min Genløser.    
Brødre, skal vi ikke alle efterlade vore byrder der? og når vi forlader dette møde, måtte det være med sandheden brændende i vore sjæle som var der ild i vore ben. I vil møde dem som vil sige: "I er for ivrige for denne sag. I er for alvorlige. I vil ikke kunne nå Kristi retfærdighed, og få så meget ud af dette. I burde forkynde loven." Som et folk skal vi prædike loven, til vi er lige så tørre som Gilboas høje, som hverken fik dug eller regn. Vi skal prædike Kristus i loven, og det vil blive saft og næring i forkyndelse som vil være mad for Guds hungrende folk. Vi må ikke stole på vore egne fortjenester i det hele taget, men stole på Jesus fra Nazaret." Vore øjne må salves med øjen-salve. Vi må drage nær til Gud, og han vil drage nær til os, hvis vi kommer ind på vor egen bestemte vej. O om I måtte gå ud som disciplene gjorde efter pinsefestens dag, og så vil dit vidnesbyrd have en levende ring, og sjæle vil omvendes til Gud.  

1 04 1890 Review and Herald Omvendelse ~ Guds gave   
Mange har forkerte meninger med hensyn til omvendelsens karakter. De tror, at de ikke kan komme til Kristus, med mindre de først viser anger og at selve det at angre, gør dem skikkede til at få syndsforladelse. Det er sandt, at anger går forud for syndsforladelse, for det er kun det brudte og sønderknuste hjerte, som vil føle behov for en frelser. Men er synderen nødt til at angre og omvende sig, før han, hun kan komme til Jesus? Skal omvendelsen gøres til en stopklods mellem synderen og frelseren? Jesus har sagt: "Og jeg, når jeg er blevet ophøjet fra jorden, vil jeg drage alle til mig" (Joh 12,32) Kristus drager bestandig mennesker til sig, medens Satan har lige så travlt med at søge på enhver tænkelig måde at drage mennesker bort fra deres Forløser. Synderen må få syn for Kristus, Frelseren, der døde for alverdens synder og ved at han ser det Guds lam på Golgatas kors, begynder forløsningens under at gå op for ham og Guds godhed leder ham til omvendelse.     
Vise og kloge mennesker grunder dybt over frelses planen og dog er den så enkel at selv et barn kan fatte den. Ved at dø for syndere udviste Kristus en så dyb ufattelig kærlighed, at vort hjerte gribes ved at indse det, så samvittigheden vækkes og sjælen ledes til at spørge "Hvad er dog synden, når der krævedes et sådant offer for at udfri de skyldige?" Johannes, den højtelskede discipel erklærer: "Enhver, der gør synd, begår dermed også lovbrud, ja, synd er lovbrud." (Joh 3,4) Apostelen Paulus instruerer angående frelses planen. Han siger: "I ved, hvordan jeg ikke har undladt at forkynde jer og lære jer både offentligt og i hjemmene alt, hvad der kunne være jer til gavn; både for jøder og grækere har jeg vidnet om omvendelsen til Gud og troen på vor Herre Jesus Kristus." (Apg 20,20-21) Johannes siger om frelseren: "Og I ved, at han åbenbaredes, for at han skulle borttage synden og der er ikke synd i ham. (1Joh 3,5)     
Den levende sandheds lærer ikke, at synderen må omvende sig før han kan modtage Kristi indbydelse: "Kom hen til mig, alle i som er trætte og tyngede af byrder og jeg vil give jer Hvile," (Matt 11,28) Vi må komme til Kristus, fordi vi ser ham som vor Frelser, vor eneste hjælper, så at vi kan blive i stand til at omvende os, for hvis vi kunne omvende os uden at komme til Kristus, kunne vi også blive frelst uden Kristus. Det er den rene ophøjede kraft der udgår fra Kristus, der leder til ægte omvendelse. Peter fremstiller den sag klart når han siger: "Ham har Gud med sin højre hånd ophøjet til fører og frelser for at give Israel omvendelse og syndernes forladelse." Omvendelse er lige så vel en gave fra Kristus, som tilgivelse er det og sand omvendelse kan ikke findes i det hjerte, Jesus ikke har virket i. Vi kan lige så lidt omvende os, uden Kristi Ånd vækker samvittigheden, som vi kan få tilgivelse uden Kristus. Kristus drager syndere til sig ved sin død på korset for os, det mildner hjertet, gør indtryk på sindet og giver anger og omvendelse i sjælen.     
Paulus siger: "Jeg levede engang uden loven, men da budet kom levede synden op (menes afsløredes derved) og jeg døde derved." (læs Rom 7-8) Hvem andre end Helligånden mindede Paulus om budene. Jesus sagde: "Talsmanden, Faderen vil sende i mit navn, han skal lære jer alle ting og minde jer om alt, hvad jeg har sagt jer. (Joh 14,26) Paulus fortsætter, "og det viste sig, at budet, som var til liv blev til død, for da synden fik en anledning ved budet, bedrog den mig og dræbte mig ved det. Altså er loven vel hellig og budet helligt og retfærdigt og godt. Blev da noget godt til død for mig? Nej langtfra! Men det var synden, der blev det, for at det skulle blive åbenbart, at den var synd (da den jo ved noget godt bragte død over mig), for at synden ved hjælp af budet skulle vise sig i sin grænseløse syndighed."     
Det sker, at mennesker skammer sig over deres syndige levevis og opgiver nogle af deres dårlige vaner før de vågner op til åbent at modtage Kristus; men det er ved Evangeliets kraft, ved Kristi nåde, at de får trang til at ændre deres opførsel. Ubevidst for dem arbejder Helligånden på karakteren og samvittigheden vækkes op og anspores og livet udadtil ændres til det bedre. Og efterhånden, som Kristus drager dem og får dem til at se hen til hans kors og se på ham, hvem deres synd gennemborede, bliver hans bud forankret i deres hjerter. Nu afsløres for dem det onde i deres egen sjæl, sjælens dybt rodfæstede syndighed. De begynder at forstå en del om Kristi retfærdighed og udbryder: "Var al den kærlighed, al den lidelse, al den ydmygelse nødvendig, for at vi ikke skulle fortabes, men have evigt liv?" De forstår, at det er Guds godhed, der leder til omvendelse. En sådan omvendelse rækker ud over vore egne kræfters rækkevidde, den kan kun fås af Jesus, som steg op i det høje og giver menneskene gaver. Kristus er kilden til enhver god tilskyndelse. Han er den eneste som kan vække fjendskab imod synden i det menneskelige hjerte. Han står bag os med sin kraft, hvis vi ønsker frelse. Ingen sjæl kan angre og omvende sig uden ved Kristi nåde. Synderen må bede for at få at vide, hvorledes han skal omvende sig. Gud åbenbarer Kristus for synderen og når han ser Guds søns rene sind, lærer synderen at forstå syndens karakter. Ved tro skabes der i hans hjerte gennem Kristi arbejde og kraft, fjendskab i mod synden og Satan. Dem, Gud tilgiver, gør han først retfærdige.     
Den behagelig antagelse, at alt, hvad man har at gøre, er udelukkende at tro, har ødelagt tusinder ja titusinder, fordi så mange har kaldt det tro, som ikke er tro; men blot en kirkelig læresætning. Men må kunne regne med mennesket, som et intelligent væsen, der ikke skal bæres som en passiv byrde af Herren; men skal samvirke harmonisk med Kristus. I kampen for herlighed, ære og udødelighed må mennesket indtage sin anviste arbejdsplads. Gud opfordrer mennesket til at bruge et hvert talent han har lånt det, at benytte enhver kraft, han har givet; for mennesket kan aldrig frelses med ulydighed og ligegyldighed. Kristus kæmpede i alvorlig bøn og opsendte bønner med høje råb og tårer for dem, for hvis frelse han kom til jorden. Derfor hvor ærligt og inderligt skulle vi ikke bede utrætteligt. Hvor vigtigt er det ikke at hente hjælp ved stadig bøn om hjælp, den hjælp, der kun kan komme fra Herren. Hvis du finder tid og stemme til at bede, vil Herren finde tid og stemme til at svare dig.     
Nogle af vore brødre har givet udtryk for en frygt for, at vi skal dvæle for længe ved emnet frelse ved tro, men jeg håber og beder om at ingen vil være nødt til at føle sig alarmeret, for der er ingen fare ved at fremstille dette emne, som det fremtræder i skriften. Hvis der ikke havde været nogen mangel på tilstrækkelig instruktion af Guds folk i tidligere perioder, ville det ikke være nødvendigt at påkalde opmærksomheden nu. Nogle af vore brødre tager ikke imod Guds budskab med hensyn til dette emne. De viser sig ængstelige ved tanken om, at nogen af vore præster skulle forny deres undervisning og ændre på de gode gamle doktriner. Vi spørger: "Er det ikke på tide, nyt lys skulle komme til Guds folk, for at vække dem til større alvor og højere målsætning. De overstrømmende og dyrebare løfter, der er givet os i de Hellige skrifter, var for en stor del tabt af syne, akkurat som fjenden af al retfærdighed planlagde, at det skulle være. Han kastede sin egen mørke skygge imellem os og vores Gud, for at vi ikke skulle se Guds sande natur. Herren har forkyndt, at Han er nådig og barmhjertig og har godhed i overmål og sandhed.     
Adskillige har skrevet til mig for at spørge om budskabet retfærdiggørelse ved tro, er den tredje engels budskab? "Det er i sandhed den tredje engels budskab." Profeten erklærer: "og derefter så jeg en anden engel komme ned fra himmelen, han havde stor magt og jorden blev oplyst af hans herlighed." Strålende lysskær, herlighed og magt vil blive forbundet med den tredje engels budskab og virke overbevisende ved udfoldelsen af Åndens kraft. Hvorledes vil nogen som helst af mine brødre vide, hvornår dette lys vil komme til Guds folk? Indtil nu har vi helt sikkert ikke set det lysskær, der svarer til den beskrivelse. Gud oplyser sit folk og så mange, som vil tage imod det, vil indse det syndige ved at forblive lunkne, de vil bøje sig for det Sande Vidnes råd, når han siger:" ..... vær derfor nidkær og omvend dig! Se jeg står for døren og banker, om nogen hører min røst og åbner døren, da vil jeg gå ind til ham og holde nadver med ham og han med mig." (Åb 3,19-20)     
Kirken beskrives som værende i en selvtilfreds, selvbehagelig, stolt, uafhængig position, ligegyldig overfor sin egen ynkelige elendige tilstand. Ved sin holdning siger den: "Jeg er rig, jeg har vundet rigdom og trænger ikke til noget." Hvor mange er der ikke, der i dag påberåber sig, at de holder Guds bud og som dog befinder sig i samme tilstand som menigheden i Laodikea, "De er hverken varme eller kolde." Men medens mange muligvis er tilfredse med deres lunkne indstilling, behager det langt fra Herren, som erklærer, at med mindre, du er nidkær og omvender dig vil han udspy dig af sin mund." (Åb 3,16) Han siger: "- du ved ikke, at netop du er elendig og ynkværdig og fattig og blind og nøgen, derfor råder jeg dig til hos mig at købe guld lutret i ild så du kan blive rig og hvide klæder at iføre dig, så din nøgenheds skam ikke skal blive åbenbar og øjensalve til at salve dine øjne med, så du kan se."     
Det guld Jesus vil have os til at købe hos ham, er guld prøvet i ild, det er troens og kærlighedens guld, hvori intet urent er tilsat. Den hvide klædning er Kristi retfærdighed, bryllupsklædningen, som alene Kristus kan give. Øjensalven er den sande åndelige skelne evne, som savnes iblandt os, for åndelige sager må bedømmes åndeligt.     
Til dem af vore brødre, der indtager dette selvtilfredse standpunkt, som taler og handler, som om der intet behov var for mere lys, ønsker vi at sige, at Laodikea budskabet netop passer på jer. Mange bekendende kristne er uden Kristus, fordi de nægter at væve hans sandheds principper ind i deres liv. Guds Ord erklærer: "Salige er de som hungrer og tørster efter retfærdighed, for de skal mættes" (Matt 6,6) Vi bør bede indtrængende og spørge med alvorsfulde hjerter, hvad Herrens vilje er, for at vi må være rede til at modtage de velsignelser, der behøves i så høj grad.     
Vi må have lidt olie til vore lamper i vores kander og ikke være som de uforstandige jomfruer fra lignelsen, hvis lamper gik ud, da de slumrede ind og sov og som ingen ekstra olie havde og så kom de for sent til at møde brudgommen. Vi må have en levende erfaring for at opnå Jesu nåde. Vi behøver hans kærlighed og mildhed, vi har brug for at få troen fornyet. Lad ingen forkaste Guds råd; men lad os alle købe af ham guld og den hvide klædning og bønfalde om at blive salvet med Helligånden. Jesus ønsker, at vi skal have en personlig viden om sandheden og at vi må ransage hjertet omhyggeligt, kritisk, ophøre med at øve ondt og lære at gøre godt. Jesus siger: "Alle dem, jeg har kær dem revser og tugter jeg; vær derfor nidkær og omvend dig." Ingen burde føle sig oprørsk, ligesom i forsvarsstilling for Gud, fordi han irettesætter jer på grund af jeres lunkne tilstand og åndelige stolthed. Gud ser ned til os beder om, at han må tale med os og indbyder os til at åbne vort hjertes dør, for at han kan komme ind og holde måltid med os og vi med ham. Han erklærer: "Den som sejrer, ham vil jeg lade sidde sammen med mig på min trone, ligesom også jeg har sejret og taget sæde hos min Fader på hans trone (Åb 3,21)  

3 06 1890 Review and Herald Mørket begreb det ikke   
 "I begyndelsen var Ordet og Ordet var hos Gud og Ordet var Gud. Han var i begyndelsen hos Gud. Alt blev til ved ham og uden ham blev intet til af det, som er. I ham var liv og livet var menneskers lys. Og lyset skinner i mørket og mørket greb det ikke. Der kom et menneske, udsendt af Gud, hans navn var Johannes. Han kom for at aflægge vidnesbyrd, han skulle vidne om lyset, for at alle skulle komme til tro ved ham. Selv var han ikke lyset, men han skulle vidne om lyset. Lyset, det sande lys, som oplyser ethvert menneske, var ved at komme til verden." (Joh 1,1-9)     
Folk har spurgt mig: "Tror du at Herren har endnu mere lys til os som et folk?" Jeg svarede at han har lys som er nyt for os, men at det samtidigt er et dyrebart gammelt lys som skal skinne frem fra sandhedens ord. Endnu har vi kun små glimt af lysstrålerne som med tiden kommer til os. Vi gør ikke fuldt ud brug af det lys som Herren har givet os og vi får derfor ikke del i det større lys. Vi vandrer ikke i lyset som allerede skinner for os.     
Vi siger om os selv at vi er det folk som holder Herrens bud, men vi fatter ikke bredden i Guds lovs vidtrækkende principper. Vi forstår ikke hvor hellig den er. Mange som gør krav på at have ret til at undervise om sandheden, har ikke nogen klar forståelse af hvad de har taget på sig ved at undervise om Guds lov, fordi de ikke har noget levende kendskab til Jesus Kristus.     
Når vi læser om Luther, Knox og andre store reformatorer, beundrer vi det mod og den styrke og fasthed disse Guds trofaste tjenere havde og vi ønsker vi kunne få del i den ånd som prægede dem. Vi vil gerne lære og kende kilden til det som gjorde dem stærke når de var svage. Selv om disse store mænd blev brugt som redskaber for Gud, var de ikke fejlfri. De var syndige mennesker med store fejl. Vi burde søge at efterligne deres gode sider, men vi må ikke gøre dem til vort mønster. Disse mænd havde store forudsætninger for at fremme reformationsværket. De blev ledt af en magt som var større end dem selv. Det er ikke menneskene, de redskaber Gud brugte, som bør ophøjes og æres, men Jesus som lod sit lys og sin kraft komme over dem. De som elsker sandhed og retfærdighed, som fører den opgave videre som først blev givet disse fanebærere, bør prise Gud som er kilden til alt lys.     
Hvis det blev kundgjort at engle ville komme som udsendinge, for at åbne rige skatte af kundskab om det som hører himmelen til, vil det skabe røre i den kristne verden. Himmelens atmosfære ville omgive disse bud bærere og mange ville lytte ivrigt til det de havde at sige. Bøger ville blive skrevet for at kommentere englenes budskab. Men en som er større end englene, har aldrig været i vor verden. Herren kom selv for at lade himmelens lys skinne for menneskene. Han har sagt om sig selv at han er ét med Faderen og fuld af nåde og sandhed, Gud åbenbaret som menneske.     
Den Herre Jesus, som er den usynlige Guds billede, gav sit liv for at frelse fortabte mennesker. Hvilket lys, hvilken kraft han bringer med sig! I ham bor hele Guddomsfylden legemligt. Mysteriet over alle mysterier! Det er vanskeligt for tanken at fatte Kristi storhed, forløsningens hemmelighed. Skammens kors er blevet rejst, naglerne er blevet slået igennem hans hænder og fødder, spyddet har gennemboret hans hjerte og forløsningens pris er blevet betalt for menneskeheden. Guds lydefri lam bar vor synd på sit legeme op på korset, han har vore sorger. Forløsningen er et uudtømmeligt emne, som kræver vort dybeste studium. Det går dybere end vor dybeste tanke, det strækker sig længere end vor forestillingsevne når. Hvem kan forske sig frem til Gud? Visdommens og kundskabens skatte ligger åbne for alle mennesker. Hvis tusinder af de mest begavede mennesker bestemte sig for at bruge al deres tid på at fremholde og forklare Jesus for os og studerede hvordan de bedst kunne beskrive hans enestående karakter og egenskaber, ville de aldrig komme til bunds i dette. Selv om store og begavede forfattere har bragt vidunderlige sandheder frem og har givet menneskeheden større lys, vil vi stadig finde nye ideer og rige områder for forskning, for frelsens videnskab er uudtømmelig. Dette har fortsat fra århundrede til århundrede. Kristi karakter og liv er blevet gransket og fremstillet og også Guds kærlighed som blev åbenbaret i sonofferet. Gennem al evighed vil de frelste være optaget af at studere forsoningen og nye og rige sider ved frelses planen vil stadig komme til syne.    
Hvis Jesus var hos os i dag, ville han sige som han sagde til disciplene: "Jeg har endnu meget at sige jer, men det kan I ikke bære nu." (Joh 16,12). Jesus længes efter at åbne disciplenes sind for dybe og levende sandheder, men deres verdslighed og sløve opfattelsesevne gjorde det umuligt. De kunne ikke få noget udbytte af disse store og herlige sandheder. Når den åndelige vækst mangler, lukker det døren for de rige lysstråler som skinner fra Kristus.     
Vi vil aldrig komme til en tid hvor der ikke er mere lys at få. Kristi undervisning var uhyre vigtig. De som hørte ham tale, kunne ikke fatte betydningen af det han sagde, fordi de var fulde af forudfattede meninger. Kristus var kilden og ophavsmanden til sandheden. De store grundtanker i Det gamle testamente blev misbrugt og misfortolket. Kristi opgave var at åbenbare sandheden som ikke var blevet forstået af dem der havde modtaget den. Profeterne havde fremholdt deres budskaber, men de opfattede ikke den åndelige betydning af det de havde skrevet. De så ikke betydningen af sandheden. Jesus irettesatte disciplene for at de var så sløve til i deres opfattelse. De gik glip af meget af hans dyrebare undervisning fordi de ikke forstod det ophøjede og åndelige indhold. Men han lovede dem at talsmanden skulle komme og at sandhedens Ånd skulle minde dem om alt det han havde sagt. Han lod dem vide at han havde overladt dem dyrebare sandhedsjuveler som de ikke fattede værdien af.     
Efter Kristi død og opstandelse lyttede disciplene med undren til hans undervisning om sandheden, for de opfattede det som noget helt nyt. Men han sagde til dem: "Dette er, hvad jeg sagde til jer, mens jeg endnu var hos jer. ...Da åbnede han deres sind, så de kunne forstå Skrifterne." (Luk 24,44-45). Sandheden åbner sig hele tiden med nye sider for forskellige mennesker. Alle som graver i sandhedens grave, vil stadig opdage rige og dyrebare ædelstene. Vi ønsker at alle som bekender sig til at tro på sandheden som nu ligger åben for os og særligt at de som påtager sig ansvaret med at undervise andre, selv skulle få en klarere forståelse af de store grundtanker i Bibelen.     
De som skal forkynde Guds lov, behøver meget af Guds Ånd. Hvis Prædikanterne mangler ydmyghed og de let bliver irriteret når de møder modstand, viser det at de trænger til Guddommelig oplysning. De som virker for menneskers frelse, må have Kristi sindelag. Sandheden i Jesus vil påvirke dem som ikke tror, på en ganske anden måde end når den bliver fremholdt som en teori eller et omstridt emne. Hvis vi sætter alt ind på at fremholde sandheden på den mest udfordrende måde og går på tværs af andres meninger og opfattelser, vil den blive misforstået, misfortolket og fejlagtigt gengivet for dem som lever i vildfarelse, for at den skal virke som noget forkasteligt. Det er kun få af dem du forsøger at forkynde sandheden for, som ikke har drukket af Babylons vin. De har vanskeligt ved at forstå sandheden. Derfor er det nødvendigt at fremholde den, som den er i Jesus. I lighed med den store lærer må de som bekender sig til at elske sandheden, være i besiddelse af sand ydmyghed. De som flittigt har gravet i Ordet og har opdaget sandhedens dyrebare åre, hemmeligheden som har været skjult fra evighed af, vil ære Jesus som er kilden til al sandhed, ved at de i deres karakter åbenbarer den helliggørende kraft i det de tror på. Jesus og hans nåde må bo i sjælens tempel. Da vil han blive åbenbaret i tale, i bøn, i formaninger og i forkyndelsen af den hellige sandhed, for dette er hemmeligheden ved åndelig fremgang. Når vor egen gamle natur præger vort arbejde, vil sandheden vi fremholder for andre, ikke helliggøre og forædle vort eget hjerte og det vil ikke vidne om at vi er kar som Mesteren kan bruge. Det er kun gennem inderlig bøn vi kan have et nært samfund med Jesus og ved en sådan velsignet forbindelse vil ordene og indstillingen blive præget af Kristi ånd. Alle behøver at våge. Jesus, vor dyrebare frelser, formanede os til at våge. Ikke et eneste øjeblik må vi slappe af ved kontrollen over vor egen onde natur. Hjertet må bevares før noget som helst andet af det vi bevarer, for fra det udgår livet. Vogt tankerne, så du ikke synder med læberne.  

17 06 1890 Review and Herald Sandheden som den er i Jesus.*   
Ved at lade sin enbårne Søn dø for syndere, har Gud vist faldne mennesker en kærlighed som er uden sidestykke. Vi har fuld tillid til skriftstedet som siger: "Gud er kærlighed" (1Joh 4,8), men mange har på en skammelig måde forvrænget dette og kommet ud i farlige vildfarelser på grund af en falsk fortolkning af det. Guds hellige lov er den eneste standard vi kan måle Guds kærlighed med. Hvis vi ikke godtager Guds lov som vor rettesnor, laver vi vor egen. I sin kærlighed har Gud givet os dyrebare løfter. Men vi må ikke tilskrive Gud en sådan følsomhed og omsorgsfuldhed som kan give indtryk af at han lader den skyldige være ustraffet og bagatelliserer synd.    
Skaberen elsker dem han har skabt, men den som elsker synden mere end retfærdigheden og vildfarelsen mere end sandheden, fortsætter i den overtrædelse som førte ulykke ind over verden og sandhedens Gud kan ikke se med velvilje på sådanne mennesker. Sandhedens og retfærdighedens vej indbefatter et kors. Mange misfortolker Guds krav og får dem til at betyde hvad som helst, som ikke vil forstyrre deres samvittighed eller deres forretningsvirksomhed. Det er kun sandheden som helliggør. Guds kærlighed som er åbenbaret i Kristus, vil hjælpe os til at få den rette forståelse af Guds karakter. Når vi ser Jesus gennemboret for vor synd, vil vi forstå at vi ikke kan overtræde Guds lov og alligevel stå i det rette forhold til ham. Vi vil forstå, at som syndere må vi stole på Kristi fortjeneste og ikke længere synde. Da drages vi nær til Gud. Så snart vi får det rette syn på Guds kærlighed, vil vi miste lysten til at misbruge den.     
Kristi kors vidner om at Guds lov er uforanderlig - at Gud elsker os så højt at han gav sin Søn i døden for vore synder. Men Kristus kom ikke for at ophæve loven, men for at opfylde den. Ikke en tøddel af Guds moralske standard kunne blive ændret for at hjælpe eller beskytte det faldne menneske. Jesus døde for at give faldne mennesker sin egen retfærdighed og gøre det muligt for menneskene at holde loven. Guds kærlighed er uendelig stor. Alligevel kunne synderen ikke blive tilgivet uden ved hjælp af frelses planen som indbefatter Guds Søns skam, vanære og død. På grund af denne kendsgerning burde alle tænkende mennesker afvise den idé som hævdes af mange som mener at de er helliggjorte, at hans død ophæver kravet om lydighed mod Guds lov. I Kristi skole må vi dagligt lære frelses planen bedre at kende. Når vi ikke længere lærer, er vi ikke længere elever i Kristi skole. Men hvis vi er elever hos den Guddommelige mester, vil vor forstand blive åbnet og ud fra Guds lov vil vi lære vidunderlige ting at kende.     
Lad os vandre varsomt for Herren og huske på hvor ofte vi har brudt vore løfter og skammeligt svigtet vore bedste beslutninger, hvor ofte har vi ikke vendt os fra Gud til vore afguder, til trods for det store lys vi har. Det er i højeste grad rigtigt af os at ydmyge os under Guds vældige hånd. Det er naturligt for os at tænke højere om os selv end vi burde. Selv om det koster at lære os selv at kende som vi virkelig er, må vi bede Gud om at vise os hvordan han ser på os. Men vi må ikke slå os til ro når vi har bedt om at blive vist hvordan vi egentlig er. Da må vi bede om at Jesus må blive åbenbaret for os som vor synds tilgivende frelser. Når vi ser Jesus som han er, burde det vække i os et alvorligt ønske om at blive tømt for vort eget, så vi kan blive fyldt med alt Kristi fylde. Når dette bliver vor erfaring, vil vi være gode mod hverandre og med alle midler søge at opnå Gudfrygtighed. Vi må blive renset for al urenhed på krop og sjæl og fuldføre vor helliggørelse i Gudsfrygt.     
Den hellige Guds kærlighed er et forbavsende princip som kan sætte hele himmelen i bevægelse for vor skyld, så længe nådens og prøvens tid varer. Men hvis vi bliver stående som overtrædere af Guds lov når vor prøvetid er slut, vil det vise sig at kærlighedens Gud er en straffens bud bærer. Gud indgår ikke noget kompromis med synd. De ulydige vil blive straffet. På Golgata ramte Guds vrede hans elskede Søn, da Kristus i synderens sted hang på korset. Guds kærlighed kalder endog på den dybest faldne synder for at han skal omvende sig og komme til Kristus. Den kalder, for at forvandle synderen til et lydigt og trofast Guds barn. Men den som fortsætter i synd, kan ikke blive frelst. Synd er overtrædelse af Guds lov og den arm som nu er mægtig til at frelse, vil være stærk nok til at straffe når overtræderne overskrider grænsen for Guds langmodighed. De som ikke ønsker at søge livet, som ikke vil granske Skriften for at finde frem til sandheden og slippe for at føle sig fordømt på grund af deres liv, vil blive overladt til deres egen blindhed og til Satans bedrag. I samme grad som de angrende og lydige Guds børn er beskyttet af Guds kærlighed, vil de som står imod og er ulydige, bliver overladt til at høste resultatet af deres uvidenhed og deres hårde hjerte, fordi de ikke tog imod kærlighed til sandheden, så de kunne blive frelst.     
Mange af dem som bekender Kristus, vil aldrig opnå at blive modne kristne. De indrømmer at menneskene er faldet, at deres evner er svækket og at de ikke har muligheder for moralsk fremgang. Men de hævder at Kristus har båret alle byrder, al lidelse og al selvfornedrelse og at de er villige til at lade ham bære det hele. De hævder at de ikke behøver at høre noget andet end at tro. Men Kristus sagde: "Hvis nogen vil følge efter mig, skal han fornægte sig selv og tage sit kors op og følge mig." (Matt 16,24). Jesus holdt Guds bud. Farisæerne påstod at han brød det fjerde bud, fordi han helbredte en mand på sabbatsdagen. Men Jesus henvendte sig til anklagerne og sagde: "Er det tilladt at gøre noget godt eller at gøre noget ondt på en sabbat, at frelse liv eller at ødelægge det?" Han så rundt på dem alle og sagde så til manden: "Ræk din hånd frem!" Det gjorde han og hans hånd blev rask igen. Men de blev rasende og begyndte at tale med hinanden om, hvad de skulle gøre ved Jesus." (Luk 6,6-11).     
Dette mirakel overbeviste ikke farisæerne om at Jesus var Guds Søn, men fyldte dem med raseri, fordi mange som så miraklet, priste Gud. Jesus erklærede at hans barmhjertighedsgerning var tilladt på sabbatten. Farisæerne påstod at den ikke var det. Hvem skal vi tro på? Jesus sagde "jeg har holdt min faders bud og bliver i hans kærlighed." (Joh 15,10). Da er det også trygt for os at følge Kristi fremgangsmåde og holde budene. Gud har givet os evner som stadig bør benyttes til samarbejde med Jesus, idet vi også samtidig arbejder på vor egen frelse med frygt og bæven. For det er Gud som virker i os, både at ville og gøre efter hans gode vilje.     
Vi må aldrig slå os til ro og være tilfredse med vor tilstand, så vi stopper med at gøre fremgang og siger. "Jeg er frelst." Når man får sådanne tanker, er der ikke længere noget motiv for at våge, bede og alvorligt søge en dybere erfaring. En hellig gjort tunge vil aldrig sige noget sådan før Kristus kommer igen og vi kan gå ind gennem porten til Guds stad. Da vil vi med rette kunne prise Gud og Lammet for en evig frelse. Et svagt menneske må aldrig sige: "Jeg er frelst," for man kan ikke gøre noget for sin egen frelse. De som tager rustningen på sig, kan ikke rose sig af sejren. Først har de en kamp at kæmpe og en sejer at vinde. Den som holder ud indtil enden, bliver frelst. Herren siger: "Viger han tilbage fra det, har min sjæl ikke behag i ham." (Hebr 10,38) Hvis vi ikke går fremad fra sejer til sejer, vil vi trække os tilbage og gå fortabt. Vi må ikke bruge nogen menneskelig standard til at måle karakteren med. Vi har set nok af det menneskene kalder fuldkommenhed her nede. Guds hellige lov er det eneste som kan vise os om vi vandrer på hans vej eller ikke. Hvis vi er ulydige, er vor karakter ude af harmoni med Guds moralske leveregler og da er det en løgn når man siger: "Jeg er frelst." Ingen som lever i overtrædelse af Guds lov, er frelst, for den er grundlaget for hans styre i himmel og på jord.     
De som af uvished slutter sig til fjendens rækker og fra prædikestolen gentager deres religiøse lederes påstande om at Guds lov ikke længere er bindende for menneskene, vil få anledning til at opdage deres fejltagelse hvis de vil tage imod beviset i Guds ord. Jesus var i ild støtten om natten og sky støtten om dagen og han gav israelitterne pålæg om, at de skulle undervise om Guds lov, som blev givet da jordens grundvold blev lagt og morgenstjernen sang og alle Guds sønner råbte af fryd. Han sagde: "Disse ord, som jeg i dag befaler dig, skal ligge dig på sinde og du skal gentage dem for dine sønner; du skal fremsige dem, både når du er hjemme og når du er ude, når du går i seng og når du står op. Du skal binde dem om din hånd som et tegn, de skal sidde på din pande som et mærke." (5Mos 6,6-8) De som lever i overtrædelse af Guds lov, bliver utålmodige og irriterede når hans lov bliver nævnt.     
Guds ord bliver gjort virkningsløst ved løgn og tradition. Overfor verden har Satan præsenteret sin version af Guds lov og den er blevet accepteret frem for et tydeligt "så siger Herren." Striden som begyndte i himmelen og som gjaldt Guds lov, er blevet forsat her på jorden helt siden Satan blev fjernet fra himmelen.     
Vi må stadig få en dybere forståelse af vor store nød, så vi kan takke Frelseren og forkynde ham for andre. Vi kan kun forstå hvor dybt vi er faldet i vor overtrædelse, når vi opdager vor lang lænken er, som er sænket ned for at trække os op. Vi burde anstrenge os for at forstå hvor ødelæggende synden har været for os og for at lære den guddommelige plan at kende, som vil hjælpe os til at komme i det rette forhold til Gud. At Guds Søn måtte komme til denne verden, for at kæmpe vore kampe for os, så vi kunne have kraft til at sejre i hans navn, det burde ydmyge vort stolte hjerte. Når vi ser hen til korset på Golgata, vil al selv ros forsvinde og vi må råbe ud: "Jeg er uren og ikke en så stor lidelse værdig, så en så høj pris måtte betales for min frelse."     
Uvidenhed og selvtilfredshed går hånd i hånd. Guds lov er blevet givet for at regulere vore liv og dens principper favner vidt. Der findes ingen synd eller uret som ikke bliver fordømt af loven. Den store lovbog er sandhed og kun sandhed, for med usvigelig nøjagtighed skildrer den Satans bedrag og den ødelæggelse som rammer dem der slutter sig til ham. Satan hævder at han kunne give love som var bedre end Guds bud og forordninger og han blev fjernet fra himmelen. Han har gjort lignende forsøg på jorden. Hele tiden, efter sit fald, har han gået ind for at bedrage verden og lede menneskene ud i ødelæggelse, så han kunne hævne sig på Gud, fordi han blev besejret og fjernet fra himmelen. Han er utrætteligt optaget af at forsøge og sætte sig selv og sine påfund i Guds sted. Han har fanget verden i sin snare og selv mange af Guds folk er uvidende om hans påfund. De giver ham al den anledning han kan ønske sig for at kunne ødelægge mennesker. De viser ingen brændende iver efter at løfte Jesus højt op og råbe ud til mennesker, som er i færd med at gå fortabt: "Se, dér er Guds Lam, som bærer verdens synd." (Joh 1,29)     
De som ikke kender de Guddommelige leveregler, som Jesus fortolkede dem på bjerget, kender ikke sandheden i Jesus. Han åbenbarede lovens vidtrækkende principper. Han forklarede hvert enkelt bud og viste ved sit eksempel hvad kravene går ud på. Den som kender sandheden i loven, kender sandheden i Jesus og den som i tro på Kristus viser lydighed mod Guds bud, har sit liv skjult med Kristus i Gud. Kundskaben om lovens krav ville berøve menneskene alt håb, hvis der ikke også var sørget for at de har en frelser. Men sandheden som den er i Jesus, er en livets duft til liv. Guds kære Søn døde for at menneskene skulle få del i hans retfærdighed, ikke for at give dem ret til at overtræde Guds hellige lov, som Satan forsøger at få menneskene til at tro. Ved tro på Kristus kan mennesker få moralsk kraft til at modstå det onde.     
Helliggørelsen er en livslang proces og den må foregå uden at standses. Men den kan ikke virkeliggøres, hvis nogen del af sandheden, bliver forkastet eller forsømt. Et helliggjort menneske vil ikke være tilfreds med at leve i uvidenhed, men vil længes efter at kunne vandre i lyset og stadig søge mere lys. Som man graver efter guld eller sølv, vil en Jesus discipel søge efter sandheden som man søger efter en skjult skat. Han vil gå fremad fra lys til lys og stadig vinde mere kundskab. Han vil hele tiden vokse i nåde og i kundskab om sandheden. Vi må overvinde interessen for os selv og ethvert dårligt karaktertræk må afsløres i Guds store spejl. Da vil vi se, om vi bliver fordømt af Guds navns for karakteren. Hvis du føler dig fordømt, har du kun en ting at gøre: du må angre og vende om til Gud fordi du har overtrådt hans lov. Og du må tro på vor Herre Jesus Kristus som den eneste der kan rense fra synd. Vil vi vinde himmelen, må vi være lydige mod Guds hellige bud. Den som kæmper ærligt og oprigtigt, vil ikke kæmpe forgæves. Tro på sandheden som den er i Jesus og du vil blive styrket til kampen mod mørkets magter. De gamle idrætsudøvere kæmpede for at vinde en krans som visner. Skulle vi da ikke kæmpe for en krans som aldrig visner? Satan vil bruge al sin list og alle sine påfund for at ødelægge dig. Hvis du slår dig sammen med dem som tager det hele let og siger at de er frelst, mens de ringeagter Guds bud, vil du gå evigt fortabt. Sandheden i Jesus er forfærdelig for dem som er indstillet på at tage det roligt og ikke gør noget. Den er fuld af trøst og glæde for dem som lyder ham. Det er glæden i Den Hellige Ånd. Vi bør derfor lade os overbevise og have et åbent sind og hjerte, så vi kan se hver lysstråle som skinner fra Guds trone. Der er ingen tid til at være ligeglad og fornøjelsessyg. Kristus kommer med stor kraft og herlighed. Er Du rede? Afstår Du fra al synd og bliver Du helliget ved sandheden som svar på Kristi bøn? Han bad for disciplene: "Hellig dem i sandheden; dit ord er sandhed." (Joh 17,17)     
Forældre skulle give deres børn en opdragelse og rettesnor som er efter Herrens vilje, lære dem at elske Gud og gøre hans vilje. Det er ikke muligt at overdrive betydningen af et fromt ungdoms liv. Indtrykkene i ungdomstiden har evigheds betydning for mange. I ungdommen er det lettest at skrive Herrens bud og befalinger på hjertets tavler. Undervisningen af barnet er blevet meget forsømt og Kristi retfærdighed er ikke blevet fremholdt for dem som den skulle. Vi har fået en prøvetid, for at udvikle en karakter som gør os skikkede for evigheden. For I som er forældre, er det en alvorlig tanke, at jeres børn er blevet overladt til jer for at I skal opdrage dem sådan at de kan udvikle en karakter Gud kan godkende og ikke en karakter Satan og hans engle kan spille på som de ønsker. Jesus talte fra sky støtten og ild støtten og han på lage sit folk at undervise børnene omhyggeligt om Guds bud. Hvem følger dette påbud? Hvem forsøger at opdrage sine børn, til mennesker Gud kan godtage? Hvem husker på at børnenes evner og anlæg tilhører Gud og at de fuldt ud må helliges til tjenesten for ham? Hanna indviede Samuel til tjeneste for Herren og Herren åbenbarede sig for ham i barndommen og ungdomstiden. Vi må gøre meget mere for børnene og de unge, for Gud vil tage imod dem og lade dem gøre store ting i hans navn. De skal forkynde sandheden i fremmede lande, for mennesker som lever i vildfarelsens og overtroens mørke. Hvis I skræmmer børnene bort og føjer dem i alt hvad de beder om og I opmuntrer interessen for tøj og opelsker forfængelighed og overmod hos dem, bedrøver I Jesus som har betalt en så uendelig høj pris for at kunne frelse dem. Han må have børnenes udelte hengivenhed og tjeneste.     
I forældre har en stor opgave at udføre for Jesus, han som har gjort alt for jer. Lad ham vejlede og hjælpe jer. Gud sparede ikke den bedste gave han havde at give jer, sin enbårne Søn. Børnene og de unge må ikke forhindres i at komme til Jesus. Satan forsøger at knytte børnene til sig med stållænker og kun ved en energisk, personlig indsats kan I magte at vinde dem for Jesus. Vi må tage bedre vare på børnene og de unge og vi må gøre mere for dem, for de er menighedens håb. Josef, Daniel og hans venner, Samuel, David, Johannes og Timoteus er lysende eksempler som vidner om at "frygte Herren er begyndelsen til visdom." (Ordsp. 9,10).      
Vi må gøre en mere energisk indsats, hvis vi ønsker at have Herren med os som vor rådgiver og hjælper. Lyset som skinner fra Guds Søn på Golgata, kan lede enhver vandrer hjem. Der er kraft hos ham til at rense hjertet og forvandle karakteren. Alle sande kristne, må gøre en indsats for børn og unge og fremholde budskabet om Jesu herlighed for dem. Da vil han fordunkle verdens tillokkelser og blændværk og de vil ikke se nogen fordel ved at vandre på ulydighedens vej.  

1 07 1890 Review and Herald Åndelig svaghed kan ikke undskyldes.   
Jesus sagde, "Hvad som helt I beder om i mit navn, det vil jeg gøre." Er dette løfte sandt eller falsk? Hvis det er falsk, så kan vor manglende åndelige styrke undskyldes. Men er det ikke sandt? Er det ikke Guds ord? Og er vor nuværende betingelser helt uden fatning? Hvis der var større ydmyghed, større enkelthed, og upåklagelig tillid til det navn, som er over alle navne, hvis vi efterlignede det guddommelige Mønster som vi har fået, vil vi da ikke modtage de udlovede løfter? Det er vort privilegium at fortælle Herren, med et lille barns enkelthed, præcis hvad vi ønsker. Vi kan fortælle ham om vore timelige anliggender, bede ham om brød og tøj, såvel som om livets brød og Kristi retfærdighedsklædning. Jeres himmelske Fader ved at I har brug for alle disse ting, og I indbydes til at bede ham om dem. Det er gennem Jesu navn at vi får enhver gunstbevilling. Gud vil ære det navn, og vil dække jeres fornødenheder fra hans gavmilde rigdomme.    
Herren er vor hjælper. Det er ikke hans gode behag at nogen skal gå fortabt, men hellere at alle skal komme til en sandhedskundskab og blive frelst. Gud vil ikke tilbageholde opfyldelsen af det eneste virkelige håb for mennesket, som det kan få i verden. Jesus siger: "Uden mig kan I intet gøre;" men i ham, og gennem hans retfærdighed indlagt i os, kan vi gøre alt. Guds Ånds værk vil stå for evigt, men menneskers værk vil gå til. Åndelige ting erkendes åndeligt. For den verdsligvise er Guds Ånds virke, der leder til bekendelse og synds erkendelse og til at acceptere sandheden som den er i Jesus, som tåbelighed. De er ikke bedre til gennemtænke de "hvorfor" er i deres virke, end Nikodemus kunne, og de latterliggør og undsiger sig Guds værk; deres menneskelige visdom kan ikke udtolke det. "Men vi har ikke fået verdens ånd, men Ånden fra Gud, for at vi kan lære at kende, hvad Gud i sin nåde har skænket os; og derom taler vi ikke med ord, lærte af menneskelig visdom, men med ord, lærte af Ånden, idet vi tolker åndelige ting for åndelige mennesker."    
Dem som stoler helt på Kristi retfærdighed, ser på ham i levende tro, kender Kristi Ånd, og er kendt af Kristus. Enkel tro sætter faktisk den troende i stand til at regne sig selv som død over for synd, og levende over for Gud igennem Jesus Kristus vor Herre. Vi er frelst ved nåde, igennem tro, og det er ikke ved os selv; det er Guds gave. Prøver vi at åbne op for disse dyrebare løfter for de verdslig vise, vil de blot latterliggøre os; for "et sjæleligt menneske tager ikke imod det, der stammer fra Guds Ånd; thi det er ham en dårskab, og han kan ikke forstå det, thi det må bedømmes åndeligt."    
Da Jesus var ved at stige op til det høje, sagde han til disciplene: "Jeg vil bede Faderen, og han skal give jer en anden talsmand til at være hos jer til evig tid, sandhedens Ånd, som verden ikke kan tage imod, fordi den ikke ser den og ikke kender den; men I kender den, thi den bliver hos jer og skal være i jer. "Og han sagde: "Den, som har mine befalinger og holder dem, han er den, som elsker mig; og den, som elsker mig, skal elskes af min Fader; og jeg skal elske ham og åbenbare mig for ham." Der er mange som gør sig tilfredse med at identificere sig med falske læresætninger, så der ikke er forstyrrelse eller forskel mellem dem og verden; men Guds børn må bære sandhedens vidnesbyrd, ikke kun ved pen og stemme, men ved ånd og karakter. Vor Frelser erklærer at verden ikke kan tage imod sandhedens ånd. De kan ikke erkende sandheden, for de erkender ikke Kristus, sandhedens ophav. Lunkne disciple, koldhjertede bekendere, som ikke er besjælet med Kristi Ånd, er ikke i stand til at erkende hans retfærdigheds værdifuldhed; men de går omkring for at oprette deres egen retfærdighed. Verden søger efter verdens ting, forretning, verdslig ære, opvisning, selvtilfredsstillelse. Kristus søger at bryde denne fortryllelse, som holder mennesker borte fra ham. Han søger at henlede menneskers opmærksomhed til den kommende verden, som Satan har fordunklet med sin egen skygge. Kristus bringer den evige verden inden for menneskelig visdoms rækkevidde, kommer med det som er tiltrækkende for dem, fortæller dem at han vil berede boliger for dem, og vil komme igen og tage dem til sig selv. Det er således Satans plan opfylde sindet med overdreven kærlighed for sensuelle ting, at Guds kærlighed og ønsket for himlen fordrives af hjertet.    
Ved Frelserens komme, var menneskene blevet så grundigt optaget af jordiske ting. Med åndelig syn trængte de ikke igennem til den kommende verdens herligheder. Et syn for himmelske ting ville have afbalanceret sindet og optaget deres hengivenhed, så de ville have båret det himmelske afbillede i stedet for det jordiske afbillede. Jesus søgte at rette op på dette onde. Han gav lektie efter lektie for at bryde forgabelsens trolddom som bandt menneskerne til jorden. Han spurgte: "Thi hvad gavner det et menneske at vinde den hele verden og at bøde med sin sjæl? Thi hvad kan et menneske give til vederlag for sin sjæl?" Kristus kom med skæbnesvangre krav om evigheden, for at få mennesker til at anstrenge sig efter himmelske ting. Han viste dem fremtidens storhed i modsætning til nutidens ubetydelighed. Han gav verdslige virksomheder et underordnet sted, frem for interesserne for åndelige ting. For menneskenes sind åbnede han op for det faktum at ethvert øjeblik i livet er betynget med evige konsekvenser. Han viste dem at verdens forfængeligheder, som forblinder mennesket i tyranisk trældom er overflødig og værdiløs.    
Mesteren har engageret os i sin tjeneste, han har udpeget os vor pligt, og åbnet op for den løn for os, som følger med i tålmodige stadige gode gerninger. Han som kommer ned fra himlen kan tale om himlen, og vise de himmelske ting på rette måde, som han har præget med sit billede og påskrift. Han kender den fare, som de er i, som han kommer for at opløfte fra fornedrelse, og ophøje til et sted ved siden af Sig selv på tronen. Han udpeger den fare de er i, når de bortødsler opmærksomheden på nyttesløse og farlige ting. Han søger at drage sindet bort fra det jordiske til det himmelske, så vi ikke spilder tid, talent og anledning, på ting som i det hele taget er tomhed. Han formaner mennesker: "Saml jer ikke skatte på jorden, hvor møl og rust fortærer, og hvor tyve bryder ind og stjæler, men saml jer skatte i Himmelen, hvor hverken møl eller rust fortærer, og hvor ingen tyve bryder ind og stjæler. Thi hvor din skat er, der vil også dit hjerte være."     
Vor Frelser arbejder hele tiden på at frelse mennesker fra Satans bedrag, så de ikke snyder sig selv for evig lykke, ved at sætte deres hjerter til jordisk vinding. Han, hvis hjerte centreres om evige interessers rigdomme, vil få et rigtigt greb oven fra, og vil påskønne ethvert jordisk gode som en gave fra Gud, og vil nyde jordiske velsignelser med en overmådelig velsmag. Det eneste sikre sted at deponere vore rigdomme er i himlens bank. Al deponering i den bank vil samle rigelige renter; du vil samle op for dig selv i din lade, til den kommende tid.    
Gud kalder på dem som han har betroet sine goder til at kende sig selv som trofaste forvaltere. Herren vil få alle ting af timelige interesse på et sekundært sted i hjertet og tanker; men Satan vil have at jordens sager skal have den første plads i vore liv. Herren vil at vi godtager de ting som er udmærkede. Han viser os den kamp som vi må gå ind i, åbenbarer genløsningens karakter og plan. Han lægger de farer som I vil møde åbent frem for jer, den selvfornægtelse som er nødvendig, og han påbyder jer at beregne omkostningen, forsikrer jer om at hvis I går nidkært ind i den kamp, vil guddommelig kraft kombineres menneskelig anstrengelse. Den kristnes krigsførelse er ikke en krig imod kød og blod, men imod magter og myndigheder, imod åndelig ondskab på høje steder. Den Kristne må kæmpe mod overnaturlige kræfter, men han efterlades ikke alene i denne kamp. Frelseren er hans frelses hærfører, og sammen med han vinder han mere end sejr.     
Verdens Genløser vil ikke have mennesker der overser Satans påfund. Det umådelige forbund af onder stiller sig op imod dem som vil overvindes; men Kristus vil have at vi ser på de usynlige ting, på himlens hære der lejrer sig rundt omkring dem, der elsker Gud, for at udfri dem. Himlens engle har interesse for menneskenes bedste. Den Almægtiges kraft er i gang for dem, som stoler på Gud. Faderen accepterer Kristi retfærdighed for hans efterfølgeres skyld, og de er omgivet af lys og hellighed som Satan ikke kan trænge igennem. Røsten fra vor frelses Hærfører taler til hans efterfølgere, og siger: "Vær ved godt mod.' Jeg er jeres forsvarer; ryk frem til sejr."    
Ved Kristus er der sørget for både genopretning og forsoning for mennesker. Den kløft som synden skabte, blev der bygget bro over ved korset på Golgata. Jesus har fuldt og helt betalt løsesummen og derved kan synderen få tilgivelse samtidig med at lovens retfærdige krav opretholdes. Alle som tror at Kristus er sonofferet, kan komme og få tilgivelse for deres synd, for ved Kristi store gerning er forbindelsen mellem Gud og mennesket igen åbnet. Gud kan tage imod mig som sit barn og jeg kan glæde mig ved at kalde ham min gode og kærlige Far. Kristus må få lov til at være vort eneste håb om himmelen, for han er vor stedfortræder og garanti. Vi har overtrådt Guds lov og ved lov gerninger bliver intet menneske retfærdiggjort. Selv det bedste et menneske i sin egen styrke kan gøre, er ikke tilstrækkeligt til at møde kravet fra den hellige og retfærdige lov som er blevet overtrådt. Men ved tro på Kristus kan vi påberåbe os Guds Søns retfærdighed, som fuldt ud dækker alle krav. Som menneske opfyldte Kristus lovens krav. Han har lovens forbandelse for synderne og gjorde soning for dem, for at hver den som tror på ham, ikke skal gå fortabt, men have evigt liv. Den sande og ædle tro tager imod Kristi retfærdighed og synderne bliver sejrvindere sammen med Kristus, for de får del i guddommelig natur. Sådan bliver det guddommelige og det menneskelige forenet.     
De som forsøger at nå himmelen ved det de selv kan gøre for at holde loven, forsøger det umulige. Mennesker kan ikke blive frelst uden lydighed, men gerningerne skal ikke være af egne forsøg. Kristus skulle virke i dem både at ville og at gøre efter hans gode vilje. Hvis menneskene kunne blive frelst ved det de selv kan gøre, ville de have noget i sig som de kunne glæde sig over. Kains offer er repræsentativt for menneskenes forsøg på at vinde frelse ved det de selv kan gøre. Alt hvad menneskene kan gøre uden Kristus, er besmittet af egenkærlighed og synd. Men det som bliver gjort i tro, er acceptabelt for Gud. Når vi forsøger at vinde himmelen ved Kristi store gerninger, kan vi gøre fremgang. Ved at se på Jesus, troens ophavsmand og fuldender, kan vi vokse i styrke og gå fra sejer til sejer, for ved Kristus har Guds nåde gennemført vor hele og fulde frelse.     
Uden tro er det umuligt at takke Gud. Levende tro gør det muligt at få del i Kristi liv og forsoning og at opnå den store trøst og glæde frelses planen giver. Den sande kristne vil få et alvorligt ønske om at bringe andre til Kristus. Da Filip blev forsikret om at han havde fundet Messias, tog han til Natanel, og sagde til Ham: "Ham, som Moses i loven og ligeså profeterne har skrevet om, ham har vi fundet, Jesus, Josefs søn, fra Nazaret."    
Hvad gør vi for Kristus? Fortæller vi om hans godhed og hans udmærkelse, og søger at vinde sjæle for Mesteren? Hvis Jesus er dyrebar for din sjæl, vil du føle at det er din pligt at gøre ham bekendt for andre. Jesus sagde til sit folk: "I er verdens lys." "Således skal jeres lys skinne for menneskene, for at de må se jeres gode gerninger og prise jeres Fader, som er i Himlene." Kristi evangelium er ikke en tør teori; det er gode nyheder med stor glæde, der åbenbarer en personlig Frelser for os, og vi skal fortælle mænd, kvinder og unge hvad de må gøre for at blive frelst.  

19 08 1890 Review and Herald Kristi retfærdighed.*   
[Det efterfølgende brev er skrevet som svar på brev fra en medprædikant. Det emne der dvæles ved er af særlig interesse, det kan være en hjælp til andre udover den det er skrevet til.]    
Kære bror: Det var med glæde at jeg læste dit forspørgelses brev til mig, for tanken at Guds Ånds virken i dit hjerte ved Kansas mødet har ikke udslettet sig helt, har været en stor tilfredshed. Du har haft et glimt af Kristi retfærdighed som du ikke har mistet, som jeg er sikker på andre fik, da de kom i kontakt med dem, som ikke værdsætter denne velsignede sandhed. Jeg er glad for at Jesus virkelig viste sin tilstedeværelse, da den blev opsøgt ivrigt og taknemmeligt anerkendt.    
Når den tredje engels budskab forkyndes på rette måde, vil det lyde kraftigt og blive husket. Guddommelig kraft må ledsage det, ellers vil det intet udrette. Jeg bliver ofte henvist til lignelsen om de ti jomfruer, hvoraf fem var kloge og fem dårer. Denne lignelse er blevet og vil blive bogstaveligt opfyldt, for den har en særlig anvendelse på den tid, vi lever i - og den har haft det lige til tidens afslutning, og, ligesom den tredje engels budskab, er blevet opfyldt og vil fortsætte med at bringe sandheden indtil tidens afslutning. I lignelsen havde de ti brudejomfruer lamper, men kun fem af dem havde den frelsende olie som kunne holde lamperne brændende. Dette repræsenterer menighedens tilstand. De kloge og tåbelige har deres bibler, og er alle forsynet med nådegavens midler; men mange påskønner ikke at de må havde den himmelske salvelse. De tager sig ikke af indbydelsen: "Kom hid til mig, alle I, som er trætte og tyngede af byrder, og jeg vil give jer hvile. Tag mit åg på jer og lær af mig, thi jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet; så skal I finde hvile for jeres sjæle." Thi mit åg er gavnligt, og min byrde er let."    
Jesus ønsker at udslette det jordiske billede fra sine efterfølgeres tanker, og indprente dem det himmelske billede, så de kan blive én med ham selv, genspejle hans karakter, og fremvise hans pris som har kaldet dem ud af mørket til hans underfulde lys. Hvis du har fået lov til at stå i nærheden af Retfærdighedens Sol, er det ikke sådan at du må absorbere og skjule de klare stråler fra Kristi retfærdighed, men at du må blive et lys for andre. Fjenden har mennesker i vore rækker, som han virker igennem, så det lys som Gud har ladet skinne på hjertet og oplyse sindets kamre kan blive formørket. Der er personer som har modtaget Kristi retfærdigheds dyrebare lys, men de handler ikke på det; de er tåbelige brudejomfruer. De foretrækker fjendens sofisteri frem for et tydeligt, "Så siger Herren." Da Guds velsignelse hvilede på dem, for at de må blive lys kanaler, gik de ikke frem fra lyset til et større lys; de lod tvivl og vantro komme ind, så at den sandhed som de havde set, blev usikker for dem.     
Satan bruger dem som hævder at tro sandheden, men hvis lys er blevet til mørke, som sine medier til at udtrykke falsknerier og viderebringe hans mørke. De er faktisk uforstandige jomfruer, der vælger mørket frem for lyset, og vanærer Gud. Den karakter vi udvikler, den holdning vi har i dag, befæster vor fremtidige skæbne. Vi gør alle et valg, enten at være frelst inden for lysets by, eller være med onde, uden for byen. De principper som styrer vore handlinger på jorden, kendes i himlen, og vore handlinger skrives nøje ned i himlens optegnelsesbøger. Her vides det om vor karakter er efter Kristi orden eller efter ærkebedragerens orden som forårsagede himlens oprør. Er vi de kloge jomfruer, eller må vi klassificeres blandt de tåbelige? Det er spørgsmålet som vi afgør i dag, i vor karakter og holdning. Det som for mange er Kristi religion går over i ideer og teorier, en blanding af sandhed og vildfarelse. Nogle prøver at blive gode nok til at være frelste. De klager sig hele tiden om deres synder. Herren siger til dem: "Og for det andet gør I dette: I hyller Herrens alter i tårer, gråd og klage, så han ikke mere vender sig til offergaven eller med glæde modtager gaver af eders hånd." "I trætter Herren med eders ord. Og i spørger: "Hvorved trætter vi?" ved at sige: "Enhver som gør ondt, er god i Herrens øjne; i dem har han behag; hvor er ellers dommens Gud?"    
Bodsøvelser, kødelige ydmygelser, konstant bekendelse af synd, uden oprigtig anger; faster, festivaler og ydre højtideligholdelse, uden den sande hellige, alt dette har slet ikke værdi. Kristi offer er tilstrækkeligt; Han gør et fuldstændigt, virkningsfuldt offer til Gud; og menneskelig anstrengelse uden Kristi fortjeneste, er værdiløs. Vi vanærer ikke blot Gud ved at gøre disse ting, men vi ødelægger vor nuværende og fremtidige nyttighed. Det har en direkte forringende indflydelse at ikke værdsætte værdien af Kristi offer; det ødelægger vore forventninger, og forhindrer os i at nå vore privilegier; det fører os til at få usunde og farlige teorier om den frelse der er blevet erhvervet os for en uendelig pris. Frelses planen skal ikke forstås som den, der bringer mennesker guddommelig kraft, for at menneskelige anstrengelser kan få fuld succes.    
At blive tilgivet på den måde, som Kristus tilgiver på, er ikke blot at blive tilgivet; men blive fornyet i vore tanker. Herren siger: "Et nyt hjerte vil jeg give jer." Kristi billede skal indprentes på sind, hjerte og sjæl. Apostlen siger: "Men vi har Kristi sind". (1. Kor. 2,16) Uden den forvandlende proces, som kun kommer ved guddommelig kraft, så vil de oprindelige tilbøjeligheder overlades i deres fulde styrke, til hjertet og smede nye lænker, og påtvinge et slaveri der aldrig vil kunne brydes ved menneskelig styrke. Men mennesker kan aldrig gå ind i himlen med deres gamle smag, tilbøjelighed, afguder, ideer og teorier. Himlen vil ikke være et glædesfuldt sted for dem, for alt vil kollidere med deres smag, appetit og tilbøjeligheder, og være smerteligt imod deres naturlige og opdyrkede karaktertræk.    
I lignelsen om jomfruerne omtales fem som kloge og fem som dårer. De sidstnævnte er dem, hos hvem Guds ånd ikke har fået lov til at rense hjertet. Kristi komme forvandler dem ikke til at være kloge. Himmelens vægt vil afgøre, om karakteren er ren og helliggjort eller uren og uskikket for Himmelen. De, som har foragtet den Guddommelige nåde, som ville have gjort dem skikkede for Himmelen, vil være dårerne. De havde lys og kundskab, men forsømte at skaffe sig nådens olie. De tog ikke imod sandhedens helliggørende kraft.    
Lykke er resultatet af hellighed og overensstemmelse med Guds vilje. Dem som vil være hellig i himmelen må først være hellig på jorden; for når vi forlader denne jord, vil vi tage vor karakter med os, og disse himmelens elementer, som vil blive deldelt os ved Kristi retfærdighed, vil blot følge med os.    
Menighedens tilstand som fremstilles af de tåbelige jomfruer, omtales også i Laodikæa menighedens tilstand. Det sande vidne erklærer: "Jeg kender dine gerninger: du er hverken kold eller varm. Gid du var kold eller varm! Derfor, fordi du er lunken og hverken varm eller kold, har jeg i sind at udspy dig af min mund. Fordi du siger: "Jeg er rig, jeg har vundet rigdom og trænger ikke til noget", og ikke ved, at netop du er elendig og ynkværdig og fattig og blind og nøgen, derfor råder jeg dig til hos mig at købe guld, lutret i ild, så du kan blive rig, og hvide klæder at iføre dig, så din nøgenheds skam ikke skal blive åbenbar, og øjensalve til at salve dine øjne med, så du kan se. Alle dem, jeg har kær, dem revser og tugter jeg; vær derfor nidkær og omvend dig! Se, jeg står for døren og banker; om nogen hører min røst og åbner døren, da vil jeg gå ind til ham og holde nadver med ham, og han med mig. Den, der sejrer, ham vil jeg lade sidde sammen med mig på min trone, ligesom også jeg har sejret og taget sæde hos min Fader på hans trone."    
Halvhjertede kristne fordunkler Guds herlighed, fejlfortolker fromhed og får mennesker til at modtage falske ideer om, hvad der gør livsvigtig gudfrygtighed. Andre tror, at de også kan være kristne og tage hensyn til deres egen smag og gøre plads til kødet, dersom disse falske kristne kan gøre det. På mangen en bekendende kristens banner står der skrevet: "Du kan tjene Gud og behage dig selv, du kan tjene Gud og mammon." De bekender sig til at være forstandige jomfruer, men da de ikke har nådens olie i deres dunke sammen med deres lamper, kaster de ikke noget lys til Guds ære og til menneskers frelse. De forsøger at gøre det, som verdens Genløser sagde, var umuligt at gøre; han har erklæret: "I kan ikke tjene Gud og mammon." De, som hævder at være kristne, men som ikke følger i Kristi fodspor, gør hans ord virkningsløse og fordunkler frelses planen. Ved deres ånd og optræden siger de i virkeligheden: "Jesus, på din tid forstod du ikke så godt, som vi gør i vor tid, at mennesket kan tjene Gud og mammon." Disse religionsbekendere hævder at holde Guds lov, men de holder den ikke. Åh, hvordan ville standarden for sand manddom være blevet, hvis den havde været efterladt i menneskets hænder! Gud har rejst sin egen standard, Guds bud og Jesu tro; og den erfaring, der følger overgivelse til Gud, er retfærdighed, fred og glæde i Helligånden. Alt som mennesker berører med uhellige hænder og uhellig forstand, endog sandhedens evangelium, bliver besmittet ved kontakt. Mennesker sætter lid til mennesker, og sin harm kødelig, men alle menneskers gerninger på jorden er jordiske.  

26 08 1890 Review and Herald Kristi Retfærdighed (konkluderet)   
Jesus siger: "Jeg er vejen, sandheden og livet og det er ethvert menneskes privilegium at antage Kristus som sin personlige frelser. Du behøver ikke at vente, til du engang bliver god nok; det er unødvendigt at tro, at nogen Anstrengelser fra din side vil gøre dine bønner antagelige og skaffe dig frelse. Lad ethvert menneske bede til Gud, ikke til mennesker, lad ethvert menneske træde frem for Kristus i ydmyghed og tale til ham med egne læber. Anmodningen, som vi så ofte hører: "Vil du bede for mig?", er bare en tom talemåde; thi du skulde selv bede til Gud og tro på, at han hører hvert ord, du udtaler. Oplad dit hjerte for ham, bekend dine synder, bed ham .om tilgivelse, idet du påberåber dig hans forsoning og i tro grunder over forløsningsplanen, og talsmanden vil minde dig om alle ting.    
Jo mere du studerer Kristi karakter, desto mere tiltrækkende vil han forekomme dig. Han vil være dig ganske nær som din bedste ven, og du vil elske ham. Hvis det er sandt, at karakteren står i forhold til det, man omgås hver dag, da tænk på Jesus, tal om ham, og du vil komme til at ligne ham. Du vil åbenbare hans storhed, renhed og åndelighed. Du vil få Kristi karakter, og han vil udsende dig til verden som sit åndelige sendebud. Han vil være din eneste herlighed. Du kan ikke have samkvem med verden, uden at du også bliver smittet af dens ånd, .og du vil forråde Herren, der har købt dig.    
Ethvert menneske, der ærligt søger efter sandhed og retfærdighed, har det store privilegium at kunne stole på Guds sande løfter. Jesus åbenbarer den kendsgerning, at den guddommelige nådes skatte er stillet til vor rådighed, for at vi skal være lys kanaler. Vi kan ikke modtage Kristi nådes rigdomme uden også ,at have et ønske om at udbrede dem til andre. Når vi har Kristi kærlighed i vore hjerter, vil vi føle det som vor pligt og vort privilegium at udsprede den. Solen, der skinner fra himlen, udgyder sine klare stråler på alle livets veje. Den har tilstrækkeligt lys til tusinder af verdener som vor, og således er det også med Retfærdighedens Sol. Dens lyse stråler fyldt med sundhed og glæde er tilstrækkeligt til at frelse vor lille verden, og til at skabe sikkerhed i enhver verden, Gud har skabt. Kristus erklærer, at vor himmelske Fader er mere villig til at give den Helligånd til den, der beder ham, end jordiske forældre er til at give deres børn gode gaver. Pinsefestens dag viste dette på en tydelig måde. Ved den Helligånds udgydelse blev der givet et klart vidnesbyrd om Kristi nådes overvættes rigdom. Hvordan kan det være, at de, der bekender ,sig til at tro sandheden, ikke er nået længere? Hvis de vil undertrykke selvet, vil et stadigt væld fra livets flod strømme ind i deres tørstige sjæle. Hvordan kan vore prædikanter være Kristi repræsentanter, når de er selvtilfredse, og når de siger: "Jeg er rig og fattes intet?" Vi må ikke være selvtilfredse, thi da vil vi være på linie med dem, der er fattige og blinde og nøgne.    
Siden tidspunktet for Minneapolis mødet, har jeg set Laodikæa menighedens tilstand som aldrig før. Jeg havde hørt Guds irettesættelse blive sagt til dem som føler sig så godt tilfreds, som ikke kender deres åndelige armod. Jesus taler til disse, ligesom han gjorde til den samaritanske kvinde: "Hvis du kendte Guds gave og vidste, hvem det er, som siger til dig: "Giv mig noget at drikke!" så bad du ham, og han gav dig levende vand!"    
Ligesom jøderne, har mange lukket deres øjne for at ikke se noget, men nu er der en stor fare, at lukke øjnene for lyset, og vandre bort fra Kristus, føle at de ikke har brug for noget, som det var da han var på jorden. Jeg er blevet vist mange ting som jeg har bragt frem for vore folk i højtidelighed og alvor, men dem med forhærdede hjerter af kritik, jalousi og onde tanker, vidste ikke at de var fattige, ynkværdige blinde og nøgne. Dem som modsætter sig Guds budskaber gennem hans ydmyge tjener, tror at de er i strid med søster White, fordi hendes idéer ikke er i harmoni med deres; men denne strid er ikke med søster White, men den Herre, som har givet hende, hendes arbejde at gøre.    
Dem som indser deres behov for anger imod Gud, og tro imod vor Herre Jesus Kristus, vil få sjælsbrøde, vil angre deres modstand imod Herrens Ånd. De vil bekende deres synd, ved at nægte det lys som Himlen har så nådigt sendt dem, og de vil svigte den synd som har såret og forhånet Herrens Ånd. De vil ydmyge selvet, og accepter Kristi kraft og nåde, anerkende advarsels- irettesættelsesbudskaberne og opmuntring. Så vil deres tro på Guds arbejde blive gjort tydeligt og de vil stole på sonofferet. De vil tilegne sig Kristi overmådelige nåde og retfærdighed personligt, og han vil blive en nærværende Frelser for dem; for de vil erkende deres behov for ham, og stole fuldstændigt på ham. De vil drikke af livets vand, fra den guddommelige uudtømmelige kilde. Med en ny og velsignet erfaring, vil de kaste sig selv på Kristus, og få del i guddommelig natur. Menneskehjertet og det guddommelige hjerte vil samarbejde hver dag, og hjertet vil springe op som taknemmelighed og pris til Kristus. Himmelsk inspiration vil få en del i den kristne erfaring, og vi skal vokse til mænds og kvinders fulde statur i Kristus Jesus.    
Det er vækst i kundskab om Kristi karakter, der helliggør sjælen. Den, der gransker frelsens plan og forstår forsoningens vidunderlige værk, forvandles. Ved at betragte Kristus bliver han forvandlet til det samme billede, fra herlighed til herlighed, som det kommer fra Herrens ånd. Beskuelsen af Jesus er en opløftende og forædlende proces for den virkelig kristne. Han ser dens mønster og vokser i lighed med den og hvor let er uoverensstemmelser, strid og ufred ikke indstillet. Fuldkommengørelse af Kristi karakter er den kristnes inspiration. Når vi ser ham som han er, vækkes ønsket om at være lig ham og det løfter hele mennesket, for at enhver der har dette håb i ham, renser sig selv.    
Det bedrøver mig at tænke på, at vore leveregler for år siden var højere, end de nu er. Jeg er blevet vist, at kun meget få er klar over tilstedeværelsen af den Helligånd, der siger: "Jeg kender dine gerninger." Mange har ved at leve i synd forspildt Guds yndest, repræsenteret Jesus på en dårlig måde, glemt hans tilstedeværelse, samt at de lever i hans nærhed og har derved føjet ondt til ondt. Disse mennesker er dårlige jomfruer. Der er ingen varig trøst for dem. Guds kraft skal være trøsten, håbet og den højeste glæde for en hver Jesu efterfølger i hans kamp og strid i livet. Den, der trofast følger det Guds lam, der bærer al verdens synd, kan, idet han går fremad, råbe: "Dette er den sejr, der har overvundet verden, vor tro."    
Hvilken tro er det, der vinder sejr over verden? - Det er den tro, der gør Kristus til vor egen personlige Frelser, - den tro, som, idet den indser din hjælpeløshed, din manglende evne til at frelse dig selv, gribe: fat på den hjælper, der som dit eneste Håb er i stand. til at vinde frelsen. Det er den tro, der ikke taber modet, og som hører Kristi stemme sige: "Vær ved godt mod, jeg har overvundet verden, og min guddommelige styrke tilhører jer." Det er den tro, der hører ham sige: "Se, jeg er med eder alle dage indtil verdens ende.    
Grunden til, at vore menigheder er svage og syge og lige ved at dø, er, at fjenden har fyldt de svage sjæle med modløshed. Han har forsøgt at skjule Jesus, deres trøster, for dem han, som irettesætter, advarer og formaner dem, idet han siger: "Dette er vejen, vandrer på den." Kristus har al magten i himlen og på jorden, og han kan styrke den vaklende og hjælpe den fejlende. Han kan indgyde tillid og håb til Gud; og tillid til Gud vil altid skabe tillid til andre.    
Enhver sjæl må forstå, at Kristus er hans personlige Frelser, thi da vil kærlighed, nidkærhed og trofasthed blive åbenbaret i den Kristnes liv. Hvor klar og over bevisende sandheden end er, vil den dog aldrig kunne hellige sjælen og styrke den i dens kamp, medmindre den kommer i nært samfund med livets kilde. Satan har opnået sine største sejre ved at træde imellem sjælen og frelseren.    
Vi burde aldrig glemme Kristus. Englene sagde om ham: "Du skal kalde hans navn Jesus, thi han skal frelse sit folk fra deres synder." Jesus, dyrebare frelser! Vor sikkerhed, hjælp og fred er sammenføjet i ham. Han er den, der overvinder al vor tvivl, og alt vort håb står til ham. Hvor er det en vidunderlig tanke, at vi kan få del i den guddommelige natur, så vi kan blive i stand til at sejre, som Kristus sejrede. Vore største forventninger står til Jesus. Han er vore sanges melodi, den svalende skygge for den mødige vandrer. Han er det levende vand for den tørstige sjæl. Han er vor tilflugt i stormen. Han er vor retfærdighed, vor helliggørelse og vor forløsning. Når Kristus er vor personlige frelser, skal vi forkynde hans pris, der kaldte os ud fra mørket til sit beundringsværdige lys.    
Den store mangel på åndelighed grunder sig ikke på, at Kristus ikke gør alt muligt for menigheden. Vor himmelske Fader indbefatte de hele himlen i een gave: sin egen dyrebare Søn. Den Helligånds værk er at overbevise verden om synd, om retfærdighed og om dom. Jesus siger: "Og jeg skal, når jeg bliver ophøjet fra jorden, drage alle til mig." Åbenbarelsen af Guds Søn på korset, der døde for menneskenes synder, drager menneskenes hjerter af uendelig kærlighed, og overbeviser synderen om synd. Kristus døde fordi loven blev overtrådt, så skyldige mennesker kan frelses fra straffen for hans enorme skyld. Men beretningen har vist sig at det er lettere at ødelægge verden en reformer den; for mennesket korsfæstede herlighedens Herre, som kom for at forene jorden med himlen, og mennesket med Gud.  

7 10 1890 Review and Herald Guds høje kald i Kristus Jesus.*   
Nu, hvor tidernes ende nærmer sig, vil ondskabens flod løbe hurtigere og hurtigere mod fortabelsen. Vi kan kun føle os sikre, hvis vi holder fast ved Jesu hånd og bestandig ser hen til ham, som er vor tros banebryder og fuldender, Han er vor mægtige Hjælper. Vi skal søge Gud i samme hensigt. Vi skal ikke gøre vore egne ideer og synspunkter til et kriterium frem for noget andet; vi skal sætte vore standpunkter, for at være helt rigtige, og vore brødre forkerte. Vi bør hellige os selv til studiet af frelses planen, så vi må påskønne hvor højt Jehova har værdsat menneskenes frelse.    
Thi således elskede Gud verden, at han gav sin enbårne Søn, at enhver som tror på ham ikke skal fortabes, men have evigt liv. Åbenbaringen af Guds kærlighed, som det blev vist på Golgatas kors, bevidner den kendsgerning at Gud har værdsat menneskene for en uendelig værdi. Skal vi da ikke være forsigtige for hvordan vi tiltaler til vore brødre og vore medmennesker? Hvor meget bør vi ikke passe på at vi ikke sårer eller skader en af Herrens små. Den mindste iblandt os - er de ikke iblandt Guds udvalgte? Døde han ikke for dem, såvel som for os? genløst dem for at frem vise Hans pris, som har kaldet os ud af mørket til hans forunderlige lys? Vil nogen af os tage modet fra Guds lys bærere, og afskære de stråler som Gud vil have til at skinne for verden? Gud forbyde det!    
Vi behøver enhver lysstråle som Gud kan sprede på os. Mange, der burde opslå deres telte nærmere Kana'ans land, slår lejr nærmere ved Ægypten. De lever ikke i lyset af retfærdighedens sol. Mange søger forlystelser for at finde nydelse, men der vindes ingen åndelig kraft ved at handle sådan og du vil komme til at stå på de tabendes side. At stimulere kærligheden til fornøjelser er det samme som at hindre kærligheden til udøvelse af fromhedspligter, for hjertet bliver så overbelastet med bagateller, med det, som er tiltalende for de medfødte tilbøjeligheder, at der ikke bliver plads til Jesus.     
Du kan ikke sige hvor få dine prøvelsesdage du har. Herren vil meget snart sige: "Skær træet ned; for det er ikke gavnligt at det skal stå i Herrens have." Hvad kan jeg sige for at hjælpe de unge? Vil I lukke jeres hjerter op for Jesus, så hans kærlighed, hans nåde, kan komme til at fylde jeres sjæl, så I kan lovsynge og prise Gud i jeres hjerter? Hvis blot al jeres kærlighed blev givet til Jesus, så ville I lære Kana'ans sprog og sang!     
Hos verdslige mennesker venter I at møde letsindighed, forfængelighed, umoralskhed, spøg og skæmt, men lad det end ikke nævnes blandt jer, som er rejst sammen med Kristus; for dit livs arbejde er at søge de ting som er ovenfor, hvor Kristus sidder på Guds højre hånd; for I er døde, og jeres liv er skjult med Kristus i Gud; og når han som er dit liv skal vise sig, så skal I også vise sig med ham i herlighed.     
Prøvelser vil komme over os alle, men hvis vi bære dem uden at beklage os, vi skal udvikle tålmod, sagtmodighed og langmodighed med glæde. Alle vore hensigter, alle vore mål i livet bør være til det gode og gøre godt. Vi skal bringe grundlagt for guld, sølv og dyrebare stene, - en uforgængelig substans.    
Den tid vi lever i er fyldt med en evig virkelighed. Vore tanker må nu blive højere og vi må lære i Mesterens skole. Vi må aldrig miste modet, aldrig være tilfreds med at grundlaget bare er træ, hø og halm, som vil fortæres. Tak Gud at det nu er tid til at angre vore onde gerninger. Der er et kildeudspring åbnet for Juda og Jerusalem, så vi kan vaske os i Lammets blod og blive gjort rene.    
Det er nødvendigt at have den tro, der arbejder af kærlighed og lutrer sjælen, før at kunne imødekomme Guds tanker. Der findes nogle, der tror på Kristus; de anser ham ikke for en bedrager; de tror også, at Bibelen er en åbenbaring af hans guddommelighed. De beundrer den hellige lære og ærer navnet, det eneste navn, der er givet under himmelen, hvorved mennesker kan frelses og alligevel er de måske, trods al denne viden, lige så absolut uvidende om Guds nåde som den største synder. De har ikke åbnet deres hjerte for Jesus, så han kan komme derind. De vandrer i mørke, og ser intet lys. De er fjender til Gud, og ved ikke at de er blinde og sølle, fordi de ikke ser Guds herlighed i Jesus Kristus. De forstår ikke den lydighed han havde mod sin Faders krav, eller værtsatte de lidelser han udstod så han kunne frelse faldne mennesker, og blande sig ind i den dyrebare menneskeheds interesser, optænde hans guddommelige lys, for at vejlede mennesker til vejen mod himlen.    
For at forstå Jesu mission, er det nødvendigt at hans guddommelige lys skal oplyse sindet; for det naturlige menneske modtager ikke Guds ånds sager, thi det er ham en dårskab, og han kan ikke forstå det, thi det må bedømmes åndeligt. Jesus drager hele tiden på os for at se på ham som vort håb og tilflugt. " Så siger Herren: Jeg hører dig i nådens stund, jeg hjælper dig på Frelsens dag, vogter dig og gør dig til folkepagt for at rejse landet igen, udskifte øde lodder." "Jubler, i himle, fryd dig, du jord, i bjerge, bryd ud i jubel! Thi Herren trøster sit folk, forbarmer sig over sine arme. Dog siger Zion: "Herren har svigtet mig, Herren har glemt mig!" glemmer en kvinde sit diende barn, en moder, hvad hun bar under hjerte? Ja, selv om de kunne glemme, jeg glemmer ej dig. Se, i mine hænder har jeg tegnet dig, dine mure har jeg altid for øje."    
Mærkerne efter korsfæstelsen i vor Herres hænder og fødder er beviser på at Kristus ikke har glemt sit folk. Han har købt dem, og løsesummen er blevet betalt. Jesus, verdens forløser, kender alle sine børn ved navn og de, som tror, skal få del i Guds herlighed. Retfærdighedens sol er stået op med helbredelse i sine vinger.     
Gennem troen på Kristus er jordens barn gjort til Guds arvinger; Kristi medarvinger. De, der betragter Jesus, bliver forvandlede til hans billede, bliver ét med hans natur og Guds herlighed, som stråler i Jesu ansigt, genspejles i hans efterfølgeres liv, Den kristne forandres mere og mere fra herlighed til herlighed . Jo mere han betragter Kristus, des mere elsker han og længes efter at se ham igen og jo mere lys og herlighed han ser i Kristus, des mere forøges hans eget lys bliver større til den fuldkomne dag. "Og alle vi, som med utildækket ansigt skuer Herrens herlighed i et spejl, forvandles til det samme billede, fra herlighed til herlighed, eftersom det kommer fra Åndens Herre."     
Det er ved tro, at det åndelige øje ser Jesu herlighed. Denne herlighed er skjult, indtil Herren tildeler den åndelige sandheds lys, for forstandens øje kan ikke se den, Kristi herlighed og hemmelighed vil forblive uforståelig, indhyllet i sit overvættes lys, indtil Herren i et nu fremstiller betydningen for sjælen.    
Johannes udbryder: "Se, hvor stor en kærlighed Faderen har vist os, at vi må kaldes Guds børn; og vi er det. Derfor kender verden ikke os, fordi den ikke har kendt ham. I elskede, nu er vi Guds børn, og det er endnu ikke åbenbaret, hvad vi engang skal blive. Men vi ved, at når Han åbenbares, skal vi blive ham lige, thi vi skal se ham, som han er."    
I tro griber sjælen guddommeligt lys fra Jesus. Vi ser uforlignelig skønhed i hans renhed og ydmyghed, hans selvfornægtelse, hans vidunderlige offer for at frelse den faldne menneskehed. Når vi betragter Jesus, kommer vi til at se os selv i det rette lys . "Og enhver, der har dette håb til ham, renser sig selv, ligesom Han er ren." Muligheden for at være lig Jesus, at være den, han elsker og glæder sig over, indgiver os den tro, som er virksom i kærlighed og renser hjertet.     
Han som er ét med Kristus længes efter at tale om Kongen i sin pragt. Kristi kærlighed tvinger den fornyede sjæl til at fremvise hans pris, som har kaldet ham ud af mørke til hans forunderlige lys. Jesus er mere dyrebar for den sjæl, der ser ham med troens øje, end alt åndet tilsammen og den troende sjæl er mere dyrebar for Jesus end Ofirs fine guld. Kristus ser på sine hænder mærkerne efter korsfæstelsen er der og han siger: "Se, i mine hænder har jeg tegnet dig, dine mure har jeg altid for øje." Es 49,16, Den kristne er omgivet af en evig Guds rige løfter.     
Herren vil komme med magt og megen herlighed. Alle, der har taget deres tilflugt til Kristus, vil afspejle hans billede og de vil være ham lig, for de skal se ham, som han er. De skal fremstilles for ham "uden plet eller rynke eller åndet sådant". Ef 5,27.    
Brødre, fra vor tros fjender vil der komme modstand, men synk ikke sammen og kom ikke tæt på trængslerne; men lad intet mørke omgive din sjæl. Denne krise må komme, men omgæret af Guds dyrebare løfter, behøver vi ikke at frygte hvad mennesker kan gøre imod os.  

4 11 1890 Review and Herald Kristus, livets vej*   
Efter at Johannes var blevet sat i fængsel, kom Jesus til Galilæa og prædikede Guds evangelium og sagde: Tiden er inde, Guds rige er kommet nær; omvend jer og tro på evangeliet! (Mark 1,14-15).     
Anger og omvendelse hører sammen med troen og bliver i evangeliet fremholdt som nødvendige for at blive frelst. Paulus forkyndte omvendelsen. Han sagde: I ved, at jeg ikke har fortiet noget, som kunne være jer til hjælp, men jeg har forkyndt for jer og undervist jer, offentligt og privat. Både for jøder og grækere har jeg vidnet om omvendelsen til Gud og om troen på vor Herre Jesus. (Apg 20,20-21). Der bliver ingen frelse uden anger og omvendelse. En synder som ikke angrer sin synd, kan ikke tro til omvendelse. Om anger og omvendelse siger Paulus: For bedrøvelse efter Guds vilje virker omvendelse til frelse, som ikke fortrydes, men bedrøvelse i verdens forstand virker død. (2Kor 7,10). Man kan ikke gøre sig fortjent til noget ved omvendelsen, men den bereder hjertet til at tage imod Kristus som den eneste som kan frelse og som er den fortabte synders eneste håb.     
Når synderen vender sig til loven, bliver han klar over at han er strafskyldig. Hans samvittighed anklager ham og han føler sig fordømt. Hans eneste kilde til trøst og håb er korset på Golgata. Når han vover at tro på løfterne og tager Gud på hans ord, fylder fred og glæde hans sjæl. Han råber: Herre, du har lovet at frelse alle som kommer til dig i din Søns navn. Jeg er et fortabt og hjælpeløst menneske uden håb. Herre frels mig, ellers er jeg fortabt! I tro sætter han sin lid til Kristus og han står retfærdiggjort for Gud.    
Men selv om Gud kan være retfærdig og alligevel erklære dén retfærdig som tror på Jesus, kan ingen være klædt i Jesu Kristi retfærdigheds klædning så længe han synder med fuldt overlæg, eller undrager sig pligten han ved han skulle udføre. Gud kræver en hel og fuld overgivelse af hjertet før retfærdiggørelsen kan finde sted. For at et menneske skal kunne blive stående i retfærdiggørelsen, må det være en stadig lydighed som ved hjælp af en aktiv, levende tro er virksom i kærlighed og renser sjælen.    
Jakob skriver om Abraham: Blev vor fader Abraham ikke gjort retfærdig af gerninger, da han bragte sin søn Isak som offer på alteret? Som du ser, virkede troen sammen med hans gerninger og det var af gerningerne, hans tro blev fuldkommen. Dermed gik det skrift ord i opfyldelse, som lyder: Abraham troede Gud og det blev regnet ham til retfærdighed, og han blev kaldt Guds ven. (Jak 2,21-24) For at et menneske skal kunne blive retfærdiggjort ved tro, må troen nå det punkt hvor den vil kunne kontrollere hjertets følelser og impulser og det er ved lydigheden troen bliver fuldendt.    
Uden Kristi nåde et synderen i en håbløs situation. Ingenting kan blive gjort for ham, men gennem guddommelig nåde bliver overnaturlig kraft tildelt mennesket og den virker på sind, hjerte og karakter. Den som får del i Kristi nåde, vil føle synden som noget afskyeligt og til sidst bliver den drevet ud af sjælens tempel. Gennem nåden opnår vi samfund med Kristus og vi bliver hans medarbejdere i frelses værket. Troen er den betingelse Gud har sat for at kunne love syndere tilgivelse. Ikke sådan at forstå, at der i troen er nogen kraft som fortjener frelsen, men fordi troen kan give os del i Kristi liv og forsoning, det bods middel som er skaffet til veje for synden. Troen kan påberåbe sig Kristi fuldkomne lydighed i stedet for synderens overtrædelse og frafald. Når synderen tror på Kristus som sin personlige frelser, tilgiver Gud synden og retfærdiggør synderen. Den som angrer sin synd, forstår at retfærdiggørelsen sker fordi Kristus som er hans stedfortræder og garanti, døde for ham og er hans forsoning og retfærdighed.    
Abraham troede Gud og det blev regnet ham til retfærdighed. Den, der arbejder, får ikke løn som en nådesbevisning, men efter fortjeneste. Den derimod, der ikke arbejder, men tror på ham, som gør den ugudelige retfærdig, ham regnes hans tro til retfærdighed. (Rom 4,3-5) Retfærdighed er lydighed mod loven. Loven kræver retfærdighed og det er hvad synderen skylder loven, men han magter ikke at yde det. Den eneste måde han kan opnå retfærdighed på, er ved tro. Ved tro kan han komme frem for Gud med Kristi fortjeneste og Herren tilregner synderen sin Søns lydighed. Kristi retfærdighed bliver godartet i stedet for menneskets nederlag og Gud modtager, tilgiver og retfærdiggør den som angrer og tror. Han behandler ham som om han skulle være retfærdig og elsker ham som han elsker sin egen Søn. Det er sådan troen bliver regnet til retfærdighed og den som er tilgivet, vokser i nåde og får stadigt større lys. Jublende kan han sige: Frelste han os, ikke fordi vi havde gjort retfærdige gerninger, men fordi han er barmhjertig; og det gjorde han ved det bad, der genføder og fornyer ved Helligånden, som han i rigt mål udgød over os ved Jesus Kristus, vor frelser, for at vi, gjort retfærdige ved hans nåde, i håbet skulle blive arvinger til evigt liv. (Tit. 3,5-7)    
Der står også skrevet: "Men alle dem, der tog imod ham, gav han ret til at blive Guds børn, dem, der tror på hans navn; de er ikke født af blod, ikke af køds vilje, ikke af mands vilje, men af Gud." (Joh 1,12-13). Jesus svarede ham: "Sandelig, sandelig siger jeg dig: Den, der ikke bliver født på ny, kan ikke se Guds rige" (Joh 3,3). "Jesus svarede: "Sandelig, sandelig siger jeg dig: Den, der ikke bliver født af vand og ånd, kan ikke komme ind i Guds rige." (vers 5). Der er ingen lav form som er sat for os, for vi skal være Guds børn. Vi bliver frelst enkeltvis og på prøvens dag vil vi kunne se forskel på den som tjener Gud og den som ikke tjener ham. Vi bliver frelst fordi vi personligt tror på Jesus Kristus.     
Mange bliver ledt på vildspor fordi de tror de selv må klatre op til himmelen, at de må gøre noget for at kunne blive godtaget af Gud. De prøver at forbedre sig ved egne anstrengelser og uden hjælp. Det kan de aldrig magte. Kristus har banet vejen ved at dø som vort sonoffer, ved at leve som vort eksempel og ved at blive vor ypperstepræst. Han siger: "Jeg er vejen og sandheden og livet; ingen kommer til Faderen uden ved mig." (Joh 14,6). Hvis vi ved egne anstrengelser kunne klatre et eneste trin op ad stigen, ville Kristi ord ikke være sande. Men når vi tager imod Kristus, vil gode gerninger komme som frugt og som bevis for at vi er på livets vej, at Kristus er vor vej og at vi vandrer på den sande sti som leder til himmelen.  
 
11 11 1890 Review and Herald Den mystiske stige   
Den erfaring, Jakob fik, da han på sin vandring , fra hjemmet så den mærkelige stige, som himmelens engle bevægede sig op og ned ad, skulde tjene til at lære en stor sandhed i forløsningens plan. Guds hensigter blev åbenbarede for den modløse mand, der følte sig skilt fra Gud og mennesker. Med vidunderlig kærlighed viste Kristus ham i en drøm livets vej. Sandheden blev åbenbaret for ham i dette sindbillede, og betydningen af det er lige så stor i dag som på hans tid.    
Da drømte han, og se, på jorden stod en stige, hvis top nåede til himmelen, og se, Guds engle steg op og ned ad den; og Herren stod foran ham og sagde:  Jeg er Herren, din Fader Abraham og Isaks Gud! Det land, du hviler på, giver jeg dig og dit afkom; dit afkom skal blive jordens støv, og du skal brede dig mod vest og øst mod nord og syd; og i dig og i din sæd skal alle jordens slægter velsignes; se, jeg vil være med dig og vogte dig, hvorhen du end går, og føre dig tilbage til dette land; thi jeg vil ikke forlade dig, men opfylde alt, hvad jeg har lovet dig! Da Jakob vågnede af sin søvn, sagde han: Sandelig, Herren er på dette sted, og jeg vidste det ikke! Og han blev angst og sagde: Hvor forfærdeligt er dog dette sted! Visselig, her er Guds hus, her er himmelens port! .. Og han kaldte dette sted Betel.    
Selvom frelses planen ikke var så klart åbenbaret dengang, som den er i dag, meddelte Herren sine børn de vidunderligste ting.    
Stigen repræsenterer Kristus; han er meddelelsesmidlet mellem himmelen og jorden, og englene, der går frem og tilbage, har stadig forbindelse med den faldne race. Kristi ord til Nathanael var i harmoni med billedet af stigen, da han sagde: "Sandelig, sandelig, siger jeg eder, I skal fra nu af se himmelen åbnet og Guds engle stige op og stige ned over menneskesønnen." Her giver forløseren sig til kende som den mærkelige stige, der muliggør forbindelsen mellem himmelen og jorden.    
Da Jesus sagde: "Jeg er vejen og sandheden og livet," udtalte han en sandhed, der har en vidunderlig betydning. Menneskets overtrædelse havde skilt jorden fra himmelen, det begrænsede menneske fra den ubegrænsede Gud. Jorden var skilt fra himmelen som en ø er skilt fra fastlandet, og der var en bred kanal mellem mennesket og Gud. Jesus slog bro over denne bugt og anlagde en vej, ad hvilken mennesket kunne komme til Gud. Den, der ikke har noget åndeligt lys, kan ikke se nogen vej og har intet håb, og menneskene har udviklet teorier om deres eget syn på vejen til livet. Katolikkerne viser synderen hen til jomfru Maria, tilråder bodsøvelser, aflad og synds tilgivelse hos præsten. Denne teori følges af dem, der vil frelses i deres synder og ved deres egne fortjenester. Men det eneste navn, givet iblandt Mennesker, ved hvilket de kan blive frelst, er Jesus. Over den kløft, som synden lavede, lyder ordene: "Jeg er vejen og sandheden og livet." Der er kun een mellemmand mellem Gud og mennesket.    
Han som ikke har noget åndeligt lys ser ingen vej, har intet håb, og mennesker fundet på teorier om deres egen måde at se vejen til livet på. Romerkirken peger synderen hen til jomfru Maria, til bodsøvelser, til eftergivenhed, og præstens syndsforladelse; og denne teori kommer til dem som vil frelses i deres synder, og dem som vil frelses ved deres egen fortjeneste. Men det eneste navn der gives iblandt mennesker, hvorved de kan frelses er Jesus. Over den afgrund som synd har gjort kommer hans ord: "Jeg er vejen, sandheden og livet." der er ingen anden mellemmand mellem Gud og mennesker. I himlen blev denne store sandhed forkyndt. En røst fra tronen blev hørt, og sagde: "Til slagte og afgrødeoffer havde du ej lyst; men et legeme beredte du mig." Esajas, så fremad i det profetiske syn og skriver: "Thi et barn er født os, en søn er os givet, på hans skulder skal herredømmet hvile; og hans navn skal være: Underfuld rådgiver, vældig Gud, evigheds fader, fredsfyrste. Stort bliver herredømmet, endeløs freden over Davids trone og over hans rige, at det må grundes og fæstnes ved ret og retfærd fra nu og til evig tid." Og fra ørknen, råber budbringerens røst: "Se det Guds Lam der bærer alverdens synd." Den elskede discipel erklærer om ham: "I begyndelsen var Ordet og Ordet var hos Gud, og Ordet var Gud. Dette var i begyndelsen hos Gud. Alt er blevet til ved det, og uden det blev intet til af det, som er.. I det var liv, og livet var menneskenes lys. Og lyset skinner i mørket, og mørket fik ikke bugt med det.  Og Ordet blev kød og tog bolig iblandt os, og vi så hans herlighed, en herlighed, som den enbårne Søn har den fra Faderen, fuld af nåde og sandhed."    
Kun Kristus er vejen, sandheden og livet, og mennesket kan kun blive retfærdiggjort ved, at det tilegner sig Kristi retfærdighed. Mennesket bliver retfærdiggjort vederlagsfrit af Guds nåde i kraft af troen og ikke ved gerninger, for at det ikke skal blive fristet til at prale af dets egen frelse. Frelsen er en gave fra Gud, og den gives gennem Jesus Kristus vor Herre. Mange har følt den håbløse stilling, de befinder sig i, og har forvirret stillet det spørgsmål: "Hvordan skal vi få adgang til den kommende verden? Jorden hviler under en forbandelse og er dømt til undergang. Hvor skal vi kunne komme ind i Guds stad?" Vi vil vise dem hen til Kristus, der er vejen, sandheden og livet - den mærkelige stige mellem himmel og jord.    
Da Fjenden havde forledt Adam og Eva til at synde, blev Forbindelsen mellem Himmelen og Jorden vanskeliggjort, og hvis ikke Kristus havde grebet ind, havde den faldne slægt aldrig lært vejen til himmelen at kende. Men "således elskede Gud verden, at han gav sin Søn den enbårne, for at hver den, som tror på ham, ikke skal fortabes, men have et evigt liv. Kristus er den mærkelige stige, der står på jorden med den nederste del, og hvis øverste Del når hen til den almægtiges trone. Adams børn er ikke blevet stødt bort fra Gud for at leve i håbløsheden uden for hans rige, for takket være Kristi retfærdighed har vi adgang til faderen. "Jeg er døren" sagde Kristus; ""om nogen går ind gennem mig, han skal blive frelst; og han skal gå ind og gå ud og finde føde"" Joh 10,9. Lad jorden glæde sig, lad verdens beboere fryde sig over, at Kristus har slået bro over den afgrund, som synden havde skabt og forbundet jorden med Himmelen. En vej er banet for Herrens forløste. Alle, der lider møje og er besværede, kan komme til ham og finde hvile for deres sjæle. Pilgrimmen kan vandre mod de boliger, som han er gået forud for at gøre rede til dem, der elsker ham. "    
Da Kristus påtog sig menneskelig skikkelse, plantede han stigen fast på jorden. Stigen når helt ind i himmelen, og Guds herlighed lyser fra dens top og lyser den op i hele dens længde, medens englene går op og ned med budskaber fra Gud til menneskene og med bønner og pris fra menneskene til Gud. I kraft af sin guddommelige natur var Kristus eet med Faderen, og da han påtog sig menneskenaturen, identificerede han sig selv med mennesket. "Han, som, da han var i Guds skikkelse ikke holdt det for et rov at være Gud lig, men forringede sig selv, idet han tog en tjeners skikkelse på og blev mennesker lig." I Jakobs syn var der givet en fremstilling af foreningen mellem det menneskelige og det guddommelige i Kristus.    
Mens englene går op og ned ad stigen, sidder Gud og ser med billigelse på menneskebørnene på grund af sin søns fortjenester.    
Enhver prædikant bør lære de lektier som Kristus lærte, at han matte kunne instruer syndere til frelsens vej. Kristus sagde: "Og jeg når jeg er blevet ophøjet fra jorden, vil jeg drage alle til mig." Synderen kan ikke tage et skridt uden Ånden drager ham, han må klynge sig til Kristus hvis han vil frelses. Hvis han siger :op til himlen, må det være at klatre op ad hele bjergsiden skridt for skridt, ad Kristi værk, så at Kristus skal være hans visdom, retfærdighed, hellighed og genløsning.    
Det er ingen let sag at vinde evigt liv. I levende tro skal vi vedblive at gå opad på stigen trin for trin og stadig se os for og tage de nødvendige trin, men alligevel må vi forstå, at ikke én hellig tanke, ikke én uegennyttig handling hidrører fra os selv. De gode egenskaber, som menneskene måtte være i besiddelse af, skyldes udelukkende Kristus. Uden Kristus kan vi intet godt gøre, men med ham kan vi gør alt. Det er på dette punkt at mange snubler til deres ruin. De tror at de kæmper i deres egen styrke for at vokse ind i godheden, før de kan få et nyt hjerte. Men sådanne anstrengelser er forgæves. Al krig er unødig, medmindre Kristi kraft kombineres med menneskelige anstrengelser. Men skønt vi intet kan gøre uden ham, er der noget, vi skal gøre i samfund med ham. Vi må ikke på noget tidspunkt slække på vor åndelige årvågenhed, for vi hænger så at sige mellem himmel og jord. Vi må klynge os til Kristus, stige op ved Kristi hjælp og blive medarbejdere med ham i at frelse sjæle.     
Vi skal ikke blot se en vej, som vi kan bruge til at overskride syndens kløft, men vi skal påskønne værdien af den løsesum, der er betalt for vore sjæle; vi skal for søge at komme til forståelse af, hvilke lidelser, der er udstået, for at vi kunde få tilgivelse og blive reddet fra ødelæggelsen. Vi skal glæde os over, at forsoningen er fuldstændig, og når vi tror på Kristus som vor frelser, kan vi vide, at Faderen elsker os lige så meget, som han elsker sin søn.  

25 11 1890 Review and Herald Hvordan sandheden bør overbringes*   
Thi skønt jeg står fri over for alle, har jeg dog gjort mig til tjener for alle, for at jeg kunne vinde des flere. For jøderne er jeg blevet som en jøde for at kunne vinde jøder; for de lovbundne er jeg, der ikke selv er lovbunden, blevet som en lovbunden for at kunne vinde de lovbundne; for dem, der er uden lov, er jeg, der ikke er uden lov for Gud, men bunden af Kristi lov, blevet, som om jeg var uden lov, (ikke være uden lov over for Gud, men under Kristi lov) for at kunne vinde dem, der er uden lov. For de svage er jeg blevet svag for at kunne vinde de svage; for alle er jeg blevet alt for i alt fald at kunne frelse nogle.    
Sådan skriver Paulus i sin arbejdsmetode. Han nærmede sig ikke jøderne på en måde der oprørte deres fordomme. Han løb ikke risikoen at gøre dem til sine fjender ved at fortælle dem om sin første anstrengelse for at de må tro på Jesus af Nazaret; men han dvælede ved løfterne i det gamle testamentet, som vidnede om Kristus, om hans mission og om hans arbejde. Derved ledte ham den skridt for skridt, viste dem vigtigheden af at ære Guds lov. Han gav også selv ceremoniloven den passende ære over for dem, viste at Kristus var den Ham som indledte hele offersystemet. Efter at have dvælet ved disse ting, gjorde han det klart at han selv havde en klar forståelse om dem, han bragte dem ned til Kristi første komme, og beviste at det var i den korsfæstede Jesus, at alle profetiernes enkeltheder blev opfyldt. Det var den klogskab som Paulus udøvede.    
Han nærmede sig hedningene, ikke først for at ophøje loven, men for at ophøje Kristus, og så vise dem lovens bindende krav. Han viste dem klart hvordan lyset fra Golgatas kors lagde vægt på og ærede hele den jødiske husholdning. På den måde varierede han sin arbejdsmetode, og tilpassede altid sit budskab til de forhold han var placeret under; og gennem sit tålmodige arbejde havde han i stor grad succes, mange ville ikke overbevises. Der er nogle, som ikke vil blive overbevist af nogen fremstilling af sandheden. Men alligevel skal Guds medarbejder omhyggeligt studere den bedste metode for ikke at skabe fordom eller opildne til strid hos sine tilhørere.    
Kristus sagde til sine disciple: "Jeg har endnu mange ting at sige jer, men I kan ikke bære dem nu." Som resultat af deres tidlige uddannelse, var deres tanker på mange punkter ukorrekte, og de var ikke parat til at forstå og tage imod nogle ting som han ellers ville have undervist dem. Hans undervisning ville have forvirret deres sind, og rejst tvivl og vantro, som ellers ville have været svære at fjerne.    
Kristus drog sine tilhøreres hjerter til sig, ved hjælp af den kærlighed han udviste, og så kunne de lidt efter lidt bære det. Han opåbnede rigets store sandheder for dem. Vi må også lære at tilpasse vort arbejde til folkets tilstand - møde mennesker hvor de er. Idet kravene fra Guds lov skal overbringes til verden, skal vi ikke glemme at den kærlighed, Kristi kærlighed, er den eneste kraft som kan blødgøre hjertet og føre til lydighed. Alle skriftens store sandheder centrerer sig om Kristus, og blev de forstået rigtigt, vil de alle lede til ham. Lad Kristus blive fremstillet som Alfa og Omega, begyndelsen og enden, af den store genløsningsplan. Overbring folk sådanne emner som vil styrke deres tillid til Gud og til hans ord, og led dem til at de selv undersøger dens lære. Og når de går fremad, skridt for skridt, i bibelstudium, vil de være bedre forberedt på at påskønne dets dyrebare sandheders skønhed og harmoni.    
Guds arbejdsfolk må have karakterens bredde. De må ikke være mennesker med en idé, uforanderlige i deres arbejdsmetode. De må være i stand til at variere på deres arbejde, og imødekomme folks behov under forskellige omstændigheder og forhold. Gud vil have sine tjenere, unge og gamle, til hele tiden at blive bedre, bedre lære hvordan alles mangler tjenes bedst. De bør ikke sætte sig tilfredse ned, og to at deres metoder er perfekte, og at andre må arbejde præcis som de gør.    
Dem som er udpeget til at åbne arbejdet op i nye marker bør være forsigtige at deres mangler ikke ophøjes som dyder, og derved forhale Guds arbejde. Dette er prøvende sandheder som vi bringer frem for folk, og de bør overbringes i deres virkelige skønhed. Medarbejderne bør ikke kaste om sig med sandheden med særhederne i sin egen karakter eller metode. Holde sig selv i baggrunden; lad den dette mistes af syne i Jesus. Lad Guds arbejde bære afpræg af det guddommelige.     
Meget er gået tab hos vore folk, når de følger snævert synede planer, at de mere intelligente og veluddannede klasser ikke bliver nået. Arbejdet er for ofte blevet styret sådan at de ikke troendes indtryk kun har haft meget lille betydning - nogle bliver en sidegren af religiøs entusiasme, som de slet ikke lægger mærke til. Meget er gået tabt fordi arbejdsmetoderne ikke har været kloge. Der bør gøres alle anstrengelser for at give arbejdet karakter og værdighed. Det kræver meget visdom at nå indflydelsesrige prædikanter og mennesker. Men hvorfor er de blevet forsømt så meget af vore folk? Disse mennesker står til ansvar over for Gud, efter de talenter de er blevet betroet med. Hvor der gives meget, vil der også kræves meget. Skal studiet ikke være dybere og meget mere bøn efter visdom, så vi kan lære hvordan vi kan nå disse klasser? Skal visdommen og taktfølelsen ikke bruges til at vinde disse sjæle, som vil, hvis de er sandt omvendte, være glatpolerede redskaber i Guds hænder til at nå andre med?    
Vi ville ikke blot være påvirket af verdenspolitik; men af kærlighed til Gud og til de sjæle Kristus døde for, skulle vi søge at nå dem, som for deres del vil arbejde for andre. Hvis vi kan vinde de sjæle som Gud har givet store evner, til Kristus og sandheden, vil vor indflydelse, gennem dem, være langt mere udbredt, og blive en vidtrækkende kraft for godt.    
Gud har et arbejde der skal udrettes, som medarbejderne endnu ikke har forstået til fulde. Prædikanter og verdens vise mænd, skal prøves af den nærværende sandheds lys. Den tredje engels budskab skal bringes frem for dem på en klog måde, i sin sande værdighed. Gud må opsøges på den alvorligste måde, må studeres grundigt; for de mentale kræfter må belastes til det yderste at lægge planer, som vil placere Guds værk på en mere ophøjet platform. Guds værk er hvor det altid burde have stået, men menneskers snævre ideer og indskrænkede planer har begrænset og fornedret det.    
Lad ingen få den tanke at fattige og ulærte skal forsømmes. Rigtige arbejdsmetoder vil ikke på nogen måde udelukke disse. Det var en af beviserne på Kristi Messiasskab at fattige fik evangeliet forkyndt for sig. Vi bør arbejde på at give alle klasser en anledning til at forstå de særlige sandheder for denne tid.    
Vær sikker på at arbejdets værdighed fastholdes ved at udvirke et velordnet liv og en gudfrygtig omgang. Vær aldrig bange for at løfte en for høj standard. Familier som involverer sig i missionsarbejde, bør komme tæt til hjerterne. Jesu ånd burde gennemstrømme medarbejderens sjæl; det er behagelige og sympatiske ord, vise en uhildet kærlighed for deres sjæle, som vil nedbryde stolthedens og selviskhedens barrierer, og vise ikke troende at vi har Kristi kærlighed; og så vil sandheden finde sin vej til hjertet. Dette er vort arbejde og vor opfyldelse af Guds plan. Al grovhed og rug hed må lægges bort fra os. Der må værnes om høflighed, dannelse og kristen belevenhed. Pas på at ikke blive kort for hovedet og grov. Se ikke sådanne egenskaber som dyder; for sådan ser Gud dem ikke. Pas på at ikke fornærme nogen unødigt.    
Der er stor fare for at unge mænd som er i selskab med ældre medarbejdere i sagen, vil kopiere de ældre prædikanters mangler. Dette bør både gamle og unge passe på med. Alle bør forsøge at have en blødgørende, og undertrykkende indflydelse af Guds ånd Kristus lignende ømhed og kærlighed for sjæle. Dem som sendes ud for at arbejde sammen, bør lægge selvet bort, sætte deres egne særheder til side, og forsøge at forene hjerte og sjæl, og gennemføre Guds vilje. For at arbejde fordelagtigt, må de arbejde i harmoni.    
Vi mangler mere, meget mere, af Kristi ånd, og mindre, meget mindre, af selvet og karaktersærheder som holder os borte fra vore medmennesker. Vi kan gøre meget for at nedbryde disse barrierer ved at åbenbare Kristi nåde i vore egne liv. Jesus har instrueret sine goder for menigheden, tidsalder efter tidsalder. Den ene slægt efter den anden, i over 1800 år, har fulgt op på denne betroede arv, indtil de større ansvar er nået frem til folk på vor tid. Indser vi vort ansvar nu? Føler vi at vi er forvaltere af Guds nåde? Tror vi at den ydmygeste tjeneste vil accepteres, hvis den blot leder at gøre, ikke vor egen, men vor Mesters vilje, der fremmer hans ære? Vi må være iklædt, ikke med vore egne klæder, men med Kristi retfærdighedsklædning.  

9 12 1890 Review and Herald Julegaver   
"Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte og med hele din sjæl og med hele din styrke og med hele dit sind, og din næste som dig selv. . . . Gør dette, så skal du leve. Ordene som lov lærerne sagde kan anvendes på enhver sjæl der spørger: Hvad skal jeg gøre for at arve evigt liv?    
Hvis vi elsker Gud af hele hjerte, skal vi huske hans krav til os. Han forlanger at vi skal være ligesom ham, at vi skal efterligne Kristi selvopofrende liv. Kristus sagde om sig selv: "Min mad er at gøre hans vilje, som sendte mig, og fuld byrde hans gerning." Den glæde han hele tiden havde for sig, var at velsigne og opløfte den faldne menneskehed. Alt andet var sekundært og underordnet. Fra krybben til Golgata var hans liv et sceneri med elskelige anstrengelser, og ofre for menneskers gode. Hvis Kristus bor i vore hjerter, skal vi have den samme ånd, og skal gøre det samme arbejde. Vore tanker, vor interesser, vor sympati, så vel som vore ord og penge og anstrengelser, vil gives for at opbygge Genløserens rige. Og dette er ikke blot en pligt, det vil være vort liv, vor glæde. Som det levende vand springer ud af bjergsiden, ligeså vil vort liv flyde ud i kærligheds ord og handlinger.    
Den selvopofrende ånd er blevet svar i Kristi bekendende efterfølgeres hjerter. I stedet for at spørge taknemmeligt: "Hvad skal jeg gøre for Herren for alle hans godhed imod mig?" hvor mange af dem som hævder at have være genløst ved Kristi blod, har lyst til selvbehagelighed. Også ved juletid, den dag der bekendelses vis fejres som Kristi fødselsdag, er blevet gjort til det mest effektive midler til at vende sindet bort fra Kristus, bort fra hans ære. Hvis julen overhovedet skal holdes, bør den holdes på en måde som vil være i harmoni med dens betydning. Kristus bør blive husket, hans navn æret; den gamle, gamle beretning om hans kærlighed bør fortælles. I stedet for at vi i vore handlinger siger at vi tager Kristus ud af vore tanker og hjerter, bør vi bevidne over for mennesker, engle, og for Gud, at vi husker på vor Genløser, ved at følge hans selvopofrende eksempel for andres gode. Men den dag der vælges til at ære Kristus bruger mange på at ære og behage dem selv. Når den er udpeget til at huske Frelseren, så bruges den på at han bliver glemt.    
Hvor knappe er de ofre som på den dag går ind i Herrens skatkammer! Hvor store summer bruges ikke på gaver til hinanden! Hvert år har dem, der har midler, ikke taget Gud ud af deres betragtning, og givet deres gaver på dem som ikke har brug for dem, og som kunne betale dem igen. Hvor mange af jer har således unødigt ikke brugt tid og penge, medens fattige og trængende, tæt under jeres egne hjems skygge, er blevet forsømt, og medens sandhedens budskab er blevet begrænset i sit virke. De midler som er blevet brugt på at tilfredsstille stolthed og opfostre forfængelighed ville have været en stor velsignelse til trængende, og bør have ført evangeliets lys til dem som er i mørke.    
Gud er alle gavers giver, og han har æret mennesker ved at gøre dem til sine forvalter, så de selv kan bevise sig som pålidelige forvaltere af deres midler i gaver og ofre til støtte af hans sag. Herren har ikke tilbageholdt sin velsignelse fra mennesker; han har givet sin enbårne Søn til at komme ind i denne verden for at lide og dø, så de ved at tro på ham, skal få evigt liv. Han, som ikke tilbageholdt sin egen Søn, men gav ham som et offer for at frelse os fra håbløs ulykke, hvor meget mere vil han ikke frit give os alle ting! Hvilket offer vil vi hver i sær give til Jesus vor Frelser for denne uvurderlige skat? Vil det ikke være den allerbedste plan for at fejre julens komme, ved at tage Gud med i vor hukommelse, og vise vor kærlighed til ham, ved at lægge vore gaver i hans skatkammer. Der er brug for disse gaver, så evangeliet kan understøttes, og sandheden kan nå alle dele af verden.    
Den rige kan bringe Gud en gavmild gave og sige: "Alt der kommer fra dig, og fra dit eget har jeg givet dig." Derved anerkender de Guds krav på dem, og viser Kristus ære. I dette arbejde har den fattige også en andel at gøre. Gud påskønner ikke værdien af vor egen gave til hans sag ved mængden af penge; han ser på vore motiver. Det er hjertets tjeneste som gør gaven værdifuld. Da himlens majestæt blev en baby, og blev betroet til Maria, havde hun ikke så meget at give for denne dyrebare gave. Hun bragte to duer til alteret, offeret var for den fattige; men for Herren var det et antageligt offer. Hun kunne ikke komme med kostbare rigdomme, som de visemænd fra Østerland kom til Betlehem for at lægge frem for Guds Søn, alligevel blev Jesu Moder ikke afvist fordi hendes gave var så lille. Det var villigheden i hendes hjerte, som Herren så på, og hendes kærlighed gjorde offeret lifligt. Ligeså vil gud accepter vor gave, uanset hvor lille, hvis det er det bedste vi har, og gives af kærlighed til ham.    
Vil du ikke anerkende Jesus som det højeste mål for din hengiven, ved dine frivillige ofre til ham? Vil forældre ikke opdrage deres børn til at påskønne Kristi store kærlighed, og hans forunderlige gave? Vil de ikke for hans skyld, lære dem at praktisere selvfornægtelse, så de kan bringe deres taknemmelige gaver til Ham som for vor skyld blev fattig, så vi gennem hans fattigdom kan blive rige? I stedet for at sende gaver til hinanden, så lad vore gaver, store og små, fylde ind i Guds skatkammer, som de mange bække der flyder mod det mægtige ocean. De lektier som jeres børn lærte vil være sådan som Gud kan anerkende.    
I den jødiske husholdning blev der, når et barn blev født, givet et offer til Gud, i overensstemmelse med hans ønske. Nu oplever vi, at forældre bringer ofre for at give deres børn gaver på deres fødselsdage. De benytter denne anledning til at ære barnet, som om der skyldtes et menneskeligt væsen ære. Satan har haft sin finger med i spillet for at få sin egen vilje i dette stykke. Han har ledet tankerne og gaverne til menneskelige væsener, og således bliver børnenes tanker henledt på dem selv, som om de skulde gøres til genstand for en særlig gunstbevisning. Det, som skulde flyde tilbage til Gud i gaver for at velsigne de trængende og til at bære lyset ud til verden, er blevet afledt fra den rigtige kanal, og gør oftest mere fortræd end gavn, idet det opmuntrer til forfængelighed, stolthed og selvophøjelse. På fødselsdage skulle man undervise børnene i, at de har grund til at være Gud taknemmelige på grund af hans kærlighed, som han har bevist ved, at han har bevaret dem endnu et år. På denne måde kan der gives dyrebar undervisning. Vi står i gæld til alle gode gavers Giver for liv, sundhed, føde og klæder for ikke at glemme håbet om det evige liv. Og vi skylder Gud at anerkende hans gaver og at give vore ofre som beviser på taknemmelighed til vor største Velgører. Der bliver i himlen lagt mærke til disse fødselsdagsgaver.     
Hvis kristne forældre havde vænnet deres børn til at give Gud gaver som en ringe tak for hans store frelses gave til menneskene, hvilken forskel vilde vi så ikke se i de unges karakter. Deres tanker vilde være vendt fra deres eget selv til deres velsignede Frelser. De ville så have lært at føle, at han elskede dem, og at han er al velsignelses Ophav, at han er deres håb om lykke og evigt liv. Hvis denne art uddannelse var blevet givet vore børn, vilde vi i dag se langt mindre egoisme, langt mindre misundelse og skinsyge, vi vilde så have flere mandige unge mænd og kvindelige unge kvinder. Vi vilde se vor ungdom vokse op med moralsk styrke, med rene principper .... og elskelige karakterer, fordi mønstret altid vilde stå for dem, de vilde være fyldt med Indtrykket af, hvor vigtigt det er at efterligne Jesu egenskaber. Verden vil følge sine egne skikke, læresætninger og sædvaner; men Guds børn vil søge at nå op på det ophøjede stade af renhed og hellighed.    
Gud vil, at ungdommen og også de af mere moden alder skal se frem til ham for at tro på Jesus Kristus, som han har udsendt, og at have ham boende i hjertet; så vil et nyt liv oplive enhver evne i mennesket. Den guddommelige talsmand vil være hos dem og styrke dem i deres skrøbelighed og vejlede dem i deres rådvildhed. Det vil gøre sindet klarere, hjertet renere; det helliggør viljen, og gør den stærk for Guds tjeneste. Dette vil vise dem vejen til livet tydeligt.  

9 12 1890 Review and Herald Hold jer nær til Gud   
Hold jer nær til Gud, så skal han holde sig nær til jer! Tvæt hænderne, I syndere! og rens hjerterne, I tvesindede! Klag jeres nød og sørg og græd; jeres latter skal vendes til sorg og jeres glæde til bedrøvelse! Ydmyg jer for Herren, så skal han ophøje jer.    
Kristus det sande vidne, sagde til Effeser-menigheden: "Men jeg har det imod dig, at du har svigtet din første kærlighed. Kom derfor i hu, hvorfra du er faldet, og omvend dig og gør de samme gerninger som i den første tid; ellers kommer jeg over dig og flytter din lysestage fra dens plads, hvis du ikke omvender dig."    
Disse ord henvendes til dem som har haft stort lys, har nydt den dyrebare anledning og privilegier, og alligevel ikke vandret i lyset, har ikke rykket frem i åndelig kundskab og styrke, efter lys de har fået.    
 "Da vi nu har disse forjættelser, mine elskede! så lad os rense os fra alt, som besmitter legeme og ånd, og gennemføre hellighed i gudsfrygt." Her tales der også til kristne som ikke har rykket frem i åndelig vækst i forhold til deres privilegier og Guds forlangender.     
Her tales der også til kristne som ikke er gået frem i åndelig vækst i forhold til deres privilegier og Guds forlangender. De har skilt sig selv bort fra Guds kærlighed, det sted hvor kærlighed skulle være, fyldes med selviskhed. Der er noget for dem at gøre. De må "drage nær til Gud." Men hvordan skal de gøre dette? - Ved bekendelse. Lad dem huske på at Herren ikke er forsømmelig med sine løfter, og hans ord er på løfte, - "Hvis vi bekender vore synder, er han trofast og retfærdig, så han tilgiver os vore synder og renser os fra al uretfærdighed." Når det er en vanære at synde, er det ikke en vanære at bekende synd, og aflægge det, som den hadefulde ting det er, - som har forårsaget Guds enbårne Søns død.     
Hvis vi fortsætter med at gemme på synd, vil vore bønner være en forhånelse mod Herren. "At dølge sin synd fører ikke til held, men bekendes og slippes den, finder man nåde."    
Vil de synder som tidligere er blevet tilgivet, nogensinde igen blive anklaget for synderen? Hvis den sjæl, hvis synder er blevet forladt, forbliver i Kristus, forbliver han retfærdiggjort, og han er helliggjort ved Helligånden; men hvis han fortsætter i synd, afskærer han sig selv fra samfundet med Gud, og hvis han ikke angrer, tilskrives hans synder ham til fulde, og Guds vrede forbliver over ham. Guds tilgivelse må forblive i Kristus, i tro og lydighed. Hvis han ved sin optræden viser at han har forladt sin første kærlighed, vandrer han i det mørke, som han tidligere kom fra, og behøver anger og gøre sone første gerninger igen. "Men hvis vi vandrer i lyset, ligesom han er i lyset, så har vi fællesskab med hverandre, og Jesu, hans Søns, blod renser os fra al synd." "Hold dig fra ondt og øv godt, søg fred og jag derefter. Mod dem, der gør ondt, er Herrens åsyn for at slette deres minde af jorden; på retfærdige hviler hans øjne, hans ører hører deres råb; når de skriger, hører Herren og frier dem af al deres trængsel. Herren er nær hos dem, hvis hjerte er knust, han Frelser dem, hvis ånd er brudt." "Han læger dem, hvis hjerte er sønderknust, . . . . Vor Herre er stor og vældig, hans indsigt er uden mål; Herren holder de ydmyge oppe, til jorden bøjer han gudløse."    
Gud taler til dig fra sine levende orakler, vil du give agt på hans belæring? Han bærer længe over med menneskers trodsighed, men han behandler klart de synder som de gemmer på, uanset hvor stort lys de har haft, og Guds fordømmelser imod al synd.    
Loven er hellig, og budet helligt, og retfærdigt og godt. Hvem er der, som kan hævde at han ikke har brudt den? - Ikke én. Alle er fordømt ved loven. Lad enhver meditere og bede, ransage hjerte for at som der ikke er synder som stadig klynger sig til, og forgudes fordi han elsker dem. Hvis der gemmes på synder, bliver han ikke i Kristi kærlighed, men falder tilbage til sit gamle mørke. Han elsker ikke Gud eller sine brødre, og Kristi blods rensende kraft mærkes ikke i hans hjerte. Synder som holdes tilbage og praktiseres, som hans egen samvittighed fortæller ham er hadefulde i Guds øjne. Blot en trosbekendelse er ikke nok for at frelse en sjæl. Han der vil sejre til sidst er ikke en som har glemt at han blev renset fra sine gamle synder.    
Bedrag ikke brødre, jeres egne sjæle. Elsker du Herren af hele dit hjerte, sind, sjæl og styrke? Hvis ikke, kræver hele himlen det, for hans kærlighed er forundringsværdig for alle himmelske intelligensvæsener. Guds lov er den eneste standard for karakter. Heri er Guds vilje åbenbaret, og her er Jesu Kristi åbenbaring. Idet loven åbner vor deforme karakter op for os, opløftes Kristus vor retfærdighed, og sættes i modsætning med mennesket. Idet vi ydmyger vore hjerter og drager nær til Gud, drager han nær til os.    
Selvfornægtelse og bære korset er væsentligt for vor eget gode og for at det kan lykkes os at udvikle en kristen karakter. " Hold jer nær til Gud," som er kilden til al kraft, "så skal han holde sig nær til jer!" Hvilket løfte? - "Og jeg siger jer: Bed, så skal der gives jer; søg, så skal I finde; bank på, så skal der lukkes op for jer. Thi enhver, som beder, han får, og den, som søger, han finder, og den, som banker på, for ham skal der lukkes op." "Derfor siger jeg jer: Alt, hvad I beder og bønfalder om tro, at I har fået det, så skal I få det."    
Vi skal ikke fastsætte datoer, vi skal ikke forudsige den måde gaven skal komme på; for vi kan ikke kende Guds hensigter, eller hvilke gaver han ser er bedst for os og hans ære. Vi må drage nær til Gud, og stole på ham. Svaret på vore bønner kan ikke komme på det tidspunkt vi forventer vi, men her prøves vor tro, selvom svaret udsættes, vil det visselig komme. Gud vil ikke undlade med at opfylde nogen af hans løfter; han vil holde sit ord. Og vi må ikke vandre bort fra Gud, men drage nær til ham dag for, og time for time.    
Når du fremsætter anmodninger til Gud, så bekend dine synder med oprigtig sorg, og beder ham om at tilgive dem. Hvis du da har noget imod din bror, så gå til ham, med nåde og styrke som Herren giver til alle, der beder ham i tro, og lad al fjendskab, ond sindet hed, al had , lagt bort fra dig. Bliv forligt med din bror. Hvis du ikke har en øm sindet og tilgivende ånd imod andre, vil din himmelske Fader ikke tilgive dine overtrædelser. "Og når I står og beder, skal I tilgive, hvis I har noget imod nogen, for at jeres Fader, som er i Himlene, også kan tilgive jer jeres overtrædelser. Men hvis I ikke tilgiver, skal jeres Fader, som er i Himlene, heller ikke tilgive jeres overtrædelser."    
Jeg er blevet vist at der er kommet en usympatisk, kold og kærlighedsløs ånd ind i Guds bekendende folks hjerter, og mange der har forladt deres første kærlighed, ikke kender til deres sande ståsted over for Gud. De kan ikke se at de drager bort fra Kristus, i stedet for at være medarbejdere sammen med Gud. Det er fraværet af Jesu kærlighed i hjertet der gør menigheden svag, og dette fravær bevises altid med en manglende kærlighed til brødre. Hvis dens medlemmer elskede Gud højest, ville de elske deres brødre, men Satan har sået sit rajgræs. Denne kolde og kritiske ånd er er blevet sat højere og endnu højere op over alle vore religiøse klubforbund, indtil Satans egen særpræg åbenbares tydeligt. Der er en sjælsadskillelse fra Kristus, dens første kærlighed. Herren Jesus forstår menighedens situation. Han læser ethvert hjerte. Han er den hjertersansagende Gud, og han alene, med sin absolutte vished, kender dem som er hans.    
Det er ethvert menighedsmedlems privilegium at forblive i Kristus, og få Kristus til at blive i sjælens inderste tempel. Da vil guddommelig kærlighed gennemtrænge hele væsenet. Guddommeligvisdom vil åbenbare sandhedens skjulte rigdomme for ham. Sandheden sådan som den er i Jesus, vil blive åbenbaret for dem som, ude fra mørket, spørger efter den gode og sande vej. Et stort antal af dem som ikke har sandheden er hvileløse i deres mørke og uvidenhed og åndelige armod, de drages af Kristus til at søge efter sandhedens prægtige perler. Hvis menighedsmedlemmerne lever ud i deres lys, vil de være medarbejdere sammen med Kristus der fører disse spørgende mennesker til disse skjulte rigdomme. Da vil deres venner og naboer kunne glæde sig i sandhedens lys som det er i Jesus.    
Der er tusindvis i vore byer og stæder, både nær og fjern, som hungrer og tørster efter en sandhedskundskab. Når den præsenteres for dem, vil de omfavne det, og ligesom Filip, går de ud og opsøger deres venner og slægtninge, og fortæller dem de glade nyheder. Ligesom det menneske der fandt den skjulte skat i en mark, opgiver de alt andet, så deres sjælslængsel kan blive mættet. Fordi de elsker Jesus så meget, elsker de alle som han døde for, og de kan ikke holde den dyrebare kundskab for sig selv, for de føler at de selv står i gæld til alle mennesker, at gøre det bekendt, der er mysteriets fællesskab, som er skjult i Kristus Jesus.     
Intet menneske kan have Kristus blivende i sit hjerte, og samtidig adskille sin indflydelse og sin betroede pengekapital fra Kristi sag og arbejde. Dem som er Kristus af hjerte, vil gøre de alvorligste anstrengelser for at sende sandheds lys til alle livets hovedveje og biveje. Den der elsker penge, overvinder sin begærlighed ved den større kærlighed han har for Jesus, og med sine gaver og ofre erklærer: "Af dit eget giver vi dig frit;" det dovne menneske bliver gennem sin kærlighed for Kristus en aktiv arbejdende agent sammen med Kristus; "vær ikke lunkne i jeres iver; vær brændende i ånden; tjen Herren." Fornøjelseselskere som har levet for deres egen tilfredsheds skyld, vil ved sandhedens helliggørende kraft, angre deres forkerte indflydelse, og vil leve i harmoni med den sandhed de bekender.    
Måtte Herre velsigne sit folk rigt igennem denne bede uge. Måtte alle fejl blive rettet, alle synder bekendt, og tilgivelse blive skrevet over jeres navne i himlens bøger. Lad ethvert menighedsmedlem, enhver husstand, søge efter Herren, og ydmyge deres sjæle for ham. Lad os så vidt muligt, rydde Kongens hovedvej for skrammel, som vi har blokeret den med.    
Jeg har et budskab fra Herren til de enkelte medlemmer af vore menigheder: "Du har svigtet din første kærlighed. Omvend dig, omvend dig for Gud, før det for evigt er for sent." Gør [dette til] en tid med oprigtig hjerteransagelse og dyb anger. Den højeste kærlighed til Gud, som forpligter os til at bruge alle vore kræfter til hans tjeneste, har næsten mistet dens kraft over menneskets hjerte. Det sanddru Vidne siger: "Jeg kommer hurtigt over dig og flytter din lysestage fra dens plads, hvis du ikke omvender dig." Denne røst appellerer til hvert hjerte: "Omvend dig, omvend dig, fordi du har svigtet din første kærlighed." "Se, jeg står for døren og banker; om nogen hører min røst og åbner døren, da vil jeg gå ind til ham og holde nadver med ham, og han med mig. Den, der sejrer, ham vil jeg lade sidde sammen med mig på min trone, ligesom også jeg har sejret og taget sæde hos min Fader på hans trone." <br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

16 12 1890 Review and Herald Det er en pligt at bekende sig.*   
Bekend derfor jeres synder for hverandre og bed for hverandre, for at I må blive helbredt; en retfærdiges bøn har en mægtig virkende kraft Jakob. 5,16. Hvis disse inspirerede ord blev fulgt, ville det føre til de resultater, som apostlen Peter taler om: Da I har renset jeres sjæle i lydighed imod sandheden til at nære oprigtig broderkærlighed, så elsk hver andre inderligt af hjertet 1. Pet 1,22.     
Alle er vi fejlende og gør alle fejltagelser og falder i synd; men hvis den, som gør fejl, er villig til at indse sine fejl, som de åbenbares for ham af Guds Ånd og med hjertets ydmyghed bekender dem for Gud og for sine brødre, så vil han blive genrejst og de sår, som hans synd har gjort, vil blive helet. Hvis denne kurs blev fulgt, ville der i menigheden være meget mere barnlig enkelhed, broderlig kærlighed og hjertere ville slå i samme takt.     
Ordets tjenere og andre der har ansvarsfulde stillinger, ligesom menighedens legeme behøver ydmyghedens og angerens ånd. Apostlen Peter skriver disse ord til dem der arbejder i evangeliets tjeneste:" Vær hynder for Guds hjord, hos jer, ikke af tvang, men af fri vilje, efter Guds sind, ikke for skammelig vindings skyld men med villigt hjerte; heller ikke som strenge hjerter over menighederne, men som forbilleder for hjorden; og når overhyrden åbenbares, skal I få herlighedens uvisnelige sejrskrans. Ligeså skal I unge underordne jer de ældre og iføre jer alle ydmyghed over for hverandre; thi " Gud står de hovmodige imod, men de ydmyge giver han nåde". Så ydmyg jer da under Guds vældige hånd, så han til sin tid kan ophøje jer. Kast alle jeres bekymringer på ham, thi han har omsorg for jer" 1Pet 5,2-7.     
Profeten Daniel kom meget nær til Gud da han søgte ham med sjælens bekendelse og ydmyghed. Han prøvede ikke på at undskylde sig selv eller sit folk, men vedkendte til fulde sig deres overtrædelser. På deres vegne bekendte han synder, som han ingen del havde i og bønfaldt Gud om nåde, således at han kunne bringe sine brødre til at se deres synd og sammen med ham ydmyge hjertere for Gud.     
Men nu taler jeg om de fejltagelser og fejl, som de der virkelig elsker Gud og sandheden ind imellem gør. Der udvises fra mennesker i ansvarlige stillinger en uvillighed til at bekende hvor de har taget fejl; og denne mangel udvirker en ulykke ikke blot for dem selv, men også i menighederne. Overalt behøver vort folk i høj grad at ydmyge deres hjerter for Gud og bekende deres synder. Men når det bliver kendt at prædikanter, forstandere og andre med ansvarsfulde stillinger har indtaget en fejlagtig position og alligevel undskylder sig selv og ikke gør bekendelse, vil medlemmerne alt for ofte følge den samme kurs. På denne måde kommer mange sjæle i fare og Guds tilstedeværelse og kraft blive holdt borte fra hans folk.     
Apostlen Paulus formaner: "Derfor" Ret de slappe hænder og de kraftesløse knæ," og træd lige spor med jeres fødder, så det, der er lammet, ikke vrides af led, men snarere helbredes" Hebr 12,12-13. Hvilken skade er der ikke blive gjort ved at forsømme at give agt på denne formaning! Antag at en bror fejlbedømmer en anden. Han kunne have fået en anledning til at finde ud af om hans antagelser var velbegrundet; men i stedet for at vente på dette, gentager han sine mistanker for andre. På denne måde blive dårlige tanker pirret hos dem og det onde spreder sig vidt omkring. Og alt imens den som udråbes skyldig ikke kendt med problemet; Der er ingen undersøgelse, ingen spørgsmål bliver stillet direkte til ham, således at han får chancen til enten at bekende sine fejl eller at rense sig selv fra en uretfærdig mistanke. En alvorlig fejl er blevet gjort overfor ham, fordi hans brødre ikke havde moralsk mod til at gå direkte til ham og tale frit med ham med en kristen kærligheds ånd. Fra alle der på denne måde har undladt deres pligt behøves der bekendelse og ingen, som anser det for betydningsfuld for dem, at søge at bevare Kristi bøn, vil kunne unddrage sig dette, om de ønsker at påkalde sig det vigtige i Kristi bøn: "Ikke alene for disse beder jeg, men også for dem, som ved deres ord kommer til tro på mig, at de alle må være et, ligesom du Fader i mig og jeg i dig, at også de må være et i os, så verden må tro at du har sendt mig og den herlighed du har givet mig, den har jeg givet dem, for at de skal være et, ligesom vi er et, jeg i dem og du i mig, for at de må være fuldkommen et, så verden kan forstå, at du har sendt mig og har elsket dem, ligesom du har elsket mig." Joh 17,20-23.     
Hvordan kan denne bøn blive modtaget af en som har gjort sin bror ondt og hvis hjerte ikke er blevet berørt af Kristi nåde, så han vil gå til bekendelse? Hvordan kan hans brødre, som kender fakta, stadig kunne have urokket tillid til ham, når han synes at lade sig overbevise af Guds Ånd? Han gør en fejl overfor hele menigheden og især hvis han indtager en ansvarsfuld stilling, fordi han opfordrer andre til at tilsidesætte Guds ord, ved at lade synder ske uden at komme til bekendelse. Mange vil tænke i hjerte, om ikke i ord "Der er en forstander i menigheden, som ikke bekender sine fejl og alligevel vedbliver han at være et respekteret medlem af menigheden. Hvis han ikke bekender så vil jeg heller ikke. Hvis han føler, at det er i orden for ham ikke at vise anger, så vil jeg løbe samme risiko."     
Denne måde at tænke på er forkert og dog er den almindelig. Menigheden er bebyrdet med selvretfærdighed og en tilbøjelighed til ingenting at bekende, ikke at vise noget tegn på ydmyghed. Hvem er villig til at tage ansvar for denne tilstand?     
Hvem har vredet det lamme af led? Mine brødre, hvis I således har sat en anstødssten for andre, er jeres første pligt at fjerne den ved at udøve retfærdighed mod jeres bror. I har tænkt ondt om ham, sagt usande ting, fordi I har lyttet til rygter; jeres sind har været blændede og hvis I nu vil helbrede såret, må I bekende fejltagelserne og søge at komme i fuldstændig harmoni med jeres bror. Dette er den eneste måde til at rette jeres fejl. Bekend for jeres bror og bind ham tæt til jeres hjerter, så I kan arbejde sammen i kærlighed og enhed. Principperne er klart fremstillet i Guds Ord. Uanset om du er prædikant, konferenceformand, sabbatsskoleformand eller sabbatsskolelærer eller om du har andet vigtigt embede i arbejdet, er der kun een ret kurs for dig at følge.     
Hvis du har fejldømt din bror, hvis du på nogen måder har svækket hans indflydelse, således at det budskab Gud har givet ham at bringe kun har fået lille eller ingen effekt, så er din synd ikke blot overfor; et individ, men du har stået imod Guds Ånd, din holdning og dine ord har været mod din Frelser. Jesus siger: "Hvad I har gjort imod en af mine mindste brødre der, har I gjort imod mig." Matt 25,40. Han identificerer sin interesse med hver eneste menneskelig sjæl, troende eller ikke troende. Den Gud, som bemærker enhver spurvs fald, mærker sig også din opførsel og dine følelser. Han mærker sig din misundelse og dine fordomme og dine forsøg på at retfærdiggøre dine handlinger om end de er uretfærdige. Når du misforstår andres ord og handlinger og dine egne følelser påvirkes, så at du kommer med forkerte udtalelser og at det bliver kendt at du er i strid med din bror, så vil du lede andre gennem deres tillid til dig til at se på ham ligesom du gør og bitterhedens rod spirer mange bliver besmudsede Når det blive klart at dine følelser er forkerte forsøger du så ligeså ivrigt at fjerne de forkerte indtryk, som du fremkom med dem? I sådanne sager bedrøves Kristi Ånd. Frelseren opregner disse ting, som om de var gjort imod ham selv.     
Nu kræver Gud at du, som således har forvoldt uret overfor en anden skal bekende din fejl, ikke kun overfor den, som du har skadet, men også overfor dem, som din indflydelse er blevet ledt til at se på deres bror i et falsk lys og til at gøre det arbejde, som Gud har givet ham uden virkning. Hvis stolthed og hård nakket hed lukker dine læber, så vil din synd tale mod dig i den himmelske optegnelse. Gennem anger og bekendelse kan du få tilgivet til at stå ved dit navn; eller du kan modstå Guds Ånd og gennem resten af dit liv arbejde på at få det til at se ud som om at dine forkerte følelser og uretfærdige konklusioner var der ikke noget at gøre ved. Men tilbage står handlingen, det onde der er forvoldt og ødelæggelsen af den i hvis hjerte hvori du plantede bitterhedens rod, følelser og ord fremkaldt af misundelse af onde formodninger, som voksede til jalousi og fordom. Alt dette vidner imod dig. Herren erklærer: " Men jeg har det imod dig, at du har mistet din første kærlighed. Kom derfor i hu, hvorfra du er faldet og omvend dig og gør de samme gerninger som i den første tid; ellers flytter jeg din lysestage fra dens plads, hvis du ikke omvender dig." Åb 2,4-5.     
Spørgsmålet er ikke om du ser tingene som din bror i omstridte spørgsmål; men hvilken ånd der har kendetegnet dine handlinger? Kender du i din erfaring til selvransagelse, til at ydmyge dit hjerte for Gud? Har du gjort det til vane i dit liv at bekende dine fejl for din Gud og for dine brødre? Alle kan begå fejl; Derfor fortæller Guds Ord os klart, hvordan vi skal rette og hele disse fejlgreb. Ingen kan sige at han aldrig har gjort fejl, at han aldrig har syndet; men det er vigtigere at overveje hvilken tendens du gør dine fejl til. Apostlen Paulus gjorde alvorlige fejl, samtidigt med at han troede han gjorde Guds arbejde; men når Ånden åbenbarede sagen i dens rette lys, bekendte han sine fejl og vedkendte sig bagefter Guds store nåde ved at tilgive ham hans overtrædelse. Du har måske også gjort fejl ved at, tro at du havde fuldstændig ret, men når tiden åbenbarer din fejltagelse så er det din pligt at ydmyge hjertet og bekende din synd. Kast dig på klippen og bliv brudt, da kan Jesus give dig et nyt hjerte og en ny ånd.     
Davids ord er en bøn fra en angrende sjæl: "Gud, vær mig nådig efter din miskundhed, udslet mine overtrædelser efter din store barmhjertighed, tvæt mig fuldkommen ren for min skyld og rens mig for min synd. Mine overtrædelser kender jeg jo, min synd står mig altid for øje.....Rens mig for synd med ysop, tvæt mig hvidere end sne mæt mig med fryd og glæde lad de ben du knuste, juble; skjul dit åsyn for mine synder, udslet alle mine misgerninger; skab mig, o Gud et rent hjerte, giv en ny. en stadig ånd i mit indre; kast mig ikke bort fra dit åsyn, tag ikke din hellige ånd bort for mig; glæd mig igen med din frelse giv mig til støtte en villig ånd! Da vil jeg lære overtrædere dine veje og syndere skal vende om til dig. Fri mig fra blodskyld, Gud, min frelses Gud, så skal min tunge lovsynge din retfærd; Hjerte åben mine læber så skal min mund forkynde din pris." Sl. 51,1-3 og 9-17. For du higer ikke efter offer; ellers vil jeg give det: du glæder dig ikke over brændoffer. Guds ofre er af en sønderbrudt ånd: et brudt og brødebetynget hjerte, o Gud, vil du ikke foragte."    
Uanset karakteren af din synd, så bekend den. Hvis den kun er imod Gud, bekend den kun over for ham. Hvis du har forurettet eller forulempet andre, så bekend det over for dem, og Herrens velsignelse vil hvile på dig. På denne måde dør du i selvet, og Kristus formes inden i. Derved skaber du tillid hos dine brødre, og du kan være en hjælp og velsignelse for dem.    
Når mennesker under Satans fristelser falder i vildfarelse, og deres ord og optræden ikke ligner Kristus, indser de ikke altid deres tilstand, fordi synden er bedragerisk, og fører til moralske begrebers død. Men gennem selvransagelse, opsøge skrifterne, og ydmyg bøn, vil de, ved Helligåndens hjælp, være i stand til at se deres fejltagelse. Hvis de bekender så bekender deres synder og vender sig fra dem, og fristelsen ikke ser ud som en lysets engel for dem, men som en bedrager, en anklager for dem Gud ønsker at bruge til sin ære. Dem som anerkender irettesættelser og korrektioner som fra Gud, og er således i stand til at se og rette deres fejl, lærer dyrebare lektier, også fra deres fejltagelser. Deres tilsyneladende nederlag vendes til sejr. De står og ikke stoler på deres egen styrke, men på Guds styrke. De har alvor, iver og hengivenheden, forenet med ydmyghed og reguleret ved forskrifterne i Guds ord. Derved frembringer de retfærdighedens fredfyldte frugter. Herren kan undervise dem om hans vilje, og de skal kende læren, om den er fra Gud. De er ikke ved at snuble, men vandrer sikkert, på en sti hvorpå himlens lys skinner.    
I al vort arbejde må der være en sagtmodighed og bodfærdighed. Gud forlanger at dem som tjener i ord og lære skal tjene ham med alle sindets og legemets kræfter. Vor helligelse til Gud må være uforbeholden, vor kærlighed brændende, vor tro må ikke vakle. Så vil det læberne siger bevidne den opvågnede forstand i sindet og Guds ånds dybe bevægelser på sjælen.    
Mennesker i de højeste stillinger må indse at de er lige så afhængige af Gud, som den ydmygeste af deres brødre. Jo større deres lys og jo klarere kundskab om sandheden, des større er deres ansvar. Hvis de er iklædt Kristi retfærdighed, vil de se meget ydmygt på sig selv. I deres gudsdyrkelse og i deres syndsbekendelse vil de være som den ydmygeste af hans skabninger, medens de samtidig vil tage ledelsen og sætte et eksempel i alt som er rent og ædelt. Mange vil foragte dem for deres beskedenhed, ydmyghed og samvittighedsfuldhed. Imedens de bekender gudsfrygt vil de være berygtede og til mishag hos dem som ikke er knyttet til Gud. Men de vil blive æret i himlen, og af de mennesker hvis hjerter ikke er blevet forhærdet ved at afvise lyset.    
Brødre, jeg ser jeres fare, og jeg spørger igen: Gør I som fejler noget for at rette de fejl? Sjæle snubler måske, vandrer i mørke, fordi de ikke har gjort lige stier for jeres fødder. Hvis I er i betroede stillinger, appellerer jeg meget alvorligt til jer, for jeres egne sjæles skyld og for deres skyld som ser på jer som vejledere, at angre jer for Gud for alle fejltagelser der er gjort, og bekende jeres fejl.    
Hvis du lader hjertet blive hårdt, og ikke bekender dine fejl på grund af stolthed og selvretfærdighed, vil du overlades og blive underlagt Satans fristelser. Hvis Herren åbenbarer jeres fejl, angrer I ikke, eller gør bekendelser, hans forsyn vil bringe jer over grunden igen og igen. I vil overlades til at begå fejl af en lignende karakter, du vil fortsætte med at mangle visdom, og vil kalde synd for retfærdighed, og retfærdighed for synd. Rigtig mange fremherskende bedrag vil i disse sidste dage omkranse jer, og I vil anklage lederne, og ikke være klar over at du har gjort dette.    
Jeg spørger jer som har med hellige ting at gøre, jeg spørger de enkelte medlemmer i menigheden: Har I bekendt jeres synder? Hvis, så begynd nu; for jeres sjæle er i stor fare. Hvis I dør med jeres fejltagelser i det skjulte, uden at have vedkendt dem, så dør du i dine synder. De boliger som Gud har gået for at berede for alle som elsker ham, vil befolkes af dem som er fri fra synd. De synder, der ikke bliver bekendt, vil aldrig blive tilgivet; Navnet på ham, som således forkaster Guds nåde, vil blive udslettet af livets bog. Tiden er nær, hvor enhver hemmelig ting vil blive bragt frem for dommen, og da vil der blive mange bekendelser, som vil forbavse verden. Alle hjerters hemmeligheder vil blive åbenbaret. Syndens bekendelse vil være meget offentligt. Den triste del af det er, at den bekendelse, der gøres på det tidspunkt, vil være for sen til at gavne synderen eller at frelse andre fra bedrag. Det bevidner ikke kun at hans dom er retfærdig. Han vandt intet ved sin stolthed og selvtilstrækkelighed , for hans eget liv var forbitret, han ruinerede sin egen karakter så at han ikke var egnet for himlen, og ved sin indflydelse lede andre til ruin.     
I må vise jeres venner jeres handlemåde, som en ganske rimelig for jer selv. For dem som ikke kender til ubehagelige karaktertræk, er det en nemt for jer at komme med gode undskyldninger for jeres ubeslutsomhed, jeres uvillighed til at bekende jeres synder. Men hvordan vil disse undskyldninger virke hos Ham som dømmer retfærdigt? Vil I komme med den samme forklaring når i bringes for Guds domstol, når Herrens øje hviler på jer, og himlens engle ser til? Det er sådan at ethvert menneskes regnskab skal aflægges. Hvordan kan nogen af jer vinde noget ved at være uærlig for sig selv, og give andre en fremstilling af det som på ingen måde kan vises for Gud?    
Herren læser enhver hemmelighed i hjertet. Han kender alle ting. Nu kan du lukke ihukommelses bogen for at undgå at bekende dine synder, men år dommen træder til, og bøgerne bliver åbnet, kan du ikke lukke dem. Den optegnende engel har bevidnet om det, der er sandt. Alt det, som du har prøvet at skjule eller glemme, er registerert og vil blive læst for dig, når det er for sent for fejlene at blive rettet. Så vil du blive overvældet af fortvivelse. O, det er en frygtelig ting at så mange spøger med evige interesser, lukker hjertet imod enhver handlemåde, som medfører en bekendelse!    
Dig som har fejlet og gjort krogede stier for dine fødder, så at andre som ser på dig som et eksempel har vendt bort fra vejen, har du ikke noget at bekende? Dig som har sået tvivl og vantro i andres hjerter, har du intet at sige til Gud eller til dine brødre. Se tilbage hvad du har gjort for år tilbage, dig som ikke har fået for vane at bekende dine synder. Tænk over dine ord, din opførsel, du hvis indflydelse har modvirket budskabet fra Guds ånd, du som både har foragtet budskabet og budbringeren. Efter at have set de frugt der er båret af budskabet, hvad har du da at sige? Vej din ånd, dine handlinger, på den evige doms vægt, Guds lov: Du skal elske Herren af hele dit hjerte . . . . og din næste som dig selv." Medmindre dine synder bliver udslettet, vil de vidne imod dig på <i>den dag</i> hvor ethvert arbejde skal passere revy for Gud.    
Bekendelse vil bryde hjertets braklagte grund; den vil befri jer for stolthed og selvtilfredshed. Så længe du forsømmer dette, så undres ikke at Helligånden ikke har blødgjort dit hjerte og ledt jer til hele sandheden. Gud kunne ikke velsigner jer uden billigelse i synd og bekræfter jer i vantro. I har bedraget jer selv og andre, og Helligånden vil aldrig gøre Gud til løgner ved dens arbejde eller vidne.    
Læg jeres ordkløveri og smålige kævl bort! Sig ikke med et smil: "Det kan ikke forventes at nogen er fuldkomne;" at du ikke hævder at være inspirerede. Dette vil være en ynkværdig facade. Hvad er Helligånden; hvis den kun lærer at dig det din begrænsede dømmekraft allerede bifalder? I sit forsyn har Gud fulgt op på sit skrevne ord med advarselsvidnesbyrd der lader jer til hans ords sandheder. Han har vidst medynk for det udvidende mennesker, vist medynk for den stolte og oprørske sjæl, og har givet en hjælp der leder bort fra vantro til tro, hvis du vil lade dig lede. Gud har elsket dig så meget at dine følelser skånes; han har givet dig advarsler og irettesættelser for at frelse dig. Men du har taget let på advarsler og formaninger, og at nægtet at give agt på dem.    
Vil du søge Herren i løbet af denne bede uge? Vil du ydmyge hjertet for Gud, bekende dine synder, og finde nåde og tilgivelse? Jeg beder dig indstændigt: " Søg Herren, medens han findes, kald på ham, den stund han er nær! Den gudløse forlade sin vej, urettens mand sine tanker og vende sig til Herren, at han må forbarme sig, til vor Gud, thi han er rund til at forlade." Se i tro på Guds lam, som tager verdens synd.    
Nu er det ikke for sent at rette fejlene. Kristus indbyder dig til at komme og tage frit af livets vand. Lad ingen bedrage dig med de sofisteri der undskylder synd. Fortæl enhver som tager let på Guds Ånds advarsler og irettesættelser, at du ikke på nogen måde vover dette længere; at selvom dine forstående øje er blevet forblindet, og du er blevet ledt forkert, og har truffet forkerte beslutninger, ikke længere vil bedrages eller forblindes. Kom ud af hulen, og stå med Gud på bjerget, og se hvad Herren har at sige til dig. Hav uforbeholden tro på Gud, og bero dig ikke på dig selv.    
Salig den, hvis overtrædelser er forladt, hvis synd er skjult: Saligt det menneske, Herren ej tilregner skyld, og i hvis ånd der ikke er svig. . . . Min synd bekendte jeg for dig, dulgte ikke min skyld; jeg sagde: mine overtrædelser vil jeg bekende for Herren! Da tilgav du mig min syndeskyld.    
Offer for Gud er en sønderbrudt ånd; et sønderbrudt, sønderknust hjerte agter du ikke ringe, o Gud. Thi så siger den højt ophøjede, som troner evigt, hvis navn er hellig: I højhed og hellighed bor jeg, hos den knuste, i ånden bøjede for at kalde de bøjedes ånd og de knustes hjerte til live.    
Og alle som søger ham i sand anger, giver Gud denne forvisning: "Jeg sletter som tåge din misgerning og som en sky dine synder. Vend om til mig, thi jeg genløser dig!" Disse løfter er fuld af trøst, håb og fred.  

23 12 1890 Review and Herald "Vær nidkær og omvend dig."    
Herren har set vort frafald, og han har en kamp med sit folk. Deres stolthed, deres selviskhed, de åbner sindet for tvivl og vantro, viser sig i hans øjne, og sårer hans kærlige hjerte. Mange samle mørke omkring deres sjæle som et klæde, og siger i virkeligheden: "Vi ønsker ikke et kendskab til dine veje, o Gud; vi vælger vor egen vej." Dette er de ting der adskiller sjælen fra Gud. I menneskets sjæl er der en forhindring som han holder hårdnakket og vedholdende på, og som sætter sig imellem hans sjæl og Gud. Det er vantro. Gud giver tilstrækkeligt bevis, men mennesker nægter, med sin uhelligede vilje, at tage imod beviserne, medmindre det kommer på hans egen måde, til gunst for hans egne ideer. Med en udfordrende optræde råber han: "Bevis, bevis, er hvad vi mangler," og vender sig bort fra de beviser som Gud har givet. Han taler om tvivl, vantro, sår ondskabens frø, som vil spire op og give deres høst. Han adskiller sin sjæl længere og længere fra Gud.    
Er det beviset som mennesker behøver? Er det beviset som han mangler? - Nej; lignelsen om den rige unge mand og Lazarus er givet for at hjælpe sjæle der vender sig bort fra det tydelige bevis, og råber: "Bevis"! Den rige mand spørger om nogen sendes fra de døde for at advare sine brødre, så de ikke kommer til pinslernes sted. "Men Abraham svarer: "De har Moses og profeterne, dem kan de høre!" Han sagde: "Nej, fader Abraham! men kom der en til dem fra de døde, så ville de omvende sig." Da sagde han til ham: "Hører de ikke Moses og profeterne, så vil de heller ikke lade sig overbevise, selv om en opstod fra de døde."    
Hvordan kan det være at mennesker ikke tror på tilstrækkelige beviser? - Fordi de ikke ønsker at blive overbevist. De har ingen tilbøjelighed til at opgive deres egen vilje for Guds vilje. De er uvillige til at anerkende at de har gemt på syndig vantro, og modstået det lys Gud har givet dem. De har jaget efter tvivlen, for kiler de kan hænge deres vantro på. De har været parat til at acceptere vidnesbyrd som er svage og utilstrækkelige, vidnesbyrd som Gud ikke har givet dem i sit ord, men som behager dem, fordi det passer med deres idéer, og er i harmoni med deres natur og vilje. Disse sjæle er i stor fare. Hvis de vil bøje deres stolte vilje, og vil lægge den på Guds side af tvivlen; hvis de vil med ydmygt og sønderbrudt hjerter søger efter lyset, tror at der er et lys til dem, så vil de se lyst, fordi øjnene kun er rettet på det lys der kommer fra Gud. De vil anerkende beviserne på guddommelig autoritet. Åndelige sandheder vil skinne frem fra den guddommelige side. Men hjertet må være åbent for at tage imod lyset, for Satan er altid parat til at fordunkle den dyrebare sandhed, som vil gøre dem vise til frelse. Hvis nogen ikke tager imod det, vil det altid forblive et mysteriernes for dem.    
Vi burde oprigtigt søge at kende og værdsætte sandheden, så vi overfor andre kan forkynde den, sådan som den er i Jesus. Vi trænger til at have den rette vurdering af vore egne sjæles værd; så ville vi ikke være så letsindige i vor handlemåde, som vi nu er. Vi ville meget oprigtigt søge at lære Guds vej at kende; vi ville arbejde i modsat retning af selviskhed og vi ville bestandig bede om, at vi måtte få Kristi sind og at vi måtte blive formet og dannet i lighed med ham. Det er ved at betragte Jesus og se hans elskelighed og ved stadig at have blikket rettet mod ham, at vi forvandles til hans billede. Han vil give sin nåde til alle dem, der går på hans vej og gør hans vilje og er i sandheden. Men dem der elsker deres egen vej, som tilbeder afguder af meninger og ikke elsker Gud og adlyder hans ord, vil forsat vandre i mørket. O, hvor frygteligt er vantroen ikke! Det er lige så godt at lade lyset skinne for en blind, som det er at fremlægge sandheden for disse sjæle; den ene kan ikke se, den anden vil ikke se.    
Jeg formaner jer hvis navne er registeret i menighedsbogen som værdige medlemmer, at være virkelige værdige, igennem Kristi dydighed. Guds nåde, sandhed og kærlighed er udlovet til den ydmyge og sønderbrudte sjæl. Guds mishag og domme er imod dem som fortsætter med at vandre på sine egne veje, elske selvet, holde af menneskers ros. De vil visselig fejes ind i de sidste dages sataniske bedrag, fordi de ikke har modtaget sandhedens kærlighed. Fordi Herren i tidligere dage har velsignet og æret dem, bilder de sig selv ind at de er udvalgte og sande, og ikke behøver advarsel, undervisning og irettesættelse. Det sande vidne siger: "Alle dem, jeg har kær, dem revser og tugter jeg; vær derfor nidkær og omvend dig!" Guds bekendende folk har anklagen imod sig: " Men jeg har det imod dig, at du har svigtet din første kærlighed. Kom derfor i hu, hvorfra du er faldet, og omvend dig og gør de samme gerninger som i den første tid; ellers kommer jeg over dig og flytter din lysestage fra dens plads, hvis du ikke omvender dig."    
Den kærlighed til Jesus der en gang brændte på hjertets alter, er blevet omtåget og næsten udslukket. Åndelig styrke er svækket. Herrens mishag er imod sit folk. I sin nuværende tilstand er det umuligt for dem at repræsentere Kristi karakter. Og når det Sande Vidne har sendt dem råd, irettesættelser og advarsler, fordi han elsker dem, nægter de at tage imod budskabet; de har afvist at komme til lyset, så deres gerninger ikke skal irettesættes. Jesus sagde: "Jeg sætter mit liv til for fårene. . . . . Derfor elsker Faderen mig." "Ved at tage dine synder på mig selv, har jeg åbnet en kanal hvorigennem hans nåde kan flyde til alle som tager imod den. Ved at give mig selv for verdens synd, har jeg beredt en vej for de ukuelige strømme af hans kærlighed der flyder til mennesker."    
Hele himlen er fuldt med forbavselse, at når denne kærlighed, så bred, så dyb, så rig og fuld, præsenteres for mennesker som har kendt Herren Jesu Kristi nåde, er de så ligegyldige, så kolde og ubevægelige. Hvad vil det sige at en så forbavsende nåde ikke blødgører vore hårde hjerter? O! det er på grund af vantroens kraft; fordi "du har forladt din første kærlighed." Det er derfor Guds ord har så lidt indflydelse. Det er som en ild, men den kan ikke trænge ind eller varme det isnede hjerte, der gemmer på vantro.    
Sandhedens uendelige rigdomme har hobet sig op fra tidsalder til tidsalder. Ingen fremstilling kunne gøre nok indtryk på os med det omfang, de rigdomme fra disse umådelige hjælpemidler. De venter på at dem der påskønner dem vil afkræve dem. Disse sandhedsperler skal samles op af Guds restfolk, og gives af dem til verden; men selvtillid og sjæls forstokket hed nægter de velsignede rigdomme. "Gud elskede verden således at han gav sin enbårne søn, at enhver som tror på ham ikke skal gå fortabt, men have evigt liv." En sådan kærlighed kan ikke måles, den kan heller ikke udtrykkes. Johannes kalder på verden til at "se, hvor stor en kærlighed Faderen har vist os, at vi må kaldes Guds børn." Det er en kærlighed der overgår kundskab. I ofrets fylde, er intet blevet holdt tilbage: Jesus gav sig selv. Gud har planlagt at hans folk skal elske hinanden ligesom Kristus elskede os. De skal uddanne og oplære sjælen for den kærlighed. De skal genspejle denne kærlighed i deres egen karakter for at genspejle den til verden. Enhver bør se på dette som sit værk. I sin bøn til Faderen, sagde Jesus: "Ligesom du har sendt mig til verden, ligeså har jeg også sendt dem til verden." Kristi fylde skal overbringes til verden af dem som har fået del i hans nåde. De skal gøre det for Kristus, som Kristus gjorde for Faderen, - fremstille hans karakter.    
Der er mangel på moralsk og åndelig kraft udover vore konferenser. Mange menigheder har lys i sig selv. Medlemmerne beviser ikke at de er grene af den Sande Vintræ, og bærer megen frugt til Guds ære, men viser at visne bort. Deres Genløser har trukket sit lys tilbage, Helligåndens indgydelse, fra deres forsamlinger; for de er ophørt med at repræsentere verdens Forløsers selvfornægtelse, sympati og medfølende kærlighed; de har ikke kærlighed for sjæle som Kristus døde for. De har ophørt med at være sande og trofaste. Det er et sørgeligt billede, - den svage fromhed, manglende helligelse og indvielse til Gud. Der er sket en adskillelse af sjælen fra Gud; mange har skåret kommunikationen mellem ham og sjælen over ved at afvise hans budbringere og hans budskab.    
I vore største menigheder eksisterer der de største onder, fordi disse har haft det største lys. De har ikke et sandkendskab til Gud, og til Jesus Kristus som han har sendt. Vantroens surdej arbejder, og hvis disse onder, der bringer Guds mishag, ikke rettes op hos dets medlemmer, så vil hele menigheden stå til ansvar for dem. Guds Ånds dybe bevægelser er ikke hos dem; de helliges Konge herlige tilstedeværelse, og hans kraft til at rense fra al moralsk besmittelse, er viser sig ikke iblandt dem. Mange kommer for at samle sig som tilbedere, ligesom døren på sine hængsler. De forstår ikke skriftens sande brugbarhed, heller ikke Guds kraft. De har øjne, men de ser ikke; hører har de, men de hører ikke; de fortsætter med deres onde veje, betragter sig selv alligevel som privilegerede, lydige folk som er ordets gøre. En kødelig sikkerhed og bekvemmelighed hersker i Zion. Fred, fred, genlyder over hendes grænser, skønt Gud ikke har sagt fred. De har forspildt fredens tid; der er grund til at blæse alarm over alle "mine hellige bjerge." Synderne i Zion bør være bange, i en tid hvor de ikke forventer, en pludselig udslettelse vil med sikkerhed komme over alle som har det mageligt.    
Helligånden kæmper for at gøre Guds krav tydelige, men mennesker er kun opmærksom et øjeblik og vender deres sind til andre ting: Satan kaster sandhedens frø bort; Guds Ånds elskelige indflydelse modsættes effektivt. Derved forvolder mange Helligånden sorg og bortjager den til sidst, og de ved ikke af det.    
De ord Kristus sagde om Jerusalem er: "Jeres hus bliver forladt og overladt til jer selv!" Hvilken sjælspine følte Jesus ikke da alle hans appeller, advarsler og irettesættelser blev modstået! På det tidspunkt han bragte dem hjem til sjæle, gjorde det indtryk; men selvkærlighed, selvtilstrækkelighed, verdenskærlighed, kom ind og kvalte den gode sæd, der var sået. Hjertets stolthed forvanskede hans tilhøreres hjerter fra at ydmyge sig selv for Gud, og bekende deres synder for at modstå hans Helligånd, og blev modstræbende overladt dem. Ved Oliebjergets skråning grad han over byen, idet han så den, og sagde: "Vidste blot også du på denne dag, hvad der tjener til din fred!" Har holdt han pause; han var for bedrøvet til at sige en ufravigelig dom. O om Jerusalem ville angre! Når den solen hurtigt går ned i vest, og lyset svinder, er hendes nådes dag til ende. Jesus sluttede sin dom: "Men nu er det skjult for dine øjne." Ved en anden anledning begræd den valgte bys forhærdelse: "Jerusalem, Jerusalem! du, som ihjelslår profeterne og stener dem, der er sendt til dig! hvor ofte har jeg ikke villet samle dine børn, som hønen samler kyllingerne under sine vinger! og I ville ikke. Se, jeres hus bliver forladt og overladt til jer selv!" Herren forbød at dette sceneri skulle gentage sig i Guds bekendende folks erfaring! "Min Ånd," siger han, "skal ikke altid kæmpe mod mennesker." Den tid vil komme hvor det må siges om den forhærdede: "Efraim er bundet til afgudsbilleder; lad ham fare!"    
Vil menigheden se hvor hun har faldet? En kulde, hjertets hårdhed, mangel på forståelse for brødre, eksisterer i menigheden. Et fravær af kærlighed for den fejlende udvises. Det trækkes tilbage fra netop dem som behøver medynk og hjælp. En streng og kritiserende ånd, som den eksisterede iblandt farisæerne, eksisterer i vore menigheder, og især hos dem der betroede hellige ansvar. De er løftet op i selvagtelse og selvvished. Enken og den faderløse har ikke deres sympati eller deres kærlighed. Dette er stik modsat Kristi ånd. Herren ser med mishag på den grove og hårde ånd som nogle udviser, en ånd der er blottet for forståelse, øm medfølelse for dem som han elsker. Brødre, I som lukker hjertet over for Kristi lidende mennesker, husk på at Gud vil behandle jer ligesom I behandler dem. Når du kalder, vil han ikke sige: "Her er jeg;" når du røber, skal han ikke svare. Satan våger, forbereder sine forlokkelser for at lægge snare om dem som er fyldt med selviskhed medens de er åndsforladte.    
Vejen til paradiset er ikke i selvophøjelse, men i anger, bekendelse, ydmyghed, tro og lydighed. Laodikea menighedens budskab er rettet til menigheden i denne tid: "Og skriv til menighedens engel i Laodikea: "Så siger han, som er Amen, det troværdige og sanddru vidne, Guds skaberværks ophav: Jeg kender dine gerninger: du er hverken kold eller varm. Gid du var kold eller varm! Derfor, fordi du er lunken og hverken varm eller kold, har jeg i sind at udspy dig af min mund. Fordi du siger: "Jeg er rig, jeg har vundet rigdom og trænger ikke til noget", og ikke <i>ved</i>, at netop du er elendig og ynkværdig og fattig og blind og nøgen, derfor råder jeg dig til hos mig at købe guld, lutret i ild, så du kan blive rig, og hvide klæder at iføre dig, så din nøgenheds skam ikke skal blive åbenbar, og øjensalve til at salve dine øjne med, så du kan se. Alle dem, jeg har kær, dem revser og tugter jeg; vær derfor nidkær og omvend dig!" Der er mange som praler af deres åndelige rigdomme, deres kundskab til sandheden, og lever i et skyldigt selvbedrag. Når menighedsmedlemmerne ydmyger sig selv for Gud ved ivrige ikke halvhjertet livløs handling, så vil Herren tage imod dem. Men han erklærer: "Ellers kommer jeg over dig og flytter din lysestage fra dens plads, hvis du ikke omvender dig." Hvor længe skal denne advarsel modsættes? Hvor længe skal den ringeagtes?    
Se, jeg står for døren og banker; om nogen hører min røst og åbner døren, da vil jeg gå ind til ham og bolde nadver med ham, og han med mig. Kristi position er overbærenhedens og påtrængenhedens optræden. Råder jeg dig til hos mig at købe guld, lutret i ild, så du kan blive rig. Oh, sjæls armodet er alamerende! Og dem som har mest brug for kærlighedens guld, føler sig rige og beriget med goder, skønt de mangler alle nådegaver. Har de mistet tro og kærlighed, har de mistet alt.    
Herren har sendt et budskab til sit folk som vækker det til omvendelse og til at gøre de første gerninger, men hvordan er hans budskab blevet modtaget? Mens nogen har givet akt på den, har andre mødt både budskabet og dets budbære med foragt og bebrejdelse. Det åndelige liv er ved at dø, ydmyghed og barnlig enfoldighed er borte, en mekanisk formel trosbekendelse har taget kærlighedens og hengivenhedens plads. Skal denne bedrøvelige tingenes tilstand fortsætter? Holder Guds kærligheds lampe på at gå ud i mørket? Frelseren kalder; lyt til hans stemme: "Vær nidkær og omvend dig." Omvend, bekend dine synder, og du vil blive tilgivet. "Vend om, vend om; for hvorfor vil I dø?" Hvorfor vil du blot prøve at genoptænde en ustadig ild, og vandre i gnisterne fra din egen optænding?     
Det sande vidne erklærer: "Jeg kender dine gerninger." "Omvend dig og gør de første gerninger." Dette er den sande prøve, beviset at Guds Ånd arbejder i hjertet for at gennemsyre dig med hans kærlighed. "Ellers kommer jeg over dig og flytter din lysestage fra dens plads, hvis du ikke omvender dig." Menigheden er som et uproduktivt træ, som modtager dug, regn og solskin, som har produceret en masse frugter, men på hvilken den guddommelige undersøger opdater at <i>der er ikke andet end blade</i>. En alvorlig tanke for vore menigheder! Faktisk alvorlig, for den enkelte" Forunderlig er Guds tålmodighed og overbærenhed; men "hvis ikke du omvender dig," vil det blive udpint; menighederne, vore institutioner, vil gå fra svaghed til svaghed, fra kold formalitet til dødelighed, medens de siger: "Jeg er rig, jeg har vundet rigdom og trænger ikke til noget" Det sande vidne siger: "Og ikke <i>ved</i>, at netop du er elendig og ynkværdig og fattig og blind og nøgen". Vil de nogensinde se deres tilstand klart?    
Guds kraft vil på en forunderlig måde gøre sig gældende i menighederne, men den vil ikke påvirke dem, der ikke har ydmyget sig for Herren og åbnet hjerte døren med anger og bekendelse. I åbenbarelsen af den magt, der oplyser jorden med Guds herlighed, vil de blot se noget, som de i deres blindhed anser for farligt, noget, som vil vække deres frygt og de vil samle alle kræfter for at stå det imod. Når Herren ikke virker på den måde, de havde ventet og tænkt sig, så vil de sætte sig imod det. "Skulle vi ikke kende Guds Ånd, når vi har været i arbejdet så mange år?" vil de sige. Det sker, fordi de ikke tog imod advarslerne og de indtrængende påmindelser i Guds budskaber, men blev ved med at sige: "Jeg er rig, jeg har vundet rigdom og trænger ikke til noget." Talenter og lang erfaring vil ikke gøre nogen til lysets formidlere, medmindre de stiller sig i de klare stråler fra retfærdighedens sol og er kaldede, udvalgte og beredte for Helligåndens udgydelse. Hvis de, der har med de hellige ting at gøre, vil ydmyge sig under Guds vældige hånd, så vil han ophøje dem. Han vil gøre dem til mænd med dømmekraft, mænd, som er rige på Guds nåde. Deres stærke, egoistiske karaktertræk og deres stædighed vil blive åbenbaret i lyset, der skinner fra verdens lys. "Jeg kommer over dig og flytter din lysestage fra dens plads, hvis du ikke omvender dig." Såfremt I søger Herren af hele eders hjerte, så vil han lade sig finde af jer.    
Enden er nær! Vi har ikke et øjeblik at tabe! Lyset skal skinne frem fra Guds folk med klare, tydelige stråler og fremstille Jesus for menighederne og for verden. Vore gerninger skal ikke begrænses af dem som allerede kender sandheden; vor mark er verden. De hjælpemidler. der skal bruges, er disse sjæle som med glæde tager imod sandhedens lys, når Gud skænker dem det. De er Guds redskaber til at forkynde sandheden for verden. Hvis Guds folk ved Kristi nåde vil blive nye lædersække, vil han fylde dem med ny vin. Gud vil give mere lys og gamle sandheder vil blive generhvervet og atter indføjet i sandhedens rammer; og hvor end disse arbejdere kommer, vil de sejre. De skal som Kristi udsendinge ransage skrifterne for at søge efter de sandheder, der har ligget skjult under vildfarelsens smuds. Og hver stråle af lys, der modtages, skal videregives til andre. Kun et eneste skal få overhånd, et eneste emne skal opsluge alle andre: Kristus som vor retfærdighed.    
 "Og dette er det evige liv, at de kender dig, den eneste sande Gud, og ham, som du har sendt, Jesus Kristus." " Så siger Herren: Den vise rose sig ikke af sin visdom, den stærke ikke af sin styrke, den rige ikke af sin rigdom; men den, som vil rose sig, skal rose sig af at han har forstand til at kende mig, at jeg, Herren, øver miskundhed, ret og retfærdighed på jorden; <i>thi i sådanne har jeg behag,</i> lyder det fra Herren. Det er dette, som trænger til at indføres i alle vore menigheder. Gud vil, at hver eneste sjæl skal vende tilbage til sin første kærlighed. Han vil, at alle skal få troens og kærlighedens guld, så de kan tage af deres rigdom og give til andre, som trænger til den.    
Da vil de troende være ét hjerte og ét sind, og Herren vil gøre sit ord mægtigt på jorden. Nye byer, landsbyer og territorier vil blive indtaget; menigheden vil rejse sig og skinne, fordi dens lys er kommet, for Herrens herlighed er oprejst over den. Nyomvendte vil føjes til menighederne, og dem som nu hævder at være omvendt, vil mærke Kristi nådes forvandlende kraft i deres hjerter. Satan vil rejse sig, og forøve sin bitreste forfølgelse imod Guds folk. Men dem som ikke er af vor tro, som ikke har forkastet lyset, vil genkende Kristi ånd i sine sande efterfølgere, og vil tage deres ståsted hos Guds folk.    
Idet Kristus taler om trøstermanden, siger han: "Thi han skal ikke tale af sig selv;" "han skal vidne om mig;" "han skal forherlige mig." Hvor lidt er Kristus blevet forkyndt. Medarbejderne har bearbejdet territorier, masser af den, men lidt af Kristus og hans kærlighed. Idet Frelseren kom for at forherlige Faderen ved at demonstrere sin kærlighed, sådan kom Ånden for at forherlige Kristus, og åbenbarede hans kærligheds og nådes rigdomme for verden. Hvis Helligånden bor i os, vil vort arbejde bevidne frem til kendsgerningen, vi skal opløfte Jesus. Nu kan ikke én tillade sig at være tavs; arbejdets byrde er at fremstille Kristus for verden. Alle som drister sig at få deres egen vej, som ikke tilslutter sig de engle, der er sendt fra himlen med et budskab, der skal opfylde hele jorden med sin herlighed, vil blive forbigået. Værket vil skride frem til sejr uden dem, og de vil ikke have del i dens sejr.<p><i>Ellen G. White.</i>  

23 12 1890 Review and Herald En appel til vore menigheder   
Året 1890 er snart til ende. Der går nogle få dage mere, og vi går ind i et nyt år. Lad enhver stille sig selv disse spørgsmål, og besvare dem samvittighedsfuldt: Har det forbigangne år været en succes for mig, eller en fejl? Hvad står der i optegnelsen i himlens bøger? Er min åndelige livskraft blevet formindsket? Har jeg haft en navn at efterleve, skønt jeg var død?    
Her Hans ord som har demonstreret sin kærlighed til dig ved at dø på Golgatas kors: "Ligesom grenen ikke kan bære frugt af sig selv, men kun hvis den bliver på vintræet, således kan I heller ikke, uden I bliver i mig." Har du givet agt på den guddommelige advarsel? Har du, gennem årvågenhed, bøn og studium af Kristi ord, daglig søgt at fastholde en personlig forbindelse med din Frelser, så at du kan være en frugtbringende gren? Vi du ikke se tilbage på dit liv i år 1890 åbensindet, kritisk, bede for skarpsindighed, så du kan se dig selv sådan som Herren Jesus ser dig? Gør status over de timelige velsignelser som Herren har givet dig frit i mad, i klæder, i helse; og bed da ham i bøn om at tilstå dig en god hukommelse, så du ikke glemmer de dyrebare velsignelser han har givet dig i overflod. Ved hvilke midler er du blevet til genstand for hans nåde - Ved hans forbavsende kærlighed.    
Jesus har overladt sit hjem i herlighed, iklædt med guddommelig menneskelighed, og kom til en verden der var ødelagt og besudlet af syndens forbandelse. Han kunne have forblevet i sit himmelske hjem, og taget imod engles tilbedelse; men han kom til jorden for at opsøge og frelse de mistede, de fortabte. "For jeres skyld blev han fattige, så at I igennem hans armod kan blive rige." Han, himlens Majestæt, som var et med Faderen, fornægtede sig selv, gjorde alle mulige ofre, for at mennesker ikke måtte fortabes, men have evigt liv. Kristus levede ikke for at behage sig selv. Hvis han behagede sig selv, hvor ville vi så være i dag?    
Hvilke taknemmelighedsofre har du dagligt givet til Gud, for denne store gave, hans enbårne Søn? Har du følt at du "ikke er din egen," men at du er "købt for en pris," endog for Guds søns dyrebare blod; og at du må "forherlige Gud i dit legeme, og i din ånd, som er Guds"? Hvor mange gange har du såret Guds Ånd ved din selviskhed, ved at føje din tilbøjelighed, ved at investere i penge til egen fordel, som han har lånt dig til at handle med? Du har påberåbt dig at dit eget, som kun blev betroet til din varetægt.    
Nu er det en god tid til at se tilbage på det tidligere år, såvel som årene før, et efter et, er gået over i evigheden med det som er skrevet. Nu kan du se tilbage på dine ord, din ånd og dine handlinger med et vist fortsæt og med nogen gavn. Dine navne kan være i menigheds bøgerne, men dine evige interesser kræver at du skal forenes med Kristus, ligesom grenen er forenet med vinen. Har du, igennem fristelse, adskilt dig selv fra Kristus? Skal det siges om dig, ligesom det blev sagt til den tåbelige rige mand: "I denne nat kræves din sjæl af dig" vil du have dine rigdomme samlet i rigdomme, eller vil du i stedet investere enhver doller, enhver cent, som har været i dine hænder, i spise, drikke og klæder? Hvori har du fornægtet dig selv? Er dette dit hjertes sprog? "Jeg er helt og fuldt din, men Frelser, du har betalt løsesum for min sjæl, og alt det jeg er eller håber på, skal være dit. Hjælp mig til at få midler, der ikke bruges tåbeligt, ikke for at føje stoltheden, men for at bruge til din eget navns ære." Lad din tanke være i alt hvad du gør: "Er dette Herrens måde at gøre det på? Vil dette behage min Frelser? Han gav sit liv for mig; hvad kan jeg give tilbage til Gud? Jeg kan kun sige: 'af dit eget, o Herre, giver jeg frit til dig.'" Hvis Guds navn ikke er skrevet på jeres pander, - skrevet der fordi Gud er center for dine tanker, - vil du ikke mødes for arvens gave i lyset. Det er din Skaber som har udgydt al himlens lys til dig i en forunderlig gave, - hans enbårne Søn. Vil du tilbageholde det fra Gud, som er hans eget? Vil du splitte den del af midler fra skatkammeret som Herren kræver som sit? Gør du det, berøver du Gud, og enhver doller anklager dig i himlens bøger.    
Herren himlens Gud spørger: "skal et menneske frarøve Gud?" som om en så forfærdelig ting var umuligt. "Skal et menneske bedrage Gud? I bedrager mig jo! Og i spørger: "Hvorved har vi bedraget dig?" Med tienden og offerydelsen! I trues med forbandelse og bedrager dog mig, ja alt folket gør det!" Her Herrens ord; han fortæller dig præcis hvad der skal gøres: "Bring hele tienden til forråds huset, så der kan være mad i mit hus; sæt mig på prøve dermed, siger Hærskares Herre, om jeg da ikke åbner eder himmelens sluser og udøser velsignelse over eder i overmål. Jeg vil for eders skyld skræmme æderne, så at de ikke ødelægger eder landets afgrøde, og vinstokken på marken skal ikke slå eder fejl, siger Hærskares Herre. Og alle folkene skal love eder, fordi I har et yndigt land, siger Hærskares Herre."    
Hvilke nådige løfter er disse! Og de er vore, hvis vi vil gå ind på betingelserne. I disse ord taler Herren til sit folk.    
Gud lægger sin hånd på tienden, såvel som på gaverne og ofringerne, og siger: "Dette er mit. Når jeg har betroet dig mine goder, har jeg specificeret at en del skal være jeres eget, der dækker jeres egne fornødenheder, og en del skal bringes tilbage til mig." Idet du har indsamlet din høst, lagt i lo og lade, for din egen komfort, bringer du så en trofast tiende tilbage til Gud? Har du bragt dine gaver og ofre til ham, så hans sag ikke lider nød? Har du set til den faderløse og enken? Dette er en gren af hjemmemissionsarbejdet som på ingen måder skal forsømmes. Er der ikke fattige og lidende omkring dig som behøver varmere klæder, bedre mad, og over alt andet, det som vil værtsættes højest: sympati og kærlighed? Hvad har du gjort for enken og den fortrykte, som kalder dig til at hjælpe dem og uddanne og oplære deres børn eller børnebørn? Hvordan har du behandlet disse sager? Har du prøvet at hjælpe de forældreløse? Når bekymrede, sjælsbebyrde forældre eller bedsteforældre har spurgt dig, og endog bønfaldt dig, om at se på deres sag, har du så vendt dig bort med en hårdhjertet og usympatisk nægtelse? Har du det, måtte Herren så da ynkes over din fremtid; for "det mål, I måler med, med det skal I selv få tilmålt." Skal vi overraskes over at Herren tilbageholder sin velsignelse, medens hans gaver forvanskes selvisk og misbruges?    
Gud begaver dig hele tiden med dette livs velsignelser; og hvis han beder dig om at give sine gaver, til hjælp for forskellige grene i hans værk, er det for din egen timelige og åndelige interesse at gøre sådan, og derved anerkende Gud som giver til alle velsignelser. Som Mesteren samarbejder Gud med mennesker og sikre sig de nødvendige midler for deres underhold; og han forlanger dem at samarbejde med sig i sjæles frelse. Han har lagt midler i sine forvalteres hænder, som de kan fremføre sit arbejde med til hjemme- og udemissioner. Men hvis kun det halve af folket gør deres pligt, vil deres rigdomme ikke dækkes med de nødvendige fondsmidler, og mange dele af Guds værk må efterlades ufærdigt.    
Mange har længes forsømt at handle ærligt med deres Skaber. De har ikke fået lagt tienden til side hver uge, de har ladet den ophobe sig, indtil den udgør så stor en sum, og nu er de meget modstræbende for at rette sagen op. Den tilbageværende tiende som de beholder, bruger de som deres eget. Men det er Guds ejendom, som de har nægtet at lægge i hans skatkammer.    
Hvordan har fjenden dog ikke fået sat timelige ting i stedet for de åndelige!! Mange familier som kun har lidt at spare op til Guds sag, vil alligevel bruge penge frit til at købe rige møbler og moderigtigt tøj. Hvor meget bruges der på bordet, og ofte på det som blot er skadeligt; hvor meget bruges der på gaver som ikke gavner nogen! Mange bruger anselige beløb på fotografier de giver deres venner. At tage billeder føres til overmål, og ansporer til en slags afguderi. Hvor meget bedre ville det ikke være for Gud om alle disse midler blev investeret i publikationer, som vil rette sjælene til Kristus og de dyrebare sandheder for denne tid! Penge der spildes på unødige ting vil kunne give mange mennesker et udvalg af læsestof om den nærværende sandhed, som vil vise sig at være en smag af liv til liv.    
Satan opfordrer os til at gøre alt for meget ud af mange ting. Vor fødselsdags og jule og takkefester, er ofte helliget til selvisk tilfredsstillelse, skønt tankerne burde rettes mod barmhjertighedens og den kærligt hensynsfulde Gud. Gud er mishaget, så at hans godhed, hans stadige omsorg og hans uophørlige kærlighed ikke er bragt ind i sindet ved disse festlige anledninger.    
Hvis alle de penge der blev brugt overdådigt, til unødige ting, blev sat i Herrens skatkammer, ville vi se mænd, kvinder og unge give sig selv til Jesus, og gøre deres del for at samarbejde med Kristus og engle. Guds rigeste velsignelse ville komme ind i vore menigheder, og mange sjæle vil omvendes til sandheden.    
Mennesker har følt at de ikke kan gøre som de behager; de siger at de ikke kan se Guds krav på dette emne, og derved beviser de at de ikke er grene på den Sande Vin. Hvis de endnu ikke er visnet bort, vil de visselig gøre det; for de røver fra Gud. Medmindre de angrer og gør deres første gerninger, vil deres lys gå ud i mørke.    
Hvis du tilbageholder din tiende og offergave, er det fordi du har forladt din første kærlighed; du har sat afguder op i dit hjerter. Der er ikke det mindste håb for at en gren der forbliver sådan adskilles fra Vintræet. Ingen behøver at bilde sig selv ind at de vil genoprettes til en livsvigtig union med Kristus i den fremtidige verden. Nu må unionen i denne verden påvirkes, hvis den nogen sinde skal dannes. Tiden til at angre er ikke når Kristus skal komme, men nu, i dette liv. Hvor mange er der ikke her nu, som dør, der praktiserer uærlighed imod Gud, berøver han tiende og gaver!    
Brødre og søstre, - I som på Guds dag vil møde jeres optegnelse med glæde og ikke med sorg, - jeg beder jer om at gøre et trofast arbejde før dette år 1890 skal afslutte. Ransag jeres forretningsanliggender, for det mindste til det største, og se om I har berøvet Gud. Er dette sket, så må I angre jer og give ham det tilbage, før dette år er til ende. Begynd det nye år med alvorligt arbejde mellem dig og din Skaber. Løft jeres Gudgivne ansvar med glæde. "Bring hele tienden til forråds huset . . . . , sæt mig på prøve dermed, siger Hærskares Herre, om jeg da ikke åbner eder himmelens sluser og udøser velsignelse over eder i overmål."    
Måtte Herren gennemsyre vore menigheder med sin Helligånd! Måtte han arbejde for sit folk, og måtte ethvert menighedsmedlem arbejde med ham for at opløfte hans rige!  

3 02 1891 Review and Herald Prædiken i Otsego   
I selskab med broder Rousseau og hans hustru, forlod jeg Battle Creek, den 3 oktober 1890, for at deltage i møder i Otsego, Mich. Vi tog afsted med privat vogn, og som vi passerede gennem de forskellige byer på vor vej, havde vi mange alvorlige tanker med hensyn til det arbejde der skulle være gjort i at sprede sandhedens lys i disse små landsbyer. Er der ingen personer i Battle Creek menigheden der er fri fra ansvarligheder i forbindelse med vore institutioner der, som kunne gå til Harmonia, Augusta, Gull Lake, Richmond, og andre steder i nærheden af Battle Creek? Har medlemmerne i Battle Creek menigheden den sande missionsånd? Følger de Kristi eksempel? Han blev ikke i de behagelige forgårde i Himmelen, og efterlod en verden til at forgå. Hvor er vore hjemmemissionærer? Må Herren vække en interesse i hjerterne af disse der kunne gøre dette arbejde, så lyset kan skinne på de mørke steder. De der er tilfreds med at sidde under det klare lys af sandheden sabbat efter sabbat, og ingenting gør for at sprede dette lys, vil selv miste lyset. Hvis vi vil bevare lyset, må vi stadig være i gang med at give det ud. Jesus forbigik ikke landsbyerne. Skriften siger, han gik igennem enhver by og landsby, prædikede og forkyndte det glade budskab om Guds rige; og de tolv var med ham, og en kvinde, som var blevet helbredt for onde ånder og skrøbeligheder, kaldet Maria Magdalene; syv onde ånder var drevet ud af hende, og Johanna hustruen til Chuca, Herodes tjener og Susanna og mange andre, som tjente ham med hvad de havde. Ikke kun Kristus, men også hans disciple arbejdede i byerne og landsbyerne; og de der havde været i sandheden længere end de nyomvendte, tjente ham med hvad de havde.    
Jesus forlod hans herlige hjem, og gik udenfor lejren hvor han tålte hån, og skal de der har modtaget de hellige skatte af sandhed, hobe sig sammen i store samfund, og efterlade arbejdet der betroet til dem ugjort? Mærk jer eksemplet af den guddommelige lærer: "Folket søgte ham, og kom til ham, og blev hos ham, at han ikke skulle skilles fra dem. Og han sagde til dem, jeg må også prædike Guds rige til de andre byer, for derfor er jeg sendt." Om morgenen, han stod op længe før det blev dag, og han gik ud, og gik til et øde sted, og der bad han. Simon og de der var hos ham fulgte efter ham. Og da de havde fundet ham, sagde de til ham, alle mennesker søger efter dig. Han sagde til dem, lad os gå ind i de andre byer, at jeg også kan prædike der, for derfor er jeg kommet. Og han prædikede i deres Synagoger over hele Galilæa, og kastede djævle ud.    
Ikke en der bekender sig til at være efterfølger af Kristus er efterladt uden en byrde af ansvar. Han skal lade hans lys skinne ud til verden. Hele Himmelen er interesseret i sjæles frelse. Englene der er vældige i styrke har deres befaling at virke for de fortabte menneskesjæle. Tusinder og titusinder er engageret i aktiv kamp, søgende at drive mørkets hærskarer tilbage, og at sætte fanger fri fra fjendens magt. Når engle således er engageret, skal vi så være ligegyldige? Gud siger at vi skal alle være hans medarbejdere. Den mindste af alle hellige skal bevare sig selv ved Guds kærlighed, at han ikke skal være en byrde for andre, men være i stand til at løfte med de aktive arbejdere. Satans og hans agenter arbejder på at ødelægge Kristi menighed, og det er nødvendig, at enhver sjæl skulle være årvågen, og hjælpe i den store mission af Frelseren.    
Syv taler var givet i Otsego, fem ved broder Rousseau, og to ved mig selv. Jeg længtes efter fysisk styrke, så jeg kunne engageres mere aktiv i arbejdet. Jeg havde frihed til at tale til folket på sabbaten, men det sociale møde der fulgte efter talen var ikke markeret ved villighed, iver og den alvor der karakteriserede møderne hvor folket har hele Guds rustning på. Vi længes efter at se disse der bekender sandheden for denne tid, udvise gerninger der korresponderer med dets betydning og værdi. Vi skal være levende vidner for Gud. De der har modtaget sandheden i hjerte og liv kan ikke holde et levende vidnesbyrd af taknemlighed tilbage, ved at vise pris til ham der har kaldet dem ud fra mørket til sit underfulde lys.     
Syv taler var givet i Otsego, fem ved broder Rousseau, og to ved mig selv. Jeg længtes efter fysisk styrke, så jeg kunne engageres mere aktiv i arbejdet. Jeg havde frihed til at tale til folket på sabbaten, men det sociale møde der fulgte efter talen var ikke markeret ved villighed, iver og den alvor der karakteriserede møderne hvor folket har hele Guds rustning på. Vi længes efter at se disse der bekender sandheden for denne tid, udvise gerninger der korresponderer med dets betydning og værdi. Vi skal være levende vidner for Gud. De der har modtaget sandheden i hjerte og liv kan ikke holde et levende vidnesbyrd af taknemlighed tilbage, ved at vise pris til ham der har kaldet dem ud fra mørket til sit underfulde lys.     
Om søndagen talte Rousseau om formiddagen, og jeg om eftermiddagen. Da jeg talte i svaghed, mærkede jeg at kraften var give mig af Gud, min tro var styrket, og jeg ved at Gud ville være med mig, som jeg tog afsted for at opfylde de forskellige aftaler i forskellige stater. Jeg forstod min store fysiske svaghed, og var beredt til at værdsætte den hjælp og styrke der var tildelt mig, ved ham der har sagt til hans arbejdere, "Se jeg er med jer alle dage ligetil verdens ende." Jeg troede Gud løfte, og var i stand til at sige, jeg vil gå ud, stolende på at Herren vil gøre det arbejde menneskeheden alene ikke kan gøre. "Uden mig, sagde Kristus, kan I ingenting gøre." Men sammen med Kristus kan vi gøre alle ting.    
Jeg talte til menigheden i Otsego om Åb 2,4-5. "Men jeg har det imod dig, at du har svigtet din første kærlighed. Husk derfor på, hvor fra du er faldet og omvend dig og gør de gerninger, du først gjorde; ellers kommer jeg over dig og flytter din lysestage fra dens plads, hvis ikke du omvender dig ." Den menighed det blev skrevet til, havde mange udmærkede egenskaber som det sandfærdige vidne roser. Men, siger han, dette har jeg imod dig, at du har forladt din første kærlighed. Her mangler der noget som må erstattes. Alle de andre gode egenskaber kan ikke bøde på dette. Menigheden bliver rådet til at tænke på hvor den stod før den faldt og vende om. "Men jeg har det imod dig, at du har svigtet din første kærlighed. Husk derfor på, hvorfra du er faldet og omvend dig og gør de gerninger, du først gjorde; ellers kommer jeg over dig og flytter din lysestage fra dens plads, - hvis ikke du omvender dig. ..... Den der har øre, skal høre, hvad Ånden siger til menighederne. Den, der sejrer, vil jeg give at spise af livets træ, som står i Guds paradis" (Åb 2,4-7).    
I disse ord er der advarsler, irettesættelser, trusler og løfter fra det sandfærdige vidne, han som holder de syv stjerner i sin højre hånd. "De syv stjerner er de syv menigheders engle og de syv lysestager er de syv menigheder." (Åb 1,20).    
Da denne menighed blev vejet på helligdommens vægtskål, viste det sig at den manglede noget, den havde forladt sin første kærlighed. Det sandfærdige vidne erklærede: "Jeg kender dine gerninger og din møje og udholdenhed og ved, at du ikke kan døje de onde og at du har prøvet dem, der påstår at være apostle, men ikke er det og har fundet, at de lyver. Du har udholdenhed og har døjet meget på grund af mit navn og er ikke blevet træt." (Åb 2,2-3). Til trods for alt dette er der noget menigheden mangler. Hvad er det for en livsvigtig mangel? "Du har forladt din første kærlighed." Er det ikke sådan med os også? Læren kan være den rette, vi kan afsky falsk lære og ikke godtage dem som afviger fra principperne og vi kan arbejde intenst. Men selv ikke dette er tilstrækkelig. Hvad er vore motiver? Hvorfor bliver vi formanet til at vende om? "Du har forladt din første kærlighed." Hvert enkelt medlem af menigheden bør studere denne vigtige advarsel og irettesættelse. Enhver bør overveje om de kan have mistet Kristi ømme kærlighed når de forsvarer sandhedens teorier. Er Kristus blevet glemt i vore prædikener og lukket ude af vore hjerter? Er der fare for at mange som bekender sig til sandheden, er gået ud for at gøre missionsarbejde, uden at Kristi kærlighed har været med under arbejdet? Denne alvorlige advarsel fra det sandfærdige vidne, "Husk derfor på, hvorfra du er faldet og omvend dig og gør de gerninger, du først gjorde; ellers kommer jeg over dig og flytter din lysestage fra dens plads, hvis ikke du omvender dig" (Åb 2,5). Det er vigtigt at menigheden fatter sit behov for den første, brændende kærlighed. Når den mangler, er alle andre gode egenskaber utilstrækkelige. Man kan ikke, uden fare, overse kaldet til at vende om. Det er ikke nok at tro på sandhedens teori. At fremholde den teori for dem som ikke tror, gør dig ikke til et Kristi vidne. Lyset som glædede dit hjerte da du første gang forstod budskabet for denne tid, er et væsentligt element i din erfaring og i din virksomhed og det er dette som er blevet i borte dit hjerte og i dit liv. Kristus ser din mangel på nidkærhed og han erklærer at du er faldet og er i en farlig situation.    
Forkynd kærligheden og loven samtidig Mange har forsømt at fremholde Kristi store kærlighed, når de har forkyndt at lovens krav fremdeles står ved magt. De som har så store sandheder og så vigtige reformer at forkynde for menneskene, har ikke forstået at sonofferet er et udtryk for Guds store kærlighed til menneskene. Kærlighed til Jesus og Jesu store kærlighed til syndere er blevet glemt af dem som har fået til opgave at forkynde evangeliet. Mennesket er blevet ophøjet i stedet for menneskehedens forløser. Loven må ikke blive fremholdt for overtræderne som noget udenom Gud, men heller som et udtryk for hans sind og karakter. Som sollyset ikke kan skilles fra solen, kan Guds lov ikke skilles fra den guddommelige ophavsmand. Forkynderen må kunne sige: "I Guds lov finder vi Guds vilje. Kom selv og se at loven er hvad Paulus siger den er - hellig og retfærdig og god." Den irettesætter for synd og fordømmer synderen, men den viser også at han behøver Kristus som er nådig og barmhjertig, fuld af godhed og sandhed. Selv om loven ikke kan eftergive synderens straf, men kræver af synderen alt hvad han skylder den, har Kristus lovet fuld og hel tilgivelse til alle som angrer og vender om og tror på hans nåde. De som angrer og tror, får Guds kærlighed i rigt mål. Syndens brændemærke i sjælen kan kun fjernes med blodet fra sonofferet. Intet mindre offer kunne blive godtaget end Kristi soning, han som er lig Faderen. Kristi gerning - hans liv, fornedrelse, død og midler tjeneste for fortabte mennesker - gør loven stor og herlig.    
I mange prædikener om kravene i Guds lov er Kristus blevet glemt og denne mangel har gjort at sandheden ikke har magtet at omvende menneskene. Uden Kristi nåde er det umuligt at tage et eneste skridt i lydighed mod Guds lov. Hvor nødvendigt er det da ikke at synderen får at høre om genløserens kærlighed og magt! Mens Kristi sendebud tydeligt må forkynde lovens krav, må de også gøre det helt klart at ingen kan blive retfærdiggjort uden ved Kristi sonoffer. Uden Kristus kan der kun blive fordømmelse og forfærdelse for det man da har i vente: dommen og Guds brændende vrede som skal fortære dem som står ham imod. Men de som får åbnet deres øjne for Kristi kærlighed, vil se Guds karakter som er fuld af kærlighed og medlidenhed. Da vil Gud ikke fremstå som en ubarmhjertig tyran, men som en far som længes efter sine vildfarne børn. Synderen vil sige med salmisten: "Som en far er barmhjertig mod sine børn, sådan forbarmer Herren sig over dem som frygter ham" (Sl 103,13). Al fortvivlelse forsvinder når Kristus kommer til syne som han virkelig er.  

17 03 1891 Review and Herald Judas' Eksempel.   
Jesus sagde i sin Bøn for sine Disciple: "Da jeg var hos dem, bevarede jeg dem i dit Navn, hvilket du har givet mig, og jeg vogtede dem, og ingen af dem blev fortabt, uden Fortabelsens Søn." Forræderen kunde have fået evigt Liv, hvis han havde været en Ordets gøre og ikke blot dets Hører. Han lyttede til de samme værdifulde Lærdomme som de andre, men han undlod at praktisere de Principper, som Herren fremkom med, og han vilde ikke opgive sine Meninger og Tanker for at tage imod Læren fra Himlen. Den praktiske Efterlevelse af Sandheden, som Kristus gjorde krav på, var i Strid med Judas' Hensigter og ønsker.    
Disciplene blev ikke udvalgt, fordi de var fuldkomne, men på Trods af deres Mangler og Ufuldkommenhed, for at de ved Kendskabet til Sandheden og Efterlevelse af den og ved Kristi guddommelige Nåde kunde blive forvandlet og iklædt hans Billede. Kristus- lod dem gå i sin skole, og der fik de den "Forret at lytte til Undervisning fra den største Lærer, verden nogen sinde har set." Judas kom under den guddommelige Lærers Indflydelse, og hvor blev han, der senere skulde forråde Jesus, mildt behandlet. Jesus kendte de mørke Sider ved Judas's Karakter, og han vidste også, at han vilde forråde sin Herre, hvis disse onde Karaktertræk ikke blev bekæmpet. Jesus fremsatte Principper om Kærlighed og Godhed, der traf Begærligheden ved selve Roden. Han udmalede Begærlighedens afskyelige Karaktertræk for den begærlige Judas, og mangen en Gang indså Judas, at det var hans Karakter, der var blevet afbildet, og hans Synd, der var blevet peget på. Alligevel vedblev han med at nære det onde og vilde ikke bekende sin Synd og afstå fra Uretfærdigheden. Han var indbildsk og i Stedet for at modstå Fristelsen, fortsatte han på sin svigagtige Vej og det i Lyset af Kristi Liv og Lære. Kristus var for ham et levende Eksempel på, hvad han selv kunde blive, hvis han drog den fulde Gavn af den guddommelige Forsoning og Tjeneste.    
Lektie efter Lektie blev givet, men de forblev upåagtede for Judas. Hvor mange går ikke i samme Spor i Dag? I Lyset af Guds Lov ser selviske Mennesker deres egne dårlige Karaktertræk, men de vender ikke om og går bort fra Synden. Kristi Lærdomme er anvendelige på vor Tid og vor Generation. Han sagde: "Men jeg beder ikke alene for disse, men også for dem, som ved deres Ord tro på mig." Vi får i disse sidste Dage det samme Vidnesbyrd som Judas. Han omsatte ikke det, han hørte, i Praksis. Mennesker bliver stillet overfor de samme Lektier, som han blev, når de hører dem, og alligevel begår de den samme Fejl, fordi de ikke afstår fra deres Synd. Men de, der til sidst kommer til at sidde med Kristus på hans Trone, er sådanne, der har sejret. Al Selviskhed må udryddes fra Hjertet. Apostlen siger: "Det samme Sindelag være i eder, som også var i Kristus Jesus, han, som, da han var i Guds Billede, ikke holdt det for et Rov at være Gud lig, men forringede sig selv, idet han tog en Tjeners Skikkelse på og blev Mennesker lig; og da han i Fremtræden fandtes som et Menneske, fornedrede han sig selv, så han blev lydig indtil Døden, ja, Kors døden."    
Verdens Forløser har givet sig selv som et Offer for os, og han har efterladt os et ufejlbart Eksempel. Vi kan ikke undskylde vore karaktermangler fordi andre er mangelfulde, for vi skal blot se Jesus. Det er ikke nok, at vi bifalder Sandheden men vi skal med Glæde opfylde dens Krav. Kan vi huse Stolthed, Selviskhed og oprørske Tanker, som Judas gjorde, når vi har Golgatas Kors foran os? Kristus gik Skridt for Skridt nedad Ydmygelsens og Selvfornægtelsens Vej, for at vi kunde blive Guds Sønner og Døtre. Hvad giver vi til Gengæld for den ubegrænsede Kærlighed, der er vist os? Hvor er vi dog kolde og ligegyldige! Hvor er det dog lidet, vi giver Jesus, der gav alt for os! Han led den mest nedværdigende Død for os, og hvor er vor Tjeneste ringe, og hvor er vi langsomme, når det gælder at give alt til ham.    
Hvem af os arbejder på at lave en Kopi af det Mønster, vi har foran os? Gør vi os ved Kristi Nåde til Herre over Hjertets Stolthed? Har vi rykket Selviskhed op med Rode? Har vi åbnet vore Hjerter for at lade den dyrebare Frelser komme ind? Eller holder vi fast ved Synder, der til sidst resulterer i vor Undergang? Vi kan ikke møde Jesus i Fred, hvis der er nogen Synd, vi ikke har angret eller bekendt. Johannes skriver: "Dersom vi bekender vore Synder, er han trofast og retfærdig, så at han forlader os Synderne og renser os fra al Uretfærdighed. Dersom vi sige, at vi ikke har syndet, gør vi ham til en Løgner, og hans Ord er ikke i os." "Men dersom vi vandre i Lyset, ligesom han er i Lyset, have vi Samfund med hverandre, og Jesu, hans Søns, Blod renser os fra al Synd."    
Jesus bar længe over med Judas, og han bærer længe over med os. Der er vel ingen, der vover at gøre som Judas, nu da vi har hans Eksempel for os, men der vil komme en Dag for os, som der gjorde for Judas, da vi har nået Grænsen for Guds Nåde og Overbærenhed. Vi vil enten give Agt på, hvad Herren siger, og gøre derefter, eller også nøjes med blot at være Hørere og at falde under Dom. Vi vil enten bekæmpe vore dårlige Karaktertræk, og blive Kristus lig eller også lade vore Mangler være, som de er, og gå Glip af at nå det guddommelige Mål. Hvis vi går den sidste Vej, modsætter vi os Kristi Vilje og kommer i Strid med ham, der har givet os det mest umiskendelige Bevis på sin Kærlighed. Måtte vi dog aldrig forkaste ham og i Stedet vælge at beholde vore egne Mangler og Ufuldkommenheder. Fra han Hjerte ud vælder der Strømme af Velsignelser til hvert Hjerte, der vil åbne sig og tage imod hans Kærlighed. Vi skal blot elske ham, tro på ham og adlyde ham, og han har i sit urokkelige Ord forpligtet sig til at give os hans Herligheds Rigdomme." Vi skal blot komme til ham i barnlig enkelthed og sagtmodighed, og han vil gøre os et med sig selv, og vi skal være Guds sønner og døtre. Det er vor plads at lære de lektier som Judas kunne have lært fra den guddommelige Lærers læber, og vi skal blive Kristus lig i karakter.     
Lad os ikke få deres position, hvor Kristus døde forgæves. I Kristus er der tilstrækkelig nåde til at overvinde alle vore onde karaktertræk, og styrken findes alene i ham. Han er langmodig med os. Hvis han ligesom mange, ville han have skarpt irettesat Judas for hans begærlighed; men hvilken tålmodighed udviste han ikke for dette fejlende menneske, også da han beviste for at han læste hans hjerte som en åben bog. Han viste ham de højeste motiver for at gøre godt, og hvis Judas forkastede himlens lys, ville han findes skyldig uden undskyldning.    
Dem som bekender at være Kristi efterfølgere er i fare for at tage en lignende kurs som Judas. Hvis de ikke hver time gør Kristus til deres styrke, og gennem hans nåde bliver sejrherrer, styrkes deres forskellighed til Kristus, deres onde vaner bestyrkes. Dem som er åndeligt stolte, selviske og hårdnakkede, må nu gøre et ihærdigt bods arbejde, og deres synder kan udslettes når hussvalelses tiderne kommer fra Herrens nærhed. Det dyrebare lys der skinner på os, skinnede på disciplene; for det kom gennem dem til os, og det er af den samme værdi i dag som det var i kristendommens første dage. Kristus tvang ikke Judas til at tage imod lyset, han vil heller ikke tvinge os til at tage imod det. Herren sender sin tjener for at åbne sandhedens rigdomme til alles forståelse som vil acceptere beviser; men hvis mennesker vælger at værne om deres egne forestillinger, og modsætte sig sandheden, nægte at blive helliggjort igennem den, vil deres hjerter blive hårde og uimodtagelige.  

5 05 1891 Review and Herald "Hvad et menneske sår skal det også høste." [Prædiken holdt i Moss, Norge, 19. juni, 1887.]*   
"Far ikke vild, Gud lader sig ikke spotte! thi hvad et menneske sår, det skal han også høste. Thi den, der sår i sit kød, skal høste fordærvelse af kødet, men den, der sår i Ånden, skal høste evigt liv af Ånden."    
Vi kan være sikre på at Gud kender til alle vore gerninger. "Far ikke vild, Gud lader sig ikke spotte!" Vore liv står vidt åbne for ham, som vi har at gøre med, og " hvad et menneske sår, det skal han også høste." Hvad betyder det at så i kødet? Det betyder at følge det uigenfødte hjertes ønsker og tilbøjeligheder. Hvis vi tjener selvet i stedet for Gud, sår vi i kødet, uanset hvor høj vor bekendelse er. Kristenlivet er et liv, hvor man må vise selvfornægtelse og bære sit kors. Vi må være med til at lide ondt som gode stridsmænd for Jesus Kristus. Er vi indregistreret til Herrens tjeneste, og er vi i virkeligheden hans soldater? Hvis vi er Kristi soldater, er det vor opgave at følge hans anvisninger, adlyde ordene uforbeholdent. Vi er ikke vore egne, og vi kan ikke planlægge efter selvtilfredshed og fornøjelser. Vi kan ikke spørge om, hvad der er belejligt for os, men kun om, hvad befalingen lyder på. Ingen kan betragte en soldats liv som et liv i selvtilfredsstillelse og nydelse.     
Vi er i dag på slagmarken og to store magter strider hele tiden om at få overtaget. Guds erklærer: "Thi kødet begærer imod Ånden og Ånden imod kødet; de to ligger nemlig i strid med hinanden." Lige siden hans oprør og udelukkelse fra himlen, har Satan søgt at vriste sjæle fra Kristus. For enhver af os som bekender at være Guds børn, vil det være godt at spørge: Hvilken hær tjener jeg i? Er jeg under Prins Immanuel blodbestænkte banner, eller under mørkets fyrstes sorte banner?    
Min tekst erklærer at Gud ikke er forhånet. Gud forstå om han har hele hjertet med i det, eller om vi blot bekender os til religionen. Guds sandhed må bevares i hjertet, og vi må bestemme os for om vi kæmper Herrens strid, om vi kommer ud som sejrherrer med sandhedens endelige sejr; for sandheden vil triumfere herligt. Hvad sår du i dit daglige liv? Sår du i kødet? Tænker du kun på dine egne glæder og behageligheder og sår du stolthed, forfængelighed og ærgerrighed? Så til stolthed, tomhed og ærgerrighed? "Thi hvad et menneske sår, det skal han også høste." Hvis du sår troen, viser lydighed mod Kristus, vil du høste tro og kraft til lydighed til tro fremover. Hvis du søger at være til velsignelse for andre, vil Gud velsigne dig. Vi bør bringe alt muligt godt ind i vore liv, så vi kan forherlige Gud, og være til velsignelse for menneskene. Herren har gjort det muligt for os at få en retfærdig karakter i dette liv, så vi kan genspejle Kristi karakter i verden, og bringe glæde og håb for andre. Den glæde vi giver til andre. De glæde vi giver andre vil spejle sig tilbage på os; for som vi sår, skal vi høste. Men hvis vi uddanner vore sjæle i tvivlens linjer, skal vi høste tvivl i en tid hvor tro og tillid er allervigtigst, og skal være kraftesløs over for håb og tro. Hvis vi taler tvivl, og betvivler Guds handlemåder, vil vi få en overmådelig høst af tvivl. Vi skal så i kødet, og kødet skal høste fordærv.     
Men Åndens frugt er kærlighed, glæde, fred, langmodighed, mildhed, godhed, trofasthed, sagtmodighed, afholdenhed. Mod sligt er loven ikke. Og de, som hører Kristus Jesus til, har korsfæstet kødet med dets lidenskaber og begæringer. Der er sørget rigeligt for, at alle, som ønsker at leve et gudfrygtigt liv, kan få nåde og styrke gennem Jesus, vor guddommelige frelser. Den kristnes liv burde ikke være et liv med byrder og bekymringer, selv om korset må løftes og byrderne bæres, for Guds tjenere skal drage fred og styrke fra deres krafts kilde og når de gør det, vil de finde livet fyldt med glæde og fred.    
Han som søger at tjene Gud og mammon samtidig, vil kun finde ufred og trængsel; for en tvesindet mand er ustabil i alle sine veje. Når du har øjet rettet mod Guds herlighed, vil det være nemt for dig at tjene din Herre, nemt at vandre på himlens stier. Hele mennesket må helliges til Gud, thi vor dyrebare frelser vil aldrig have et delt hjerte. Vore tilbøjeligheder og ønsker må være under Guds ånds ledelse, så får vi kraft til at stride troens gode strid. Vi bør daglig spørge: "Hvad er Kaptajnens befalinger?"    
Vi skal være Jesu repræsentanter i denne verden. Vi skal opfylde den højtidelige forpligtelse, eller viser vi for dyrebare Herre forkert lys, på grund af uhellig livsførelse? Det er vort privilegium og opgave at vandre lige som Kristus vandre; for "den, der siger, at han bliver i ham, han er også selv skyldig at vandre således, som Han vandrede." Jesus sagde til sine folk: "I er verdens lys; en by, der ligger på et bjerg, kan ikke skjules. Man tænder heller ikke et lys og sætter det under en skæppe, men på en lysestage; så skinner det for alle dem, som er i huset. Således skal jeres lys skinne for menneskene, for at de må se jeres gode gerninger og prise jeres Fader, som er i Himlene."    
Hvor mange vakler ikke for de onde påvirkninger omkring dem, i stedet for at forherlige Gud? Manglen på helliges til andre, stolthed, og hjertehård, leder alle disse halvhjertede kristne til at tage stilling for ligegyldighed og vantro, og de vil ikke indse at de skal være Kristi repræsentanter, som de viser over vor verden, ved et gudfrygtigt liv, at de er Kristi efterfølgere. Dem som ønsker at være Herrens disciple må fæstne deres øjne på deres tros Ophav og Fuldender. De behøver ikke at være i en usikkerhedstilstand, og ulykke; for hvis de giver sig selv helt til Herren, kan de have tillid til Gud. Kristi religion er ikke blot en følelses-religion. Du kan ikke bero dine følelser på at du har accepteret Gud; for følelser er ustadige. Du må plante dine fødder på Guds ords løfter, du må vandre efter Jesu eksempel og lære at leve ved tro. Satan kan udgyde sine fristelser over dig; men du skal have Guds løfter at "når fjenden skal komme ind som en flod, skal Herrens opløfte en standard imod ham." Vi bør være trofaste når vi giver vort løfte til Gud.    
Vi må dyrke den kristne karakters skønhed og søge den indre prydelse, for at vi kan vise ham pris, som har kaldet os ud af mørket indtil hans strålende lys. Men hvor mange tænker ikke kun på det ydre og de gør det klart at de ikke er i Kristus, ved den klædning de pynter sig med. De lever for at tilfredsstille selvet, for at glæde verden og har ikke et eneste øje på Guds herlighed. Den Kristne skal ikke leve for at behage verden. "Derfor: "Drag bort fra dem og skil jer ud, siger Herren og rør ikke ved noget urent! Så vil jeg tage imod jer og jeg vil være jeres fader og I skal være mine sønner og døtre, siger Herren den Almægtige." 2. Kor 6,17-18. Skal vi ikke samtykke i denne tilstand, når den indeholder så store velsignelser og belønning?    
Kristi religion fornedrer aldrig den, som modtager den. Den forædler og ophøjer. Vi forsikres om, at vi på visse betingelser kan blive medlemmer af den kongelige familie, bøn af den himmelske Konge. Er denne ophøjelse ikke værd at stræbe efter? Gennem troen på Kristus og lydighed mod hans lovs krav tilbydes der os et guddommeligt liv. Og i det udødelige liv vil der ikke findes sorg, skrig, pine, synd eller død. Oh, måtte vort sind være mere vendt mod Himmelen og måtte vi bringe mere af Himmelen ind i vort liv og vor tale! Men til trods for Guds mange rige løfter synes mange at være ganske opslugt af jordiske ting. De er alle optaget af tanken om, hvad de skal spise, hvad de skal drikke og hvad de skal klæde sig med. Gud ønsker ikke, at vi skal koncentrere vore tanker om det, der hører denne verden til. Vi skal ikke søge selvisk nydelse, men vende vort sind mod Kristus. Tager du afstand fra alt, hvad der kan skille dig fra Gud? Hvis du lever i nært samfund med Gud, vil du tale om ham, dit hjerte vil være fuldt af de himmelske ting. Skal vi ikke ændre på tingenes orden, og så i Ånden? Hvorfor værdsætter du ikke din Forløser mere? Hvorfor tænker du ikke på ham, og taler om ham til andre? Herren venter på at gøre store ting for sine børn, som stoler på ham. Forventer vi at leve sammen med Kristus i hans evige rige? I så fald må vi leve sammen med ham her, så han kan hjælpe os i enhver prøvelse og fristelse og gøre os rede for hans komme i himmelens skyer. Han vil belønne enhver efter sine gerninger, og enhver skjult ting vil komme frem for dommen. Da skal vi finde at kun dem, som har levet af ethvert ord der udgår af Guds mund, vil blive frelst. Vi må plante vore fødder på ordet, sandhedens solide klippe. Vi må ransage skrifterne omhyggeligt igennem, for at se om vi egentlig gør Guds gerninger. Kristi skønhed og nåde må væves ind i vor karakter. Vi kan ikke holde Kristus så meget ude fra vort liv, som vi gør og alligevel være egnet til at leve sammen med ham i Himmelen. Han vil være alt i alle i Himmelen og han må være alt i alle for os her på jorden.     
Hvis vi kender til Kristus her, skal vi være venlige, belevne, øm hjertet, overbærende, tålmodige. Jeg bønfalder dig om at så i ånden. Enhver modstået fristelse giver dig kraft til at så i ånden, når du igen prøves. Men jeg spørger: Hvad fører dine konflikter til nu? Er du uden vital forbindelse med Kristus? Hvis det er tilfælde, vil du overvinde med kødet, og krigen mellem kødet og Ånden vil munde ud i at bekæmpe Ånden. Du vil støtte dig til selv-eftergivelse, selvtilfredsstillelse, O, grib fat i Kristi styrke, og få fred med ham! Så vil du være i stand til at praktisere selvfornægtelse, og så i Ånden. Jeg peger dig til Golgatas kors. Stien fra krybben til Golgata er markeret med selvfornægtelsens fodaftryk. Hvem af jer er villig til at få del i Kristi lidelser? Hvis vi lider, skal vi også regere med ham." "For jeres skyld blev han fattig, så I ved hans fattigdom kan blive rige." Vi bør være lige så villig til at bære skam og lidelse for himlens Majestæt, så han var til at udholde korset for os.    
Kristus siger: "Se, jeg står for døren og banker; om nogen hører min røst og åbner døren, da vil jeg gå ind til ham og bolde nadver med ham, og han med mig." O, fjern alt som spærrer dit hjertes indgang, og lad Frelseren komme ind. Ydmyg jeres hjerter for Gud, så han kan give dig sin Helligånd. Kristus har sagt: " Da sagde Jesus til sine disciple: "Hvis nogen vil gå i mit spor, skal han fornægte sig selv og tage sit kors op og følge mig!" I kan ikke følge Kristus medmindre I er villig til at bære korset hvert skridt. "Venskab med verden er fjendskab med Gud." Vi må tage vor rejse gennem verden som pilgrimme og fremmede, klynge os i levende tro til Golgatas kors. Guds velsignelse vil hvile på enhver sjæl som helliger sig til ham til fulde. Når vi søger Gud af hele hjertet, skal vi finde ham. Gud er seriøst med os, og han ønsker at vi skal gøre et grundigt arbejde for evigheden. Han har udgydt hele himlen i en gave, og der er ingen grund til at vi skal betvivle hans kærlighed. Se på Golgata. Kristus døde for dig, og har du større bevis på Guds kærlighed end at bede ham om det, som er blevet givet i Jesu liv, død og mellemkomst?    
Gud spørger om du vil give ham dit hjerte. Dine kræfter, dine talenter, din hengivenhed, bør alt sammen overgives til ham, så han må arbejde i dig til at ville og gøre hans gode behag, og udruste dig til evigt liv. Tag imod Kristi indbydelse. Han påbyder dig: "Kom hid til mig, alle I, som er trætte og tyngede af byrder, og jeg vil give jer hvile. Tag mit åg på jer og lær af mig, thi jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet; så skal I finde hvile for jeres sjæle." Thi mit åg er gavnligt, og min byrde er let." O om vi måtte rykke fremad mod mærket for at værtsætte vort høje kald i Kristus Jesus! Hvad kan Gud gøre mere end han har gjort? Lad os tømme vore sjæle for al misundelse, al tåbelighed, og knytte os i levende tro til Jesus. Drag nær til Gud, og han vil drage nær til dig. Kristus vil tilgive jeres overtrædelser, og tage i mod dig med glæde.    
-- I dag forlanges der lige så megen selvfornægtelse, så der blev ved budskabets opkomst.<p>- <i>Mrs. E. G. White.</i>  

19 05 1891 Review and Herald Modstå fristelse. [Formiddagsprædiken i Grand Rapids, Mich.,]*   
Guds folk har ladet mange komme ind imellem deres sjæle og Gud, og deres tanker om Gud er blevet langt under hvad det er deres privilegium at have. De har ikke det store overblik som Gud ønsker at de skal have, og de bør erkende dette helt, så de må angre og vende sig til Gud af hele hjertet. Det er sørgeligt at tænke på at selvom de har bekendt sandheden i disse mange år, har mange ikke forstået at tage Gud på hans ord, så de får styrke i fristelsens stund.    
Fristelsen vil komme over alle Guds børn. James skriver: "Mine brødre, regn det hele for en glæde når I falder i forskellige fristelser; vær klar over dette, da jeres trosprøvelser udvirker udholdenhed. Men lad udholdenheden gøre sit arbejde fuldt ud, så I må blive fuldkomne og hele, ikke mangle noget." Bibelen siger ikke, at vi skal regne det for lutter glæde, når vi bukker under for prøvelser, men når vi kommer ind i prøvelser. Det er ikke nødvendigt at bukke under for prøvelser, for prøvelser kommer over os for at sætte vor tro på prøve. Og prøvelse af vor tro virker udholdenhed og ikke utilfredshed og knurren. Hvis blot vi sætter vor lid til Jesus, vil han bevare os til alle tider og være vor styrke og vort skjold. Vi kan blive meget berigede ved vore prøvelser. Paulus siger: "Vi priser os lykkelige over vore trængsler, da vi ved, at trængselen virker udholdenhed og udholdenheden prøvet fasthed og den prøvede fasthed håb og håbet gør os ikke til skamme; fordi Guds kærlighed spredes ud i vore hjerter af Helligånden, som gives til os."    
Mange synes at mene, at det er umuligt ikke at falde for fristelser, at de ikke har magt til at vinde sejr og de synder mod Gud ved at tale om håbløshed og tvivl i stedet for at tale om tro og mod. Kristus blev fristet på alle måder ligesom vi, dog uden, at synde. Han sagde: "Verdens fyrste kommer og i mig er der intet, som hører ham til." Joh 14,30. Hvad betyder dette? Det vil sige, at det ondes fyrste ikke i Kristus kunne finde en fordelagtig jordbund for sine fristelser. Og således kan det også blive for os. " Thi vi har ikke en ypperstepræst, som ikke kan have medlidenhed med vore skrøbeligheder, men en, som har været fristet i alle ting ligesom vi, dog uden synd. Lad os derfor med frimodighed træde frem for nådens trone for at få barmhjertighed og finde nåde til hjælp i rette tid."    
Som et folk, er vi efter Herrens komme i himlens skyer; og hvor nøje bør vi ransage vore hjerter så vi ved om vi har troen eller ej. Der synes at ligge en tåge for manges øjne, for de fatter ikke de åndelige ting og opdager ikke de snarer, Satan lægger for deres sjæl. Kristne bør ikke være slaver af lidenskaber; de bør beherskes af Guds ånd. Men mange bliver fjendens bytte, fordi de, når fristelsen kommer, ikke hviler i Jesus, men på grund af bekymringer river sig ud af hans arme, og i rådvildheden mister alle deres tro og mod. De husker ikke på at Jesus har hjulpet dem ud af fortidens vanskeligheder, at hans nåde er nok for daglige prøvelser, og at han kan hjælpe nuværende vanskeligheder. Vi begår fejltrin i vore små, daglige vanskeligheder og tillader dem at irritere og plage os. Vi falder som bytte for dem og skaber således andstøds stene for os selv og andre. Men velsignelser af største betydning bliver resultatet, hvis vi med tålmodighed udholder disse daglige prøvelser, for vi må vinde styrke til at bære større vanskeligheder. Satan vil påtvinge os de hårdeste fristelser, og vi må lære at komme til Gud i enhver nøds situation, som et barn må gå til sine forældre.     
Vi bekender os til at være bibelske kristne og vi er ikke efterladt i mørket for at tage skridt efter skridt i usikkerhed. Vi skal vide hvor vi går. Vi kan ikke være i mørket, hvis vi vælger Kristus som vores leder, for han siger, "Jeg er verdens lys. Den, der følger mig, skal aldrig vandre i mørket, men have livets lys" Joh 8,12. Når vejen synes at være dækket med vanskeligheder og mørke skyer, må vi tro at der er lys forude og ikke gå til højre eller venstre, men gå fremad til trods for alle vore prøvelser og fristelser.    
Fat mod, fristede sjæl; for Herren; for Herren kender dem der er hans. "Det er kun almindelige, menneskelige fristelser, der hidtil har mødt jer, og Gud er trofast, han vil ikke tillade, at I fristes over evne, men sammen med fristelsen skabe vej ud af den, så I kan stå den igennem." Tal ved holdene tro, og sejren er jeres; for "som han har sejret over verden: vor tro." Jesus har sagt at vi ikke skal vandre i mørke, men have livets lys, og vi tror det. Vi skal tale om lyset, og bede og tro, og lyset vil bryde ud over os når vor tro prøves og tålmodet har gjort sit fuldkomne arbejde.    
Vi skal ikke være som mennesket der siger: "Jeg har bedt og bedt, men jeg får ikke." En ledsager sagde til ham: "Lad os så bede sammen, og påberåbe os Guds løfte." Så bøjede de i bøn; men da de rejste sig fra deres knæ, sagde manden: "Jeg føler ikke noget anderledes, og jeg forventede det heller ikke." Det er den måde som mange bringer sig selv frem for Gud på; de vil blive overrasket om Gud besvarer deres bønner. De forventer ikke at Herren besvarer deres bønner, eller tror at Herren vil høre dem, og deres bønner er forgæves; for de går bort ligesom de kom.    
Vi må have tro på Gud. "Den, som kommer til Gud, må tro, at han er til og lønner dem, der søger ham." Vor tro skal prøves af trængsler og fristelser, så tålmodigheden kan arbejde helt igennem, og vi må være fuldkomne, ikke mangle noget. Vi ved intet om vor tros styrke før den prøves. I kender ikke til den måde som Gud leder dig på, du fyldes ikke med glæde, men er i nedtrykt på grund af fristelse; men i alt dette er det dit privilegium at sige: "Jeg tror på at Herren vil give mig de ting jeg har bedt om. Jeg kan og vil stole på Gud." Når du har gjort dette, så vær taknemlig, og vid at den prøvende tro virker udholdenhed. Bliv ikke rastløs, kværulantisk, under Guds test og prøvelse. Vær ikke ærgerlig og tale modløst og såre Guds Helligånd. Det som du sår, vil du høste; og du vil ikke finde at en tvivlens høst er en behagelig ting at høste. Du må være forsigtig med hvilken slags frø du sår; for den vil bære en høst efter sin slags. Tal lys, tro og håb og oplær dig til at se lyset, når Gud åbenbarer det for dig.    
Udholdenhed skal føre til fuldkommen gerning, så I kan være fuldkomne og helstøbte og ikke stå tilbage i noget. Hvis du føler at du mangler visdom i dette, så bed om Guds løfter. Han siger: Men hvis nogen af jer står tilbage i visdom, da skal han bede om at få den fra Gud, der giver alle gavmildt og uden bebrejdelser, og så vil den blive ham givet. Men han skal bede i tro, uden at tvivle. Kom til Gud med alle jeres behov. Gå ikke til andre med dine trængsler og fristelser; Gud alene kan hjælpe dig. Hvis du opfylder betingelserne i Guds løfter, vil løfterne opfyldes i jer. Hvis jeres tanker forbliver ved Gud, vil du ikke gå fra henrykkelse til modløshedens dal hvor prøvelser og fristelser kommer over dig. Du vil ikke tale tvivl og tungsind til andre. Du vil ikke sige: "Jeg ved ikke noget om dette er hint. Jeg føler mig ikke lykkelig. Jeg er ikke sikker på at vi har sandheden." Dette vil du ikke gøre, for du vil have sjælen forankret sikkert og urokkeligt. Når vor tale lyder modløs og trist, lytter Satan med djævelsk glæde, for han glæder sig over at vide, at han har fået os i sin trældom. Satan kan ikke læse vore tanker, men han kan se vore handlinger og høre, hvad vi siger og ud fra sit lange kendskab til menneskeslægten kan han indrette sine fristelser på at drage fordel af de svage punkter i vor karakter. Og hvor tit røber vi ikke for ham, hvordan han kan vinde sejr over os! O om vi måtte kontrollere vore ord og handlinger! Hvor stærke vil vi ikke blive hvis vore ord var af en sådan orden, at vi ikke skammer os over at se det nedskrevet på dommens dag. Hvor anderledes vil de se ud på Guds dag, fra hvad de virker til når vi siger dem.    
Hvilken skade forvoldes der ikke i familiekredsen med utålmodige ord, for en utålmodig bemærkning medfører, at der bliver svaret på samme måde og i samme ånd. Så ytres der ord til gensvar, ord til retfærdiggørelse af selvet og det er sådanne ord, der lægger et tungt, plagsomt åg på din ryg, for alle disse bitre ord vil frembringe en ødelæggende høst i din sjæl. Dem som hengiver sig i et sådant sprog vil erfare skam, tab af selvrespekt, selvtillid, og få samvittighedsnag og fortryde at de har ladet sig miste selvkontrollen og tale på den måde. Hvor meget bedre ville det være hvis ord af den slags ord aldrig blev sagt! Hvor meget bedre er det ikke at have nådens olie i hjertet, og lade alle provokationer gå forbi, og have al tak med Kristus lignende sagtmodighed og overbærenhed.     
Der er stort behov for hjemmereligion, og vore ord i hjemmene bør være af ret karakter, ellers vil vore vidnesbyrd i menigheden ikke gælde for noget. Hvis du ikke viser sagtmodighed, venlighed, belevenhed i dit hjem, vil din religion være forgæves. Hvis hjemmereligionen var mere oprigtig, ville der være mere kraft i menigheden. Vi må have en del mere tro, end vi har nu, ved at leve op til det lys Gud har givet. Apostlen siger: "Tro er fast tillid til det, man håber, overbevisning om ting, man ikke ser." Ligesom du tror på en vej, ligeså skal du stole på Gud. Hvis din ven aldrig nægtede dine spørgsmål, vil du aldrig betvivle hans løfte om at indfri i et nyt ønske. Du skal tro at Jesus ved præcis hvad du behøver, og vil dække alle dine mangler; sådan kan du gå frem i tro og sige: "Jeg har lagt min byrde på Herren, og jeg vil ikke lægge den på noget menneske. Gud vil høre og besvare mine bønner." Satan kan sige: "Du har det ikke bedre, du er lige så elendig som altid." Men fortæl ham at du tror på at Gud vil gøre præcis som han har sagt, og læg hele din vægt på hans løfte.    
Vi må have en praktisk tro, en tro som virker ved kærlighed og renser sjælen. Denne oprigtige tro har en rensende, og forædlende indflydelse på den kristnes karakter. Dem som har denne tro vil ikke være uforsigtig og rå i ord eller optræden. De vil indse at de er af værdi i Guds øjne, hans sønner og døtre, og de vil være varsom hvor den optræder, omhyggelige i vaner og påklædning. De vil erkende at de er et skuespil for mennesker og engle, og vil mærke nødvendigheden af at have rent sind, sige velvalgte ord, handle på en fin måde. De vil have det faktum for sig at de bereder sig for himmelske engles selskab.    
Brødre og søstre, lad ikke enhver kende jeres tanker og følelser. Udvis ikke utålmodighed, hold jer selv under kontrol, behersk jer selv. Satan vil udnytte det hvis du giver ham den mindste chance. Du må kæmpe troens gode strid, og gribe fat i evigt liv. Du kan vinde en sejr, men dette er ikke nok; du må vinde sejr efter sejr, gå fra styrke til styrke. Vi skal udfylde en plads i Herrens åndelige tempel og det betydningsfulde spørgsmål er ikke, om du er en stor eller en lille sten, men om du har overgivet dig til Gud, så han kan slibe dig til, for at du kan stråle til hans herlighed. Hvis vi er i Herrens tempel, må vi udsende lys. Tillader vi den himmelske bygmester at hugge os til og slibe os? Har vi tro nok til at hvile i ham?     
Vi må have en tro som ikke forklejnes og bliver sygelig, men en tro der bevarer de store sandheder der er betroet os. O, lad os komme frem for Herrens hjælp, til Herrens hjælp imod den mægtige! Vi har sandheden som vil helliggøre sjælen, hvis vi blot vil lade den virke i os, og gøres os hellig. Skal vi helliges gennem sandheden? Måtte Gud hjælp os til at lade hans nåde og lys komme ind i vore sjæle.  

9 06 1891 Review and Herald Bøn og tro   
Elias var et menneske under samme kår som vi, og han bad en bøn om, at det ikke måtte regne; og det regnede ikke over landet i tre år og seks måneder. Og han bad på ny, og himmelen gav regn, og jorden lod sin afgrøde spire frem." 1 Elias' erfaring fremholdes vigtige lærdomme fos os. Da han på Karmels bjerg opsendte bønner om regn, blev hans tro prøvet; men han holdt ud og vedblev at fremføre sin' bøn for Gud. Seks gange bad han alvorligt, og dog var der intet i tegn på, at hans begæring var hørt; men med stærk tro vedblev han at opsende sin bøn til nådens trone. Hvis han mismodigt havde givet op efter den sjette i gang, ville hans bøn ikke være blevet besvaret; men han holdt ud, indtil svaret kom. Vi har en Gud, hvis øre ikke er lukket for vore begæringer; og hvis vi prøver hans ord, vil han ære vor tro. Han ønsker, at vi skal lade alle vore interesser være gennemsyret af hans interesser; så kan han sende os sin velsignelse; for da vil vi ikke tage æren selv, men vil give Gud æren. Gud besvarer ikke altid vore bønner, første gang vi påkalder ham; for hvis han gjorde det, kunne vi tænke, at vi havde ret til alle de velsignelser og gaver, han gav os. I stedet for at ransage vore hjerter for at se, om vi nærer noget ondt, eller giver efter for nogen synd, ville vi blive ligegyldige og ikke indse vor afhængighed af ham og vor trang til hans hjælp.      
Elias ydmygede sig selv indtil han var i en tilstand hvor han ikke kunne tage æren selv. Dette er den tilstand hvor Herren hører bøn, for så skal vi give ham prisen. Skikken at rose mennesker, er noget der fører til meget ondt. Den ene priser den anden, og derved ledes mennesker til at føle at æren tilkommer ham. De begyndte at føle det som Nebukanezzar gjorde, da han tog omkring på sit riges steder, og udbrød: "Er dette ikke det store Babel, som jeg byggede til kongesæde ved min vældige magt, min herlighed til ære?" Gud advarede kongen om sin fare, ved at sådan tage æren til sig selv, men han gav ikke agt på advarslen, og Gud sendte sin truende dom på ham, og Nebukadnezzar blev ydmyget. Efter at han havde lært sin lektie, og havde givet Gud ære, blev han genrejst til sin kongelige rang og magt. At rose mennesker opfløfter dem i deres selv agt, og de glemmer at deres evner er fra Gud, og den kapital der er betroet i deres varetægt skal bruges til Giverens ære. Menneskers prøves til at bruge deres jordiske kapital, og se om de kan betros himmelske rigdomme. Når vi er i den rette tilstand over for Gud, skal vi indse at et stort offer er gjort for vor skyld, og vi skal se at vor egen menneskelige skrøbelighed og svaghed, og give pris til Gud, i stedet for mennesker. Al pris tilkommer Gud. Når store mænd kaldes til at tale, er det for ofte sådan at deres ord ikke har den store overbevisning med sig; for meget af deres tale gives for at vinde folkets bifald. De giver ros til mennesker, og indser ikke at al kraft og duelighed er fra Gud, hvem al ære tilkommer. Når du ophøjer mennesker, lægger du en snare for hans sjæl, og gør præcis sådan som Satan vil have at du skal gøre. Du bør pris Gud af hele dit hjerte, sjæl, magt, sind og styrke; for Gud alene er værdig at blive forherliget. Hvis vi erkende at vor frelse koster en uendelig pris i Guds Søns liv, bør vi have et mere ydmygt syn på selvet. Vor Frelser vidste at der ikke var noget håb for at genløse os, undtaget gennem ham, og han kom til verden for at blive såret for vore overtrædelser, knust for vor brødres skyld; og bære vor tugtelse, så vi ved hans slag kan blive helbredte.     
For at ophøje Herren som vi burde, må vi have ægte tro, som vil lede os til at adlyde Guds lov. Der er mange, som påstår at de har tro på Gud; men det er en tro, der ikke arbejder, og apostlen siger "Tro uden gerninger er død." Det er af den karakter, som onde engle har, for de "tror og skælver." Vi må have bibelens tro, - den tro der virker ved kærlighed, og renser sjælen.     
Hvorledes kan vi vide, at vi har tro på Gud, at vi er hans børn og nærer kærlighed til ham? Er i det ved vor bekendelse? Jeg besøgte engang en prædikant, der var stolt af sin børneopdragelse. Hans børn viste ham stor hengivenhed; men da han bad dem om at gå et ærinde for ham eller udføre et arbejde, tog de ingen notits af hans ønsker og ænsede ikke hans ordrer. Jeg spurgte, hvor han kunne tro, at de virkelig elskede ham, når de ikke ænsede hans ønsker. Han svarede, at han vidste, at de elskede ham, fordi de udviste en sådan ømhed overfor ham; de lagde armene om halsen på ham og kyssede ham og syntes at være ivrige efter at vise deres kærlighed. Men uden lydighed er al ydre erklæring om hengivenhed blot et tomt skin. Når vi ser børn springe for at adlyde fars eller mors bud, idet de viser glæde og kærlighed i deres tjenstvillighed, ved vi, at de virkelig elsker deres forældre. Hvorledes kan vi vide, at vi elsker vor himmelske fader? Hvis et barn elsker sine forældre, vil det adlyde deres bud. Hvis vi elsker Gud, vil vi holde hans bud. Apostlen siger: "Thi dette er kærlighed til Gud, at vi holder hans i bud; og hans bud er ikke byrdefulde."    
Vi må sætte vor vilje ind på Guds viljes side. Hele forskellen mellem en Guds tjener og en, der tjener den onde, beror på, hvor vi sætter vor vilje ind. Hvis vor vilje er på selvet   Satans side, bliver vi overtrædere af Guds lov; hvis vor vilje er på Guds side, vil vi blive hans lydige børn. Jesus erklærede: "Jeg har holdt min Faders bud," og han påbyder os at følge i hans fodspor. Johannes skriver: "Den, der siger, at han bliver i ham, han er også selv skyldig at vandre således, som Han vandrede." At holde Guds bud indvolverer et kors. Det fjerde buds sabbat ligger på alle deres sti vej, som vil være Herrens trofaste og lydige børn. Mange underskylder sig selv fra lydighed mod dette hellige bud, og siger: " Det er ikke bekvemmeligt for mig at holde dette bud. Det vil konflikte med mine forretninger." Beder Gud dig om dette, hvis det er behageligt for dig at holde hans bud? Tror du at det er en stor forbrydelse at være til vanære for dine medmennesker, men meget værre er det at begå røveri imod Gud! Vi bør handle som forstandsmæssige mænd og kvinder. Gud befalet at sabbatsdagen bør holdes som en mindesmærke for hans skabermagt og værk, og at der ikke er en magt på jorden som kan forandre Jehovas forskrift. Jesus erklærer: "Tro ikke, at jeg er kommen for at ned bryde loven eller profeterne; jeg er ikke kommen for at nedbryde, men for at fuldkomme Thi sandelig siger jeg Eder: før himmelen og jorden forgår, skal end ikke det mindste bogstav eller en tøddel af loven forgå før det er sket alt sammen. Derfor: Den, der bryder et af de mindste blandt disse bud og lærer menneskene således, han skal kaldes den mindste i Himmeriget; men den, der holder dem og lærer andre dem, han skal kaldes stor i Himmeriget."    
Gud har i sit ord givet os en målestok, hvorefter vor kærlighed til ham prøves, og vi bør spørge Hvad siger skriften? Jesus, siger "Den, som følger mig, skal ikke vandre i mørket, men have livets lys." Hvis vi følger ham i ydmyg lydighed, kan vi gøre krav på Guds løfter. Men hvis Herren ikke straks besvarer vore bønner, skal vi da blive mismodige? - Nej, Gud har givet os sit i ord, og hvis vi opfylder dets betingelser, vil han holde sit løfte. Vi bør tro Guds ord, enten vi har en åbenbarelse af følelser eller ikke. Jeg plejede at bede Gud for en flyvsk følelse, men det gør jeg ikke nu. Jeg kommer til Gud med det nøgne løfte og siger: "Herre, jeg tror dit ord." Ligesom Elias, presser jeg min bøn atter og atter til nådens trone; og når Herren ser at jeg erkender min uduelighed og svaghed, kommer velsignelsen.     
Min sjæl har hungret og tørstet efter Gud, og jeg har stolet på Ham. Han lader sin velsignelse hvile over mig, ikke fordi jeg har nogen stor visdom, men fordi jeg tror på hans løfter, og han ærer min tro. Mit hjerte er ydmygt for ham, min sjæl er smeltet i taknemmelig kærlighed idet hans lys skinner på mig. Guds barn skal tale ved tro, og derved opnår han en rig og dyb erfaring i Guds ting. Når fjenden kommer ind med sine fristelser, kan den kristne pege på sin erfaring, og erklære frimodigt at herren har været hans hjælper, og at han stadig vil sejre gennem Kristi nåde. Jeg har overdraget min sjæls varetægt til Gud som til en trofast Skaber, og jeg ved at han vil holde det som jeg har betroet ham indtil den dag. Hvis vi havde en levende tro på Gud, ville hans pris stadig være på vore læber. Hvor ofte taler vi ikke om vore besværligheder, hvor sjældent om Guds godhed og miskundhed! Kristus siger: "I er verdens lys." Oh, om vi kunne blive som en stad, der ligger på et bjerg, og som ikke kan skjules! Jesus lever; han er ikke i Josefs nye grav; i han er opstanden og går i forbøn for os i det høje. Vi har en levende frelser. Lad os prise ham med hjerte, sjæl og stemme. Hvis nogen har mistet i troen, lad dem da søge Gud i dag. Herren har lovet, at hvis vi søger ham af hele vort hjerte, vil han lade sig finde af os. Vend dig til ham i dag; for han er rund til at forlade.  

16 06 1891 Review and Herald En henvendelse til unge mennesker.   
"Ligeså formaner jeg de unge mennesker at være ædruelige." Unge mennesker skal ikke være fornøjelseslystne, opsøge dem, parat til at spilde tid, penge og indflydelse på selvtilfredsstillelse; men opelske ædruelighed og gudsfrygt. Til dagligt bør de erkende at de nu er i så tiden, og at høsten vil være efter hvad der er sået. Unge mennesker bør forme deres livs planer efter nøje overvejelser, og underlægge deres optræden kritik, idet de søger hjertets og handlingens renhed, som vil stå domsprøven. De bør være villige til at modtage råd fra de erfarne, så de befæstes til at stå de farer, der vil komme på deres sti. De vil udsættes for indflydelser som vil lede dem bort fra troskabet mod Gud, hvis de ikke indser deres ansvar.    
Gud ønsker, at ungdommen skal være alvorligt sindede mænd og kvinder, som er rede til at arbejde i hans ædle værk og udrustede til at bære ansvar. Gud kalder på stærke og modige unge mennesker med ubesmittede hjerter, på unge mennesker, som har bestemt sig til at stride mandigt i den foran dem liggende kamp så at de kan ære Gud og være til velsignelse for menneskeheden. Om ungdommen blot ville gøre bibelen til deres studium, beherske deres heftige begæringer og lytte til deres skabers og forløsers stemme, så ville de ikke blot have fred med Gud, men de ville finde, at de var blevet forædlede og ophøjede. Det vil få evigheds betydning for eder, mine unge venner, at give agt på Guds ords undervisning, thi den er af uvurderlig betydning for eder.     
Jeg beder jer om at være vise og overveje, hvad der vil blive resultatet af at leve et vildt liv uden Guds ånds påvirkning. Far ikke vild; Gud lader sig ikke spotte; thi hvad et menneske sår, det skal han også høste. Thi den, som sår i sit kød, skal høste fordærvelse af kødet. For jeres sjæls frelses skyld, for Kristi skyld, som gav sig selv for at redde os fra undergang, stands på jeres livs tærskel og overvej omhyggeligt jeres ansvar, jeres anledninger og jeres muligheder. Gud har givet jer en anledning til at udføre en ophøjet gerning. Jeres indflydelse må udøves til gavn for Guds sandhed; i må være Guds medarbejdere i det store værk til menneskehedens forløsning.    
Johannes siger: "Jeg har skrevet til jer, mine børn, fordi I kender Faderen. Jeg har skrevet til jer, I fædre, fordi I kender ham, som er fra begyndelsen. Jeg skriver til jer, I unge, fordi I er stærke, og Guds ord bliver i jer, og I har sejret over den Onde. Elsk ikke verden, ej heller det, der er i verden! Hvis nogen elsker verden, så er Faderens kærlighed ikke i ham. Thi alt det, der er i verden, kødets lyst og øjnenes lyst og pral med jordisk gods, er ikke af Faderen, men af verden. Og verden forgår og dens lyst; men den, der gør Guds vilje, bliver til evig, tid." Gid vore unge mennesker ville værdsætte den ophøjede gerning, som de er kaldede til! Overvej nøje den sti i slår ind på. Begynd jeres arbejde med høje og hellige hensigter og bestem jer til ved Guds nådes kraft ikke at ville vige af fra rettens vej. Dersom i begynder at gå i den forkerte retning, vil i for hvert skridt støde på farer og ulykker og i vil vedblive med at glide bort fra sandhedens sikkerhedens og lykkens vej. I trænger til at få jeres åndsevner udviklet og jeres moralske kræfter påvirket af den guddommelige magt. Guds sag kræver den højest mulige kraftudfoldelse og i mange arbejdsmarker er der trang til unge mennesker med litterær dygtighed. Der trænges til mennesker, som man kan betro et arbejde på de udstrakte marker, der nu er hvide til høsten. Unge mennesker med almindelige evner som helt vil overgive sig til Gud og som er ubesmittede af last og ukyskhed, vil gøre fremskridt og vil være i stand til at udføre et stort værk for Gud. Lad derfor de unge lytte til påmindelsen og være besindige.    
Hvor mange unge har ikke ved dårskab og udsvævelser bortødslet den styrke, Gud har givet dem! Jeg kommer til at tænke på mange sørgelige beretninger om unge mennesker, som er blevet til menneskevrag i åndelig, moralsk og fysisk henseende på grund af, at de har hengivet sig til lastefulde vaner! Deres sundhedstilstand er ødelagt, deres livskraft i stor grad forringet som følge af, at de har taget del i dårlige fornøjelser. Jeg bønfalder jer unge, som i dag er skødesløse og ligegyldige, om at omvende jer og blive Guds medarbejdere. Lad det være jeres livs studium at bringe velsignelse og frelse til andre. Dersom i søger hjælp hos Gud, vil hans kraft arbejde igennem jer og tilintetgøre alle modstridende kræfter og i vil blive helligede ved sandheden. Synd er foruroligende almindelig blandt ungdommen i dag, men gør det til jeres opgave at udrette hvad i kan for at frelse sjæle fra Satans magt. Tag lyset med eder, hvor i går; vis at I har handlekraft, at i ikke er vankelmodige, rådvilde mennesker, som let rives med af onde kammeraters overtalelser. Giv ikke uden videre jeres samtykke til tilskyndelser fra mennesker, som vanærer Gud; men prøv i stedet for på at forbedre, genvinde og frelse sjæle fra det onde. Tag jeres tilflugt til bønnen og overtal besjælede af sagtmodighedens og ydmyghedens ånd dem, der står sig selv i vejen. En sjæl som er frelst fra vildfarelse og bragt ind under Kristi banner vil skabe fryd i himmelen og give jer en stjerne i jeres glædes krone. En frelst sjæl vil ved sin gode indflydelse lede andre sjæle til sandheds erkendelse og således vil resultatet blive fordoblet og først på dommens dag vil arbejdets omfang blive åbenbaret. Tøv ikke med at arbejde for Herren, fordi i mener, at i kun kan gøre så lidt. Gør det lille, i kan med troskab og Gud vil da samarbejde med jeres bestræbelser. Han vil skrive jeres navne i livets bog og betragte jer som værdige til at indgå til jeres herres glæde. Lad os alvorligt bønfalde Gud om at der må fremstå arbejdere, for markerne er hvide til høsten; høsten er stor, men arbejderne er få.    
Vore menigheder vansmægter af mangel på helhjertede og selvfornægtende medarbejdere. Vore mindre menigheder mister deres vitalitet fordi deres medlemmer ikke søger at arbejde for dem omkring dem. Gud kan arbejde med få, såvel som med mange, men det personlige ansvar virker ikke til at have indpas hos vore menighedsmedlemmer. Kan Gud velsigne den menighed der er magelig og selvisk? Oh, stå op, mine brødre og søstre, og kom til Kristus, og han vil give dig liv. Gud har givet enhver sit eget arbejde, og timerne er dyrebare juveler der skal påskønnes og udnyttes til Guds ære. Selvom vi ikke handler overilet, må vi ikke stå ledige, men gå frem som Kristi lysbærere. Gud vil have at hans efterfølgere er uforfærdede og beslutsomme mænd og kvinder. De skal være som lys i verden, gøre dem de kommer i kontakt med klogere, renere og lykkeligere.    
Unge mennesker skulle have dybe tanker og gode planer, så at de kan få det mest mulige ud af deres anledninger; de skulle gribes af den inspiration og det mod, der besjælede apostlene. Johannes siger: jeg har skrevet til eder. I unge! Fordi i er stærke og Guds ord bliver i eder og i har overvundet den onde. Et ophøjet forbillede er her fremstillet for de unge og Gud indbyder dem til at træde helt i hans tjeneste. Sandheds elskede unge mennesker, som glæder sig ved at være elever i Kristi skole, kan gøre et stort arbejde for mesteren om de blot vil give agt på kaptajnens befaling, som den har lydt nedover gennem tiderne indtil vore dage: vær mandige, vær stærke. I skal være mennesker som vil vandre ydmygt med Gud, som vil stå frem for ham i jeres gudsgivne manddom, fri fra urenhed, fri fra al besmittelse fra sensualitet som fordærver denne tidsalder. I må være mennesker som vil foragte al falskneri og ondskab, som vover at være sande og brave, holde Prins Emanuels blodbestængte banner højt. Jeres talenter vil vokse ved at i bruger dem for Mesteren, og de vil være Han vil værdsætte dem, som har købt dem for en uendelig pris. Sid ikke ned og forsøm ikke at gøre noget, bare fordi du ikke kan gøre noget stort, men gør hvad dine hænder finder for godt at gøre, grundigt og med energi.    
Hver især har vi en kraft til at påvirke. Mennesker ledes til at ændre deres planer i timelige sager, ved andres påvirkning, som nærmer sig dem på en klog måde, giver dem grunde for en sådan ændring. Mennesker får andre til at give dem tillid, til at stole på deres dømmekraft, og tilpasse deres handlinger til en anden måde, fra hvad de ellers ville have gjort, kun på grund af deres personlige indflydelse. Hvorfor ikke bruge denne indflydelse til at overbevise dem om deres evige interesser? Brug din indflydelse til at overtale mennesker til at tro på bibelens sandheder. Arbejd lige så alvorligt for Gud i dette, som du gør med ting der angår dette liv; idet du bruger dine kræfter i det jordiske samfund, brug nu dine kræfter på at modstå fordærvelsens tidevandsbølge der strømmer over verden. I kan redde jeres medmennesker fra at føre et liv i synd og ulykke. Vent ikke på bedre anledninger; arbejd nu, så længe det er dag. Grib fat lige hvor du er i dine anledninger. Dem som har hjerte til at arbejde med vil finde åbninger overalt omkring sig; for disse vil bede og våge efter anledninger, og når disse viser sig, vil de bemægtige sig dem, og få det meste ud af den. Udnyttes de små opåbninger nøje vil vejen beredes for et større arbejde.    
Kristus kalder på frivillige, der vil stille sig under hans fane og fremvise korsets banner for verden. Menigheden længes efter hjælp fra unge mennesker, som modigt vil frembære deres vidnesbyrd og som med deres brændende iver kan opildne Guds folks træge energi og således forøge menighedens indflydelse i verden. Der behøves unge mennesker, som vil stå fast over for verdslighedens strøm og advare imod at tage det første skridt på umoralitetens og lastens vej.    
Disse unge mennesker, som vil tjene Gud og vie sig til hans værk, må imidlertid først rense deres sjæls tempel for al urenhed og give Kristus plads på deres hjerters trone, så vil de være i stand til at lægge energi i deres kristelige bestræbelser og med begejstringens iver kunne overtale menneskene til at blive forligte med Kristus. Vil i unge ikke besvare Kristi indbydelse ved at sige: her er jeg, send mig? Unge mennesker, gå frem i forreste række og tilkendegiv, at i er Kristi medarbejdere, som vil fortsætte arbejdet, hvor han efterlod det og fuldføre det.    
Vi har et højtideligt budskab at frembære for verden, og hvor forsigtig bør vi ikke være med vor opførsel, hvor ulasteligt vort eksempel. Hvis ve ledes bort på grund af vor indflydelse, vil tabet tilregnes os. Vi skal ikke kun lide fordi vi selv har forkastet Kristus, men fordi vor utålmodighed ansporer andre til at fortsætte i overtrædelse. Herren vil hjælpe alle som føler et behov for hjælp, som søger ham alvorligt efter styrke og guddommelig vejledning. Dem som vil rense deres hjerter og adlyde sandheden, vil Gud bruge til at udrette meget godt. Dem som har Guds kærlighed i hjertet vil vise det i tilsvarende gerninger; for de vil lade deres lys skinne frem i sandhedens og godhedens gerninger. "En by der ligger på et bjerg kan ikke skjules." Jeg appellerer jer mine brødre og søstre, hav selv en rodfæstelse. Lad jeres sjæle blive fastnaglet til den evige Klippe. Gud er ikke forhånet; han kender dem som er hans. Vor bekendelse af sandheden vil ikke frelse os, vi må helliggøres ved sandheden. Kristus sagde: "Dit ord er sandhed." Vi må studere Bibelen og sammenligne skriftsted med skriftsted. Blot at læse Bibelen igennem vil ikke være tilstrækkeligt. Hjertet må være åbent over for, hvad skrifterne siger angående pligten. Vi må have en rolig, fast tro og det moralske mod, som Jesus alene kan give os, så vi kan styrkes til prøvelse og beredes til pligten. Vi behøver levende tro, så vi kan være tæt forenet med Gud, for det er kun på denne måde, at vi kan have et vellykket kristent liv og være en velsignelse for andre.  

14 07 1891 Review and Herald Åndelig vækst, formålet med lejrmøder. - nr. 4   
Under bjergprædiknen sagde Kristus til sine disciple: "I er verdens lys; en by, der ligger på et bjerg, kan ikke skjules. Man tænder heller ikke et lys og sætter det under en skæppe, men på en lysestage; så skinner det for alle dem, som er i huset. Således skal jeres lys skinne for menneskene, for at de må se jeres gode gerninger og prise jeres Fader, som er i Himlene." Hvis vore lejrmøder blev ledet som de burde, vil de i virkeligheden være et lys for verden. Det er ikke visdom at sætte dem på et udested, der er svært at komme til. Når jeg er kommet på lejerpladser, som er flere mil fra byen, har det smertet mig i hjertet, og har sagt til mig selv: "En by, der ligger på et bjerg, kan ikke skjules. Man tænder heller ikke et lys og sætter det under en skæppe, men på en lysestage; så skinner det for alle dem, som er i huset."    
Lejrmøderne bør flyttes fra sted til sted, og ikke placeres ved den samme by eller stad for mere end to eller tre gange. De bør ledes på en sådan måde at der kan udrettes meget godt, og sandheden bringes ordentligt og repræsenteres af dem som tror den. Hvad der end manifesterer Herren Jesus Kristus for verden er lys. Der er mange ærlige sjæle som er i mørke; de har forvirrede ideer om hvad skriften lærer; og hvis Kristi lektier, bibelens sandheder, bringes for dem i deres enkelthed, vil de genkende lyset og fryde sig i dette. Deres forviklinger vil forsvinde for sandhedens lys som dug for morgensolen. Deres begreb om bibelsandhed vil udbrede sig, og Guds åbenbaring i Kristus vil komme til dem, vise dem dybden, bredden og højden i det guddommelige og åndelig mysterium som de ikke har kunne se før, som ikke kan forklares, men kun eksemplificeres i en Kristuslignende karakter. Verden kender ikke i sin visdom Gud; for visdommen blandt mennesker er ikke draget fra al lys og visdoms kilde. Verden kan ikke se den guddommelige sandheds skønhed, ynde, godhed og hellighed. Og for at mennesker skal komme til at forstå den, må der findes en vej, ad hvilken den kan nå ud til verden. Frelseren har bestemt menigheden til at være denne vej; for han har sagt: "I er verdens lys." Kristi bekendende efterfølger er under den højtideligste ed, for at lade sit lys skinne, så Jesus må blive manifesteret for verden. Kristus har åbenbaret sig for os, for at vi skal åbenbare ham for andre.    
Konferensformændene, menighedspræster bør give sig selv til folks åndelige interesse, og bør undskyldes fra al mekanisk arbejde, der har med lejrmødet at gøre. Prædikanter bør ikke udtrættes, men føle sig opfrisket og have et muntert sind; for dette er væsentligt for mødernes bedste. De bør være i stand til at sige glade og modige ord, og så den åndelige sandheds frø i de ærlige hjerters grobund, for at spire op og bære dyrebar frugt. Herren har ladet sit lys skinne over os så vi kan bringe det videre til andre. I er Guds medarbejdere. Der er mænd og kvinder som følger Frelseren efter det bedste lys de har, og lyset om den fremadskridende sandhed vil komme frem for disse ærlige sjæle. Nogle vil deres fødder bort fra sabbaten, og bevare deres loyalitet til Gud.    
Dem som arbejder ved lejrmødet bør ofte involvere i bøn og rådføre sig med hinanden, så de kan arbejde med forstand. Kristi praktiske lektier gentages for ofte. Kristus og hans retfærdighed skal blandes med den tredje engels budskab, som hele verden kan oplyses af hans herlighed. Alle bør have en personlig og erfaringsmæssig kundskab til hvad Jesus kan være for dem, ellers kan de ikke proklamere sandheden som den er i Jesus. Personlig tro i virkning af Kristi blod er til vort eget bedste, giver "fred og forvisning for altid." I trængslens og prøvens tid, skal vi ikke frygte noget ondt; for hvem kan lægge noget til byrde for Guds udvalgte? Herren retfærdiggører dem for Kristi skyld, som gav sit dyrebare blod for deres genløsning.    
Vi må vandre og handle i lydighed mod Gud, i harmoni med hans plan for at frelse verden. Ingen sjæl kan frelses i ulydighed. Der er stor fare for at miste vor interesse for hinanden, miste vor kærlighed til dem, som Kristus døde for, fordi vi ikke lever i lyset fra Retfærdighedens Sol. Brødre, skal vi udvise kold ligegyldighed mod dem, som vi ved er uvidende om den sandhed, der skal gøre dem vise til frelse? Hvis vore egne hjerter var rørt af hans guddommelige kærlighed, ville hjerter smeltes med Kristi kærlighed, men det er umuligt at formidle noget til andre, som vi ikke har en erfaringsmæssig kundskab om. Denne hårdhjertethed er fra Satan. Han arbejder på mange måder. Han søger at gøre mennesker, som hævder at tro på sandheden, utro, ukærlige, stolte, selviske, hovmodige og tyranniske. Han ved udmærket god, at de der besidder sådanne træk, aldrig kan være en duft af liv til liv. De udøver ingen velduftende indflydelse, men snarere sårer og kvæster de sjæle, som de kunne hjælpe og trøste.     
Gud vil have at enhver sjæl kopierer mønsteret; da han var i verden, sådan skal hans efterfølgere være. Det er ikke efter Guds orden at mennesker skal være hårde og usympatiske uden kærlighedens og tålmodighedens nådegave, uden sand hengivenhed for andre. Paulus siger: "Jeg selv, Paulus, . . . formaner jer ved Kristi sagtmodighed og mildhed." Job sagde: "Mon ikke jeg græder over den, som havde det hårdt, sørgede ikke min sjæl for den fattiges skyld?" Vi kan kun lade vort lys skinne til Guds ære når vi tilkendegiver Kristi godhed og barmhjertighed, ikke kun imod dem som behager os, men imod dem som er fejlende, vildfarne og syndige. Lad alle vor gerninger blive udført i Gud, og hvis vi har umiskendelige karaktertræk, så lad os overvinde disse usmagelige eksempler, og ophøre med at vanære Gud og bringe sandheden i miskredit.    
Vore prædikanter og lærer bør søge at fremstille Kristi kærlighed for en falden verden. Prædikenerne ved vore lejrmøder bør i det hele taget ikke være af en oratorisk karakter, for så vil de være som Kains offer, uden Kristi blod der gør dem antagelige for Himlen. De bør vise hvordan Gud har udvist sit had imod synden og sin kærlighed for synderen. Er der nogen kærlighed i den hele verden, som kan tåle sammenligning med den kærlighed Gud viste mod en falden verden? Gud har anbefalet sin kærlighed over for os i det han har givet hele himlen i en gave, endog sin enbårne og højtelskede Søn som gave. Guds kærlighed skal bringes frem for folket. Med hjerter smeltet i ømhed, lad Guds ord blive talt til folk. Lad sandhedens budskaber gå ud til alle jordens hovedveje og biveje, og lad dem som er faret vild blive behandlet med Kristi mildhed. Hvis dem som arbejder for ikke straks og hurtigt griber sandheden, så kritiser og fordøm ikke, men husk altid på at du skal repræsentere Kristus i hans sagtmodighed, mildhed og kærlighed. Så vil du i virkeligheden være en medarbejder sammen med Gud, undervise sandheden som den er i Jesus; og enhver sjæl der vindes for Kristus, vil være en stjerne i din glædeskrone.    
Selvom du skulle møde den bitreste modstand, så anklag ikke dine modstandere. De kan tænke som Paulus gjorde, de gør Guds tjeneste, og for disse må vi udvise tålmodighed, sagtmodighed og langmodighed. Dette er den eneste måde hvori vi kan være en smag af liv til liv. Lad os ikke føle at vi har de tungeste prøvelser at bære, hårdeste konflikter at holde ud, og bringe upopulære sandhed. Tænk på Jesus og hvad han led for dig, og vær tavs. Beklag dig ikke, sig ikke knurrende ord, lad ingen bebrejdende eller misfornøjede ord komme ind i dit sind, heller ikke ved mishandlinger og falske anklager. Gå en ligeuadrettet vej: "Og lad jeres færd blandt hedningerne være god, så de på grund af de gode gerninger, de får at se på deres besøgelsesdag kan prise Gud netop for det, de nu bagtaler jer for, som om I var forbrydere." "Gengæld ikke ondt med ondt, eller skældsord med skældsord, men velsign derimod; thi til at arve velsignelse blev I kaldet. Thi "den, som vil elske livet og se lykkelige dage, skal holde sin tunge fra ondt og sine læber fra at tale svig; skal vende sig fra ondt og gøre godt; skal søge fred og jage efter den! Thi Herrens øjne hviler på retfærdige, og hans øren hører deres bøn; men Herrens åsyn er mod dem, der gør ondt." Og hvem er der, som kan volde jer ondt, når I er nidkære for det gode? Men selv om I også skulle lide for retfærdigheds skyld, er I salige. Nær ingen frygt for dem, og forfærdes ikke; men Herren Kristus skal I hellige i jeres hjerter. Vær altid rede til forsvar over for enhver, der kræver regnskab af jer for det håb, som er i jer."    
I bør selv optræde med sagtmodighed over for dem som er i vildfarelse, for var I ikke for nylig i jeres synders blindhed? og på grund af Kristi tålmod bør I da ikke være ømme og tålmodige over for andre? Apostlen formaner os til at være "barmhjertige og ydmyge." Gud har givet os mange formaninger at udvise stor venlighed imod dem som sætter os imod, så vi ikke afvejer en sjæl i den forkerte retning. Vort liv må være skjult med Kristus i Gud, vi må kende Kristus personligt; for dette er det evige liv, at kende Gud og Jesus Kristus; så kan vu kun repræsentere ham rigtigt for verden. Lad denne bøn hele tiden stige op: "Herre, lær mig at gøre som Jesus ville gøre, hvor han er i mit sted." Uanset hvor vi er, må vi lade vort lys skinne frem til Guds ære i gode gerninger. Dette er den store vigtige interesse for dit liv.    
Dem som har et bønneligt sind, vil være i stand til at sige ord i rette tid til dem som kommer inden for deres virkekreds; for Gud vil give visdom hvorved de kan tjene Herren Jesus: " Thi visdom kommer i dit hjerte, og kundskab er liflig for din sjæl; kløgt skal våge over dig, indsigt være din vogter." Du vil åbne din mund med visdom, og din tunge vil være venlighedens lov. Hvis de, der bekender sig som kristne, vil agte på Kristi ord, vil alle, der kommer i berøring med dem, erkende, at de har været sammen med Jesus og har lært af ham. De vil repræsentere Kristus, og evige ting vil være tema for tanke og samtale. Evighedens virkelighed vil bringes nær. De vil vogte for sjæle som de står til regnskab for. At vogte for sjæle betyder mere end mange lader til at tro; det betyder at gå ud og opsøge tabte får af Israels hus.    
Enfoldig tro på det forsonende blod kan frelse min sjæl; og ligesom Johannes må jeg rette alles opmærksomhed mod Guds Lam, der borttager verdens synd. Jesus har frelst mig, skønt jeg ikke havde noget at give ham, men kun kunne sige:<br> "Intet i min hånd jeg bringer, <br>kun til korset jeg mig klynger."    
Aldrig har nogen synder af sit ganske hjerte søgt Frelseren, uden at Frelseren blev fundet af ham. Enhver sjæl som stoler på Jesus kan sige:<br>"Just som jeg er, <br> ej med et strå af egen grund<br> at bygge på, <br> jeg uforskyldt må nåde få<br> og kommer, o Guds lam, til dig."    
Vi kan påberåbe os det velsignede tilsagn: "Jeg slettede som tåge din misgerning og som en sky dine synder." Es 44,22. Dine" mange synder er dig forladt". Luk 7,47. Hvor vidunderligt, hvor befriende er ikke Guds kærligheds solskin! Synderen kan se på dit syndplettede liv og sige: "Hvem er den, som fordømmer? Kristus er den, som er død." Rom 8,34. "Hvor synden blev større, der blev nåden end mere overstrømmende rig." Rom 5,20. Kristus, Frelseren, indpoder et nyt livsprincip i sjælen og denne plante vokser og bærer frugt. Kristi nåde renser, samtidig med at den tilgiver og gør mennesker egnede til Himmelens hellighed. Vi skal vokse i nåde og kundskab om vor Herre Jesus Kristus, indtil vi når til mænds og kvinders fulde modenhed i Kristus.    
Gid vi alle måtte nå det høje mål, som Gud har sat for os og ikke mere vedblive at være dværge i vort kristenliv! Hvilket strålende lys ville ikke blive genspejlet for verden gennem gode gerninger, hvis vi kunne blive til de lysbringere, som Gud vil have, vi skal! Hvor mange vil svare på lyset, og for deres del blive lyskanaler for andre. I stedet for at stå stille, så gå fremad. I stedet for at beklage sig, så fryde sig over at Kristus har gjort gode tilvejebringelser for din sjæl. Det er altid vanskeligt at gøre Guds arbejde, når du lader Kristus ud af din erfaring. Jesus siger: "Uden mig kan I intet gøre," men igennem Kristus som styrker os, kan vi gøre alt.    
Jeg appellerer til vore konferensformænd og til prædikanter og medarbejdere i sagen, at rejse sig i tro og være ihærdige og tapre medarbejdere med Gud. Enhver troende må have energi ved Kristi Ånd, og nå folk igennem Guds kraft. Frelseren er ikke i Josefs nye grav; han er opstået fra graven, og er steget op til himmelen for at være vore sikkerhed, gå i forbøn med sit blods fortjeneste, for vor skyld. Vi har en levende frelser der fremfører sit eget værk på jorden. Vi skal ikke arbejde alene. Guds prædikanter må ikke kun tale fra talerstolen, men komme i personlig kontakt med folk. Der må lægges personligt arbejde i det, så sjæle kan befris fra fjendens snare. Lad os da arbejde i alvor og tro, og vi skal få en velsignet høst.  

22 09 1891 Review and Herald "Ikke behage mennesker." *   
Det er vor visdom at frygte Gud og elske ham af hele vort hjerte. Han skal være den første og sidste og bedste i alt. Vi skal ikke være som markens dyr, som spiser og drikker uden at skænke Gud en tanke, og som ikke forstår at vise taknemmelighed mod deres Skaber for hans daglige gaver. Alle vi, som er væsener, der er blevet velsignet af Gud med evnen til at ræsonnere, med intellekt og dømmekraft, burde anerkende, at vi står til regnskab over for Gud. Det liv, han har givet os, er et helligt ansvar, og ikke et øjeblik af det skal tilbringes letsindigt; for vi skal møde det igen i dommens optegnelse. I himmelens bøger skildres vort liv så nøjagtigt som på billedet på fotografens plade. Vi bliver ikke blot stillet til regnskab for det, vi har gjort, men for det, vi har undladt at gøre. Vi stilles til regnskab for den karakter, vi ikke har dannet, og for de anledninger, vi ikke har benyttet.    
Kære unge, vær vis på, at dine synder vil finde dig. Frelseren har sagt: "for der er intet hemmeligt, som ikke skal åbenbares, og intet skjult, som ikke skal blive kendt." Matt 10,26. Dette vidnesbyrd er så klart, at det ikke kan misforstås. Ingen synd kan undgå Guds øje, enten den udføres om dagen eller om natten, i byen eller i den ensomme ørken. Enhver sjæl vil få løn efter sine gerninger. Det øje, som aldrig slumrer, har lagt mærke til alle dine gerninger. Han kender dine fejl, han ser din ligegyldighed og efterladenhed og din ringeagt for Guds retfærdige fordringer. Måske du har kunnet skjule din mangel på interesse i Guds sag for din far og mor eller dine søstre og brødre, men Gud kender dit hjertes sande tilstand.     
David udbryder: "hvor skulle jeg søge hen fra din nød? Hvor skulle jeg flygte hen fra dit ansigt? Stiger jeg op til himlen, er du der, lægger jeg mig i dødsriget, er du der. Låner jeg morgenrødens vinger og slår mig ned, hvor havet ender, så leder din hånd mig også der, din højre hånd holder mig fast. Siger jeg: "mørket skal lukke mig, lyset blive til nat omkring mig", så er mørket ikke mørke for dig, natten er lys som dagen, mørket er som lyset." Sl. 139,7-12. Intet er skjult for ham, med hvem vi har at gøre. Når vi betænker, at alle vore synder skal åbenbares på dommens dag, må vi så ikke skælve? Intet hjerte, som ikke er forhærdet i synd, kan betænke denne forfærdelige sandhed uden alvorsfulde anelser. Dersom vi ikke vågner op og omvender os nu i prøvetiden og finder fred i Gud, så vil vi vågne op, når frygt komme som en hvirvelvind, når menneskenes byer med alle deres prægtige bygninger skal omstyrtes, og himlene forsvinde og sammenrulles som en bog.    
Ethvert øjeblik af vort liv er absolut virkeligt. Livet er ingen leg; det er af frygtindgydende betydning, det er fyldt med ansvar; der har evighedsbetydning. Når vi ser på livet fra denne side, bliver vi klar over, at vi behøver guddommelig hjælp. Den overbevisning vil trænge sig ind på os, at et liv uden Kristus vil være fuldstændig mislykket men hvis Jesus bliver i os, vil der være en hensigt med livet. Vi vil da komme til at forstå, at vi ikke uden Guds nåde og Helligånden vil kunne nå det høje mål, han har sat for os. Der er et guddommeligt mål for karakteren, vi skal nå og idet vi stræber efter at nå himmelens mål, vil guddommelige motiver tilskynde os, sindet vil blive ligevægtigt og den urolige sjæl vil finde hvile i Kristus.    
Hvor ofte møder vi ikke mennesker som aldrig er glade. De savner glæden ved den tilfredsstillelse og den fred, Jesus kan give. De bekender kristentroen, men opfylder ikke betingelserne for at opnå Guds løfter. Jesus sagde: "kom hid til mig, alle i, som er tyngede af byrder og jeg vil give jer hvile. Tag mit åg på jer og lær af mig, thi jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet; "så skal i finde hvile for jeres sjæle" thi mit åg er gavnligt og min byrde er let." mange lever i uro, fordi de ikke er elever i mesterens skole. Af erfaring forstår Guds hengivne og selvopofrende barn hvad det er at eje Kristi fred. Kristi sande efterfølgere ved, at de må tage hans åg, tage del i hans prøvelser og bære hans byrder de ønsker ikke at beklage sig, da Kristi ydmyghed og sagtmodighed gør åget nemt og byrden let.    
Det er higen efter egennyttig magelighed, lysten til fornøjelser selvtilbedelse og selvophøjelse, som forbedrer dig i at lære de vigtige praktiske lektier i Kristi skole. Den kristne er forpligtet til ikke at lade sig præge af omgivelserne og omstændighederne, men at forme sin karakter efter det guddommelige mønster i et liv der er hævet over omgivelserne. Han må være trofast under alle omstændigheder samvittighedsfuldt gør han sin pligt og benytter enhver anledning, Gud giver ham, så han anvender sine evner bedst muligt. Med henblik på Guds herlighed virker han for Jesus, uanset hvor han opholder sig. Han må gøre sin pligt med troskab og gøre brug af de anledninger Gud giver ham og bruge sine evner på bedste måde. Med blikket rettet mod Guds herlighed vil han virke for Jesus, hvor han end befinder sig. Vi må overgive viljen og hjertet til Gud og blive bedre kendt med Kristus. Vi må fornægte selvet, tage korset op og følge Jesus. Ikke én af os kan nå himmelen, uden at tage korset op og vandre ad den smalle vej. Hvor mange bærer ikke korset som et smykke, men undgår at bære korset i hverdagslivet.     
Der er mange, som bekender sig til at være Kristne, der ikke er forenet med Kristus. Deres daglige Liv, deres Ånd, vidner om, at Kristus, det Herlighedens Håb, ikke har fået sin Skikkelse i dem. Man kan ikke stole på dem, man kan ikke helt forlade sig på dem. De er interesseret i at reducere deres Tjeneste til et Minimum af Anstrengelser og på samme Tid forvente den højeste Løn. Navnet Tjener passer på ethvert Menneske, thi vi er alle Tjenere og det er vigtigt for os at lægge Mærke til, hvad Slags Tjenere vi er. Er vi tro Tjenere, eller er vi utro? Kristi kors hugger alle ugudelige lidenskaber og vaner over ved roden. Lige meget hvilken slags arbejde du har, vil du tage Kristi principper med dig i din gerning og gøre dig til ét med den opgave, der overdrages dig. Din arbejdsgivers interesser vil være dine. Hvis du modtager betaling for din tid, vil du forstå, at tiden ikke er din egen, men tilhører dem, som betaler dig for den. Hvis du er ligegyldig og ødsel og ødelægger materialet, misbruger tiden og forsømmer at være omhyggelig og flittig, bliver du nedtegnet i himmelens bøger som en utro tjener.     
De, som er utro i de mindste timelige affærer, vil være utro, når det gælder ansvar af større betydning, de vil røve fra Gud og ikke være i stand til at møde den guddommelige lovs krav, de vil ikke forstå, at deres talenter hører Gud til og burde vies hans tjeneste. De, som ikke gør mere over for deres arbejdsgivere end det, det er befalet dem at udføre, når de ved, at arbejdets fremgang beror på en ekstra anstrengelse fra deres side, vil man ikke kunne betragte som tro tjenere. Der er mange ting som skal udføres, som ikke er direkte specificeret, men som i virkeligheden den, der er ansat i tjenesten, bør give agt på. Tab og forsømmelser kunde have været undgået, dersom stor flid og uegennyttig tjeneste var blevet udvist og dersom de kærlighedens principper, som Jesus har lært os, var blevet ført ud i livet af dem, som bekender hans navn. Men der er mange, som arbejder i Guds værk og som Gud noterer under betegnelsen øjentjenere. Det er den, grimmeste form for egenkærlighed, som leder en arbejder til ikke at gøre den bedste anvendelse af tiden, eller ikke tage vare på ejendele, fordi han ikke står direkte under sin mesters øje. Men mon sådanne arbejdere tror, at deres forsømmelser ikke bliver iagttagne og deres utroskab ikke bliver nedtegnet. Dersom deres øjne blev åbnede, vilde de se, at en vægter betragtede dem og at al deres ligegyldighed blev nedtegnet i himlens bøger.    
De; som er utro i Guds værk mangler principper. Deres motiver er ikke af en karakter, som leder dem til at vælge det rette under alle omstændigheder. Guds tjenere bør føle, at de til alle tider bliver iagttagne af deres arbejdsgiver. Han, som gav agt på Belsazzars vanhellige fest, er til stede i alle vore institutioner, på købmandens kontor, i det private værksted og den usynlige hånd nedtegner din forsømmelse lige så sikkert, som den skrev på væggen den frygtelige dom over den gudsbespottende konge. Fordømmelsen over Belsazzar blev skrevet med ildbogstaver: du er vejet på vægtskålen og fundet for let og hvis du undlader at opfylde de forpligtelser, du har fået af Gud, vil du høre den samme fordømmelse.     
Der er mange som bekender at være kristne, som ikke er forenet med Kristus. Deres daglige liv, deres ånd, bevidner at Kristus ikke formes indeni, herlighedens håb. Dem kan man ikke regne med eller stole på. De er ivrige efter at reducere deres tjeneste til et minimum af arbejde, og samtidig få den højeste løn. Navnet "tjener" kan bruges på ethvert mennesker; for vi er alle tjenere, og det vil være godt for os at se hvilken form vi tager på. Er det upålidelighedens eller troskabets mønster?    
Er det den almindelige tilbøjelighed blandt tjenere at gøre så meget som muligt? Eller er det snarere almindeligt at slippe fra arbejdet så hurtigt og så let som muligt og erholde sin løn for så få anstrengelser som muligt? Det er ikke deres mål at gøre arbejdet så grundigt som muligt, men bare at få deres betaling. De, som bekender sig til at være Kristi tjenere, bør ikke glemme apostelen Paulus formaning: i trælle; adlyd jeres herre efter kødet med frygt og bæven i jeres hjertes enfold, som Kristus; ikke med øjentjeneste, som de, der vil tækkes mennesker, men som Kristi tjenere, så i gør Guds vilje af hjertet, idet i med god vilje gør tjeneste som for herren og ikke for mennesker, idet i ved at hvad godt enhver gør, det skal han få igen af herren, hvad enten han er træl eller fri.    
De, som træder ind i Guds værk som øjentjenere, vil finde, at deres gerning ikke kan tåle menneskers eller engles tilsyn. For at kunne udføre et fremgangsrigt arbejde, er det nødvendigt at besidde kundskab om Kristus, for denne kundskab vil give os sunde og rette principper og forlene os med en nobel, uegennyttig ånd, ligesom den vor frelser besad, ham, hvem vi bekender os til at tjene. Trofasthed, økonomi, omhyggelig grundighed bør karakterisere alt vort arbejde, hvor vi end måtte være, i køkkenet, i værkstedet, på trykkeriets kontor, på sanatoriet, på skolen, eller hvor som helst vi måtte være ansatte i herrens vingård. Den, som er tro i det mindste er også tro i meget, og den, som er uretfærdig i det mindste, er også uretfærdig i meget.  

10 11 1891 Review and Herald Bøger på vor skole   
I uddannelsesarbejdet med de unge på vore skoler, vil det være en vanskelig sag at beholde Guds Helligånds indflydelse, og samtidig holde fast ved fejlagtige principper. Det lys der skinner på dem som har øjne at se med, kan ikke blandes med kætteriets mørke og vildfarelse der findes i mange af de tekstbøger der anbefales de studerende på vore colleges. Både lærere og elever har tænkt at for at få en uddannelse, er det nødvendigt at studere skriveres produktioner, som lærer hedenskab, fordi deres værker indeholder klare tankejuveler. Men hvem er ophavsmand til disse tankejuveler? Det var Gud og Gud alene; for han er kilden til al lys. Er disse ting ikke væsentlige for sundheden og den åndelige og naturlige vækst der findes i de Hellige skrifter sider? Er Kristus ikke vort levende hoved? Og skal vi ikke vokse op til ham, til mænds og kvinders fulde statur? Kan en uren kilde udsende urene vande? Hvorfor skal vi igennem en masse vildfarelse der står i disse hedenske værker, for at kunne få nogle få forstandsmæssige sandheder, når hele sandheden står til vor rådighed?     
Mennesker kan ikke udrette noget godt uden Gud. Han er ophavsmand for alle lysstråler som har gennemboret verdens mørke. Alt som er af værdi kommer fra Gud, og tilhører ham. Der er en grund til at fjendens agenter nogle gange viser bemærkelsesværdig visdom. Satan blev uddannet og disciplineret i himlens sale, og han har kendskab til godt såvel som til ondt. Han blander det dyrebare med det skammelige, og det er det der giver ham kraft til at bedrage menneskesønnerne. Men fordi Satan har stjålet himlens tjenestedragt så at han kan få indflydelse i hans tilranede områder, skal dem som da sidder i mørke og har set et stort lys, vende sig fra lyset til det mørke der foreslås? Skal dem som har kendt til Guds orakler anbefale vore studerende at studere bøger som udtrykker hedenske og ugudelige læresætninger, så de må få forstand? Satan har sine agenter, uddannet efter hans metoder, inspireret af hans ånd, og tilpasset til at gøre hans gerninger; men skal vi samarbejde med dem? Skal vi, som kristne, anbefale hans agenters gerninger som værdifulde, endog væsentlige for at opnå en uddannelse?    
Herren har selv tilkendegivet at der skal oprettes skoler iblandt os, så der kan skaffes sand kundskab. Ingen lærer på vore skoler skal antyde den tanke, at for at få den rigtige disciplin, er det nødvendigt at studere tekstbøger der udtrykker hedenske og ugudelige læresætninger. Studerende som uddannes sådan, bliver ikke kompetente til at undervise sådan selv; for de er fyldt med fjendens spidsfindige sofisteri. Når der studeres værker, som på nogen måde udtrykker hedenske læresætninger, er det ligesom håndtering af sort kul; for et menneske kan ikke have et ubesmittet sind, der tænker på skepticismens linjer. Tager vi til sådanne kundskabskilder, vender vi os da ikke bort fra Libanons sne for at drikke dalens rislende vande?    
Mennesker som vender sig bort Guds kundskab, har sat deres sind under deres mesters Satans kontrol, og han oplærer dem til at være hans tjenere. Jo mindre fremlæggelserne med hedenske synspunkter kommer frem for de unge, des bedre. Onde engle er altid på vagt så de kan ophøje det over de unges sind, som vil gøre dem skade, og når bøger med hedenske og ugudelige læresætninger læses, forsøger disse usynlige onde agenter at indprente dem der studerer dem, med tvivl og vantro. Dem som drikker af disse forurenede kanaler, tørster ikke efter livets vande; for de er mættet af verdens brudte cisterner. De tror at de har kundskabens rigdomme, når de samler på det der kun er træ, hø og stubbe, og ikke giver indkomst, ikke værd at gemme på. Deres selvværdighed, deres tanke at en overfladisk kundskab til ting er uddannelse, gør dem pralende og selvtilfredse, selvom de er som faraisæerne, uvidende om skriften og Guds kraft.    
Oh, om vore unge ville samle den kundskab op som er forgængelig, så de kan tage den med ind i fremtiden, evigt liv, den kundskab som fremstilles som guld og sølv og ædelstene. Den klasse uddannelsessøgende og elever som anser sig selv som vise, ved intet som de burde vide. De behøver at lære af sagtmodighed og ydmyghed i Kristi skole , så de sætter sig selv højt ligesom det himlen anser som fremragende. Dem som modtager en værdifuld uddannelse, en som vil være lige så varig som evigheden, vil ikke betragtes som verdens bedste uddannede mænd. Men skrifterne erklærer at "Frygt for Herren er visdoms begyndelse." Den slags kundskab kan ikke sammenlignes med verdens berømmelse, og alligevel er den nødvendig for at alle unge kan blive vise på skriften, vis han vil have evigt liv. Apostlen siger: "Ethvert skrift, som er indblæst af Gud, er også gavnligt til at belære, til at irettesætte, til at genoprejse, til at optugte i retfærdighed, så at Guds mennesket kan blive fuldt beredt, vel skikket til al god gerning." Dette er bredt nok. Lad alle forsøge at forstå, med alt hvad de kan, betydningen af Guds ord. Blot en overfladisk læsning af det inspirerede ord vil kun have lidt fortrin; for alle udtalelser der gøres i de hellige sider kræver eftertænksom overvejelse. Det er sandt at nogle passager ikke kræver så alvorlig overvejelse som andre; for deres betydning er mere indlysende. Men den der studerer Guds ord, bør søge at forstå meningen af en passage efter den anden, indtil sandhedens kæde åbenbares for hans øjne. Ligesom de dyrebare årers vener er skjult under jorden overflade, ligeledes er den Hellige skrift passager skjult, og det kræver mentale anstrengelser og bønnelig opmærksomhed at opdage den skjulte betydning af Guds ord. Lad enhver studerende som værdsætter den himmelske rigdom anstrenge sine mentale og åndelige kræfter, og sænke spyddet dybt ned i sandhedens mine, så han kan få de himmelske guld, så visdommen vil gøre ham klog på frelse.    
Hvis den halve iver der nu udvises for at forstå hedningenes strålende tanker, blev frelsesplanen udstuderet vil tusindvis som nu er er i mørke, blive fortryllet af den visdom, renhed og ophøjelse over Guds tilvejebringelser for vor skyld; de ville løftes op og bort fra sig selv forundret og forbavset ovre Guds kærlighed og nedladenhed, at han gav sin enbårne søn for en falden slægt. Hvordan kan det være at mange er tilfreds med at drikke af de urene strømme som flyder i den slumrende dal, når de kunne genoplive deres sjæle med bjergenes levende strømme? Profeten spørger: "Forlader Libanons sne den Almægtiges klippe, eller udtørres bjergenes kølige, rislende vande, siden mit folk har glemt mig og ofrer til løgn? De snubler på deres veje, de ældgamle spor, og vandrer ad stier, en vej, der ikke er højnet."    
Det er en sørgelig kendsgening at mennesker som er blevet betroet fine evner skal bruges i Guds tjeneste, har misbrugt deres kræfter på den ondes tjeneste, og lagt deres talenter for fjendens fødder. De har underlagt sig den onde fyrstes mest nedrige trældom, medens de forkaster Kristi tjeneste som ydmygende og uønskværdig. De så på Kristi efterfølgeres arbejde som et arbejde under deres værdighed, som kræver et skridt ned fra deres storhed, et spejl af slaveri, som vil fængsle deres kræfter, og indsnævre deres indflydelsescirkel. Han som gjorde et uendeligt offer for at de kan sættes fri fra den onde trældom, blev sat til side, som om de var deres bedste anstrengelser og mest ophøjede tjeneste uværdige.    
Disse mennesker havde taget imod deres talenter fra Gud, og alle tankejuveler som de havde regnet som værdige fra lærde og tænkere, tilhører ikke dem, men al visdoms Gud, som de ikke anerkendte. Gennem traditioner, gennem falsk uddannelse er disse mænd lige ophøjede lige som verdens pædagoger; men går de studerende til dem, er de i fare for at få det lave sammen med det værdifulde; for overtro, besnærende fornuftslutninger og vildfarelse, blandes med dele af sand filosofi og undervisning. Denne sammenblanding gør det giftigt for sjælen, - ødelæggende for troen på Gud og på al sandhed. Dem som tørster efter kundskab skal ikke gå til disse urene kilder; for de indbydes til at komme til livets kilde og drikke frit. Gennem ransagelse af Guds ord, kan de finde sandhedens skjulte rigdom som længe har været gravet ned under vildfarelsens skrald, menneskelig tradition og menneskers meninger.    
Bibelen er den store opdrager; for det er ikke muligt at studere dens hellige sider under bøn uden at disciplinere, forædle, rense og forfine forstanden. "Så siger Herren: Den vise rose sig ikke af sin visdom, den stærke ikke af sin styrke, den rige ikke af sin rigdom; men den, som vil rose sig, skal rose sig af at han har forstand til at kende mig, at jeg, Herren, øver miskundhed, ret og retfærdighed på jorden; thi i sådanne har jeg behag, lyder det fra Herren. Se, dage skal komme, lyder det fra Herren, da jeg hjemsøger alle de omskårne, som har forhud."    
Dem som hævder at være kristne, som bekender at tro sandheden, og stadig drikker af hedenskabens forurenede kilder, drager andre ved forskrift og eksempel bort fra Libanons kolde, og sneklædte vande, er tåber selvom de selv bekender at være kloge. "Hør det ord Herren taler til eder, Israels hus! Så siger Herren: Væn Eder ikke til hedningernes færd og frygt ikke himmelens tegn, fordi hedningerne frygter dem. . . Men Herren er Gud i sandhed, han er en levende Gud og en evig konge; for hans vrede skælver jorden, og folkene udholder ikke hans harme. Således skal I sige til dem: Guder, der ikke har skabt himmel og jord, skal forsvinde fra jorden og under himmelen. Han skabte jorden i sin vælde, grundfæstede jorderig i sin visdom, og i sin indsigt udspændte han himmelen. Når han løfter sin røst, bruser vandene i himmelen, og han lader skyer stige op fra jordens ende, får lynene til at give regn og sender stormen ud af sine forrådskamre. Dumt er hvert menneske, uden indsigt; hver guldsmed får skam af sit billede; thi hvad han støber, er løgn, og der er ikke ånd i den; tomhed er de, et dårende værk; når deres hjemsøgelses tid kommer, er det ude med dem. Jakobs arvelod er ikke som de; thi han har skabt alt, og Israel er hans arvelods stamme; Hærskares Herre er hans navn."    
"Så siger Herren: Forbandet være den mand, som stoler på mennesker, og som holder kød for sin arm, hvis hjerte viger fra Herren. Han bliver som ødemarkens ene og får ej lykke at se; han bor i glødende ørk, i saltland, hvor ingen fæster bo. Velsignet være den mand, som stoler på Herren, og hvis tillid Herren er. Han bliver som et træ, der er plantet ved vand, og strækker sine rødder til bækken, ej ængstes, når heden kommer, hvis løv er frodig grønt, som ej ængstes i tørkens år eller ophører med at bære frugt. . . . . Herre, du Israels håb, enhver, der forlader dig, får skam; de, der falder fra dig, skal udryddes af landet, thi Herren, er kilden med levende vand, forlod de. Læg Mig, herre, så jeg læges, frels du mig, så jeg Frelses, thi du er min ros."    
Lad de, der tror på den nærværende sandhed, vende sig bort fra forfattere, der lærer vantro. Lad ikke skeptikernes værker findes på jeres hylder, hvor jeres børn kan få adgang til dem. Lad dem, der har smagt Guds gode ord og den kommende verdens kræfter, ikke længere anse det for en vigtig del af en god uddannelse at have kendskab til deres skrifter, som fornægter Guds eksistens og viser foragt for hans hellige ord. Giv ingen plads til Satans redskaber, eftersom der ikke findes nogen undskyldning for det, de gør; noget rent kan ikke komme ud af noget urent.  

17 11 1891 Review and Herald Sandhedens lærer er den eneste sande opdrager   
Der er to slags lærere i verden. Den ene slags er dem, Gud gør til lysbærere og den anden slags er dem, Satan bruger som sine redskaber og som er vise til at gøre det onde. Den ene slags betragter Guds karakter og vokser i kundskaben om Jesus, som Gud har sendt til verden. Disse giver sig fuldstændig hen i de ting, som bringer himmelsk oplysning og himmelsk visdom til opbyggelse for sjælen. Alle deres naturlige evner er underordnet Gud og deres tanker er taget til fange af Kristus. De andre står i ledtog med mørkets fyrste, som altid er på vagt for at få anledning til at give andre kendskab til det onde. Hvis stedet gøres for ham, vil han ikke være sen til at bane sig vej ind i hjerte og sind.    
Der er stort behov for retfærdighedens ophøjende standard i vore skoler, og institioner efter Guds orden. Skal Kristus komme ind på vore institutioner for at uddanne de unge, vil han rense dem som han rensede templet, fordrive mange ting som har en besmittende indflydelse. Mange af de bøger som de unge studerer vil blive udstødt, og deres steder vil fyldes med andre som iberegner betydelig kundskab, og bundet i læresætninger som kan gemmes som skat i hjertet, i forskrifter som styrer opførslen. Det er Herrens hensigt at Satans falske principper, falske ræsonnementer, og sofististerier skal holdes frem for vore unge og børns tanker. Skal hedenske læresætninger præsenteres for vore studerende som værdifulde supplementer til deres kundskab? Værkerne af den mest intellektuelle skepticisme er værket fra et tankesind misbrugt af fjendens tjeneste, og skal dem som hævder at være reformatorere, som søger at lede børn og unge til den rigtige vej, til den angivne sti, det billede som Gud finder behag i at de unge får, som vil fremstille hans karakter forkert, sætte ham i falsk lys over for de unge? Skal ikke-troendes følelser, udsvævende mænds udtryk, kunne forsvares som værdig for den studerendes opmærksomhed, fordi de er produkater af mænd, som verden beundrer som store tænkere? Skal mænd der bekender at tro på Gud, samle udtryk og udtalelser fra disse uhelliggjorte forfattere, og samle dem op som dyrebare juveler der skal lagres iblandt sindes rigdomme? - Gud forbyde det.    
Herren har begavet disse mænd som verden beundrer, uvurderlige forstandsmæssige gaver; han begavede dem med sind der mestrer; men de brugte dem ikke til Guds ære. De adskildte dem selv fra ham, ligesom Satan gjorde; men medens de adskilte sig fra ham, havde de stadig mange dyrebare tankejuvler som han havde givet dem, og disse sætte de i vildfarelsens struktur for at forlyste deres egen menneskelige følelser, og gøre de udtalelse tiltrækkende der er inspireret af den onde fyrste. Det er sandt at der i hedningens skrifter er tanker af en ophøjet karakter, som er tiltrækkende for sindet Men der er en grund for dette. Var Satan ikke lysbæreren, der delte Guds herlighed i himlen, og næst efter Jesus i kraft og majestæt? I det inspirerede ord beskrives han som den "var indsigtens segl, fuld af visdom og fuldkommen i skønhed." Profeten siger: "I eden, Guds have, var du; alle slags ædelsten var din klædning, . . . . Du var en salvet, skærmende kerub; jeg gjorde dig dertil; på det hellige gudebjerg var du; du vandrede imellem Guds sønner. Fuldkommen var du i din færd, fra den dag du skabtes, indtil der fandtes brøde hos dig. . . . . Dit hjerte hovmodede sig over din skønhed, du satte din visdom til på grund af din glans. Jeg, slængte dig til jorden og overgav dig til konger, at de skulle nyde skuet af dig. Med dine mange misgerninger, ved din uredelige handel vanhelligede du dine helligdomme. Da lod jeg ild bryde løs i din midte, og den fortærede dig; jeg gjorde dig til støv på jorden for alle, som så dig. Alle blandt folkeslagene, der kendte dig, stivnede af skræk over dig; du blev en rædsel, og borte er du for evigt."    
Den storhed og kraft som Skaberen begavede Lucifer med har han forvansket; og kan han alligevel, når det passer ham, så ikke indgyde følelser i mennesker som er fortryllende? Alt naturligt kommer fra Gud, kan Satan alligevel indgyde sine agenter med tanker som ser ophøjende og ædle ud? Kom han ikke til Kristus med spørgsmål om skriften, skånt han planlagde at overrumple ham med sine spisfindige fristelser? Dette er den vej som han kommer til mennesker med, som en lysets engel, forklædt med sine fristelser under udseende af godhed, og få mennesker til at tro at han er vejen, frem for menneskehedens fjende. Det er på den måde at han har bedraget og forlokket slægten, fortryllet dem med spidsfindige fristelser.    
Satan tilskriver gud alt det onde som kødet er arving for. Han har fremstillet ham som en gud der fryder sig over sine skabningers lidelser, som er hævnfuld og uforsonlig. Det var Satan som opforstrede læren om evigt brændende helvede som straf for synd, fordi han på den måde kan lede mennesker til hedenskab og oprør, bortlede sjæle, og detronisere menneskefornuften.    
Himlen ser ned, og ser de bedrag som mennesker ledes i, moralsk mørke have lys, åndeligt lys, for verden kendte ikke Gud, og han må åbenbares for deres forståelse. Sandhed så ned fra himlen, og så genspejlningen af hendes billede; tågeskyerne for morslak mørke og tungsind, omgav verden, og Herren Jesus alene vil alene kunne rulle skyerne tilbage; for han var verdens lys. Ved hans nærhed kan han sprede den tunge skygge som Satan har kastet mellem menneser og Gud. Mørke dækkede jorden, og tungt mørke folket. På grund af fjendens tiltagende fejlfremstillinger, blev mange så bedragede at de dyrkede en falsk Gud, iklædt egenskaber af satanisk karakter.    
Læreren fra himlen, der har ingen mindre rang end Guds Søn, kom til Jorden for at åbenbare Faderens karakter for menensker, så de kan dyrke ham i ånd og i sandhed. Kristus åbenbarede mennesker det faktum at den strengeste ceremonioverholdelse og form ikke ville frelse dem; for Guds rige var åndeligt af natur. Kristus kom til verden for at tilså den med sandhed. Han havde nøglerne til al visdoms rigdomme, og kunne åbne videnskabens døre, og kunne åbenbare uopdagde kundskaber, var væsentlige for frelse. Han præsenterede mennesker det som var helt modsat fjendens fremstillinger om Guds karakter, og søgte at indprente mennesker Faderens faderlige kærlighed, som "elskede verden således at han gav sin enbårne søn, for at enhver som tror på ham ikke kunne gå tabt, men få evigt liv." Han tilskyndede bønnens, angerens, bekendelsen og syndsaflæggelsens nødvendighed over for mennesker. Han lærte dem ærlighed, overbærenhed, barmhjertighed, og medfølelse, påbød dem kærlighed, ikke kun for dem som elskede dem, men for dem som hadede dem, som behandlede dem med foragt. Heri åbenbarede han Faderes karakter for dem, som er langmodig, barmhjertig og venlig, sen til vrede, fuld af godhed og sandhed. Dem som accepterede hans lære var under engles beskyttende omsorg, som var sendt til at styrke, og oplyse, at sandheden må forny og helliggøre sjælen.    
Kristus erklærede den mission han var kommet til jorden for. Han siger i sin sidste offentlige bøn: "Retfærdige Fader! Verden har ikke kendt dig, men jeg har kendt dig, og disse har erkendt, at du har sendt mig. Og jeg har kundgjort dem dit navn og vil kundgøre dem det, for at den kærlighed, du har elsket mig med, skal være i dem, og jeg i dem." Da Moses spurgte Herren om at vise sig sin herlighed; sagde Herren: "Jeg vil lade al min godhed gå forbi dig." "Og Herren gik forbi ham og råbte: "Herren, Herren, Gud, som er barmhjertig og nådig, langmodig og rig på miskundhed og trofasthed, som bevarer miskundhed mod tusinder, som tilgiver brøde, overtrædelse og synd, men ikke lader den skyldige ustraffet. . . . . Da bøjede Moses sig hastelig til jorden, tilbad." Når vi er i stand til at fatte Guds karakter ligesom Moses gjorde, vil vi også skynde os at bøje os i tilbedelse og pris. Jesus siger: "Den kærlighed, du har elsket mig med, skal være i dem, og jeg i dem." Jesus tænkte over ikke mindre end den kærlighed som Faderen elskede ham med, skulle være i hans børns hjerter, så de kan videregive Guds kundskab til andre.    
O hvilken forvisning er det at Guds kærlighed må blive i alles hjerter som tror på ham! Og hvilken frelse er tilvejebragt; for han er i stand til at frelse alle til det yderste, som kommer til Gud ved ham. Jeg undres om vi udbryder: Hvordan kan det være sådan? Men Jesus vil ikke være tilfreds med mindre end dette. Dem som tager del i hans lidelser her, og hans ydmygelse, udholdt for hans navns skyld, skal have Guds kærlighed tilstået, ligesom den blev for sønnen. En som ved det, har sagt: "Faderen selv elsker dig." En som har en erfaringsmæssig kundskab til længen, bredden og højden, og dybden af den kærlighed, har erklæret os denne forbavsende kendsgerning. Denne kærlighed er vor gennem tro på Guds søn, derfor betyder en forbindelse med Kristus alt for os. Vi skal være et med ham, ligesom han er et med Faderen, og så er vi elsket af den uendelige gud som medlemmer af Kristi legeme, som grene på den levende Vin. Vi skal tiltrækkes stamtræet, og modtage næring fra Vinen. Kristus er vor herlige Hoved, og den guddommelige kærlighed der flyder fra Guds hjerte hviler i Kristus, og bibringes dem som har forenet sig med ham. Kristus er vor herlige Hoved, og den guddommelige kærlighed flyder fra Guds hjerte og hviler i Kristus, og kommunikeres med dem som er forenet med ham. Den guddommelige kærlighed der indtager sjælen, indgyder den med taknemmelighed, befrier den fra åndelig svaghed, fra stolthed, forfængelighed og selviskhed fra alt som deformerer den Kristne karakter.    
Se, oh se på Jesus og lev. Du kan fortrylles af Guds Søns uforlignelige egenskaber. Kristus var Gud manifesteret i kødet, mysteriet skjult i gennem tiderne, og når vi accepterer eller afviser verdens frelser involverer det evige interesser.    
For at frelse den der overtræder Guds lov, kom Kristus, som er lige med Faderen, for at leve himlen for mennesker, så de kan lære at vide hvad det er at have himlen i hjertet. Han illustrerede at mennesker må være værdig for den dyrebare livsvelsignelse som måler sig med Guds liv.    
Kristi liv var et liv med et guddommeligt budskab om Guds kærlighed, og han længtes intenst efter at videregive denne kærlighed til andre i rigt mål. Barmhjertighed strålede fra hans ansigt, og hans adfærd var karakteriseret af møde, ydmyghed, sandhed og kærlighed. Ethvert medlem af hans kæmpende menighed må udvise den samme kvalitet, dersom de vil slutte sig til den sejrende menighed. Kristi kærlighed er så bred, så fuld at herlighed, at alt, som mennesker regner for stort svinder til ubetydelighed i sammenligning med den. Når vi opnår et glimt af den, udbryder vi, o, hvilken dyb og rig kærlighed, som Gud har vist menneskene gennem sin gave, sin enbårne Søn!     
Når vi søger efter et passende sprog til at beskrive Guds kærlighed, opdager vi, at ord er for tamme, for svage, alt vor langt væk fra temaet, og vi lægger vort skriveredskab fra os og siger: "Nej, den kan ikke beskrives." Vi kan kun gøre som den elskede discipel og sige: "Se, hvor stor en kærlighed faderen har vist os, at vi må kaldes Guds børn." [1 Joh. 3,1] I et forsøg på at beskrive denne kærlighed, føler vi os som små børn, der forsøger at sige deres første ord. I stilhed tilbeder vi; for stilhed angående denne sag er den eneste veltalenhed. Denne kærlighed kan ikke beskrives af noget sprog. Det er Guds hemmelighed i kødet, Gud i Kristus og guddommelighed i menneskelighed. Kristus nedbøjet i en usammenlignelig ydmyghed, så at han i sin ophøjelse til Guds trone også kan ophøje dem, der tror på ham, til at sidde sammen med ham på hans trone. Alle, der læges i ham, vil blive gjort hele.    
Genløsningens temaer er betydningsfulde, og det er kun dem, der er åndeligt indstillet, der kan erkende deres dybde og betydning. Det er vor sikkerhed, vort liv og vor glæde at dvæle ved frelsesplanens sandheder. Tro og bøn er nødvendige, for at vi skal kunne forstå Guds dybe sandheder. Vore sind er påvirkede af indskrænkede ideer, at vi kun opfanger et begrænset syn af den erfaring, som det er vort privilegium at have. Hvor lidt forstå vi af, hvad apostlenes bøn betød, da han sagde: "At han efter sin herligheds rigdom vil give jer, at I med kraft må styrkes ved hans Ånd i det indre menneske, at Kristus må bo ved troen i jeres hjerter, og at I må blive rodfæstede og grundfæstede i kærlighed, så at I sammen med alle de hellige må kunne fatte, hvor stor bredden og længden og højden og dybden er, og kende Kristi kærlighed, som overgå al erkendelse, så I kan fyldes med hele Guds fylde. Men ham, som over al måde formår med sin kraft, der virker i os, at gøre langt ud over det, som vi beder om eller forstår, ham være ære i kirken og i Kristus Jesus gennem alle slægterne i evighedernes evighed! Amen." Ef. 3, 16-21  

24 11 1891 Review and Herald Den rigdom som sindet skal lagres med   
Jesus beskuede menneskeslægten, uvidende, udstødt fra Gud, stående under den brudte lovs straf, og han kom ind for at bringe udfrielse, og give en fuldkommen tilgivelse, underskrevet af himlens majestæt. Hvis mennesker vil acceptere denne tilgivelse, vil han blive frelst; hvis han afviser den vil han ikke blive frelst. Guds visdom alene kan udfolde frelsesplanens mysterier. Menneskers visdom kan både være værdifuldt eller ej, hvordan det viser sig, men Guds visdom er uundværlig, og alligevel er mange, der bekender at være kloge, bevidst uvidende om ting, der angår evigt liv. Mist alt det du kan af menneskelige færdigheder, men det som du må have, tro på den tilgivelse du er købt til, for en uendelig pris, ellers vil al den visdom du får på jorden, gå tabt sammen med dig.    
Hvor retfærdighedens Sol trækker sine lysstråler tilbage fra verden, vi vil blive efterladt i den evige nats mørke. Jesus talte som intet menneske har talt. Han udgød hele himlens rigdomme i visdom og kundskab for menneskene. Han er det lys som oplyser ethvert menneske som kommer ind i verden. Enhver fase af sandhed er tydelig for ham. Han kom ikke for at komme med usikre udtalelser og anskuelser; men kun for at sige sandheden på evige principper. Hvorfor tage menneskers vaklende ord som ophøjet visdom, når en højere og sikker visdom er til din rådighed? Mennesker tager videnskabsmænds skrifter, såkaldte falsum, og forsøger at gå deres slutninger til at harmonisere med bibelens udtalelser. Men hvor der ikke r enighed, kan der ikke være harmoni. Kristus erklærer: "Ingen kan tjene to Herrer." Deres interesser vil visselig støde sammen. Igen og igen har mennesker prøvet at lægge bibelen og menneskers skrifter på et fælles grundlag; men forsøget har vist sig som en fiasko; for I kan ikke tjene Gud og mammon.    
Vi er i verden, men vi skal ikke være af verden. Jesus bønfalder om, at dem som han døde for, ikke må miste deres evige løn, ved at bortødsle deres kærlighed til ting på denne forgængelige jord, og således kaste sig selv ud af evig lykke. En oplyst dømmekraft tvinger os til at anerkende, at himmelske ting er langt overordnet end jordiske sager, og alligevel leder menneskets fordærvede hjerte det til at give verdens ting forrang. Store menneskers meninger, videnskabsteorier, såkaldte falsum, blandes med sandhederne i den hellige skrift.    
Men det hjerte som er overgivet til Gud, elsker Guds ords sandhed; for gennem sandheden genskabes sjælen. Det kødelige sind finder ikke behag at tænke over Guds ord, men han som er fornyet i hans sind, ser nye ynder i levende orakler; for guddommelig skønhed og himmelsk lys lader til at skinne i alle gange. Det som var en øde ørken i et kødeligt sind, bliver et land med levende strømme for det åndelige sind. Det som for ufornyet hjerte viser sig som gold ødemark, bliver til Guds have for den omvendte sjæl, dækket med duftende knobe og blomsterne blomster.     
Bibelen er blevet sat i baggrunden, medens såkaldte store mænds udsagn, er blevet sat i stedet. Måtte herren tilgive os for at vi har forklejet hans ord. Gennem de uvurderlige rigdomme der er i bibelen, og det er som en mine fuld af dyrebare årer, værdsættes den ikke, ransages ikke, og dets rigdomme opdages ikke. Barmhjertighed og sandhed og kærlighed er mere værdifuld end vi regner med; vi kan ikke få stor nok dækning af disse rigdomme, og det er i Guds ord at vi finder hvordan vi bliver i besiddelse af disse himmelske rigdomme, og hvordan kan det dog være at Guds ord er uinteressant for mange bekendende kristne? Er det fordi Guds ord ikke er ånd og ikke liv? Har Jesus pålagt os en uinteressant opgave, når han befaler os at "ransage skrifterne"? Jesus siger: "De ord som jeg siger jer, de er ånd, og de er liv." Men åndelige ting skal ses åndeligt, og grunden til at I mangler interesse, er at I mangler Guds ord. Når hjertet bringes i harmoni med ordet, vil et nyt liv springe op inden i jer, et nyt lys vil skinne på alle linjer af ordet, og det vil blive Guds stemme for din sjæl. På denne måde vil du observere det himmelsk, og hvor du går hen, og vil kunne få det bedste ud af i dag.    
Vi bør spørge Herren med vor forstand, så vi kan fatte guddommelig sandhed. Hvis vi ydmyger vore hjerter for Gud, tømmer dem for forfængelighed og stolthed og selviskhed, gennem den nåde der overmådelig tilstås os; hvis vi oprigtig ønsker og tror urokkeligt, vil strålerne fra retfærdighedens Sol skinne ind i vore sind, og oplyse vor formørkede forståelse. Jesus er det lys som oplyser ethvert menneske der kommer ind i verden. Han er verdens lys, og han påbyder os at komme til ham, og lære af ham. Jesus var den store lærer. Han kunne gøre offentligere videnskaber som ville have sat de store mænds opdagelser i baggrunden som småting; men det var ikke hans mission eller hans arbejde. Han var kommet for at søge og frelse det fortabte, og han kunne ikke lade ham selv vende fra det ene formål. Han lader intet splitte sig. Dette arbejde er givet over i vore hænder. Skal vi udføre det?    
På Kristi dage underviste ansatte lærere mennesker i fædrenes traditioner, barnartige fabler, blandet med deres meninger, som de mente var autoriteter. Alligevel kunne hverken høje eller lave se noget lys i deres lære. Hvilket under var det at skarere som fulgte i Herrens fodspor, og gav ham hyldest når de lyttede til hans ord. Han åbebarede sandheder som var blevet begravet under vildfarelsens skrald, og han udfriede dem fra menneskers pengeafpræsning og traditioner, og bad dem stå fast for altid. Han befriede sandhed ud af dets ubemærkethed, og satte den i sin rette ramme, og skinne i sin oprindelige glans. Han talte til mennesker i sit eget navn; for mydigheden viste sig selv, og hvorfor skal mennesker, der bekender at være hans efterfølgere, ikke tale med myndighed om emner som han har givet lys om? Hvorfor tage dårligere undervisningskilder, når Kristus er den største lærer som kender alle disse ting? Hvorfor bringe dårligere forfattere frem for eleverne ører, når han som har ord med ånd og liv indbyder: "Kom, . . . og lær af mig"?    
Skal vi ikke være yderst interesseret i Kristi lektier? Skal vi ikke forvandles med himmelsandhedens nye og herlige lys? Dette er lys overgå alt et menneske kan bringe. Vi kan kun tage lys når vi kommer til korset og bringer os selv på offeralteret. Her gøres menneskets svaghed tydelig; her åbenbares hans styrke. Her ser mennesker at der er kraft i Kristus til at frelse alle til det yderste, som kommer til Gud ved ham.    
Skal vi ikke være ordenes gørere af ham som kender alt? Skal vi ikke gøre bibelen til vort menneskes rådgiver i uddannelse og oplæring af vore unge? Guds ord er fundament for al sand kundskab, og Kristus lærer hvad mennesker må gøre for at blive frelst. Fjendens planer er hidtil blevet gennemført med at bringe sådanne bøger frem for studerende, som har lært besnærende vildfarelser, og bragt fabler som har fristet deres kødelige appetit. Skal vi rajgræsudsåning ind i vore skoler? Skal vi lade mennesker, der kaldes for stor, og alligevel undervist af al sandheds fjende, skal vi lade dem undervise vore unge? Eller skal vi tage Guds ord som vor vejleder, og få vore skoler ledt mere efter de gamle profetskolers orden?    
Hvis bibelen blev studeret og adlydt; hvis vi havde Kristi Ånd, skal vi bestræbe os alvorligt på at være medarbejdere sammen med Gud. Vi skulle hellere påskønne sjælens værdi; for enhver sjæl der er omvendt til Gud, er et kar indviet til hellig brug, en sandhedens forvalter, en lysbærer til andre. Gud forventer mere af skolerne end der hidtil er kommet frem. Kristus har sagt: "Arbejd ikke for den mad, som er forgængelig, men for den mad, som varer til evigt liv, den, som Menneskesønnen vil give jer; thi ham har Faderen, Gud selv, sat sit segl på."    
Vi vil forstå Guds ords undervisning på rette måde og værdsætte sandheden som den mest værdifulde skat, som man kan gemme i sindet. Vi vil have en vedvarende kilde til levende vand. Vi vil bede, som salmisten gjorde: "Oplad mine øjne, at jeg må skue de underfulde ting i din lov," [Sal. 119, 18] og vi vil opdage, som han gjorde, at "Herrens lovbud er sandhed, rette til hobe, kostelige frem for guld, ja fint guld i mængde, søde frem for honning og kubens saft. Din tjener tager og vare på dem; at holde dem lønner sig rigt."  

1 12 1891 Review and Herald Frelsens videnskab er den første videnskab   
Skolerne der er oprettet iblandt os, medfører alvorlige ansvar, fordi betydningsfulde ansvar er involverede. Vore skoler er på en særlig måde et skuespil for engle og mennesker. En videnskabskundskab er af al slags er kraft, og det er Guds mål at der skal undervises i avanceret videnskab på vore skoler, som en forberedelse på det arbejde der går forud for de afsluttende scenerne af jordens historie. Sandheden skal gå ud til jordens yderste grænser, ved agenter der er oplært til arbejdet. Men så længe videnskabskundskaben er en magt, er den kundskab som Jesus i person kom for at bibringe verden, så var det evangeliets kundskab. Sandhedens lys skulle glimte sine klare stråler ud til jordens yderste dele, og antagelsen eller afvisningen af Guds budskab er forbundet med sjælenes evige skæbne.    
Frelsesplanen har sit sted hos den Almægtiges råd fra al evighed. Evangeliet er Guds kærlighedsåbenbaring til menneskene, og betyder alt som er nødvendigt for menneskehedens lykke og velvære. Guds værk på jorden er af uvurderlig betydning, og det er Satans særlige formål at fortrænge det fra syne og fra tankerne, så han kan gøre sine listige bedrag effektive og udslette dem Kristus døde for. Det er hans mål at få menneskers opdagelser sat over visdommen fra Gud. Når sindet optages af menneskers begreber og teorier og udelukke Guds visdom, er den præget af afgudsdyrkelse. Videnskab, det såkaldte falsum, er blevet ophøjet over Gud, naturen over dens skaber, og hvordan ser Gud egentlig på en sådan visdom.    
I bibelen står hele menneskets opgave defineret. Salomon siger: "Frygt Gud, og hold hans bud: for dette er alt hvad menneskene skal gøre." Guds vilje står åbenbaret I hans skrevne ord, og dette er den væsentlige kundskab. Menneskelig visdom, som kender til forskellige lands sprog, er en hjælp til missionsarbejdet. En forståelse om folks levemåder, om begivenheders tid og sted, er praktisk at vide; for det hjælper til at gøre bibelens billeder klar, og sætte styrke bag Kristi lektier; men det er ikke tvingende nødvendigt at kende alle disse ting. Det omstrejfende mennesker må finde den stivej som den genløste skal vandre på, og der vil ikke være undskyldning for dem der går tabt fordi de har misforstået skriften.    
I bibelen erklæres alle livsvigtige principper, alle pligter er gjort tydelig, og al forpligtelse er tydelig. Frelseren summerer hele menneskets pligt op. Han siger: "Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte, og med hele din sjæl, og med hele dit sind . . . . Du skal elske din næste som dig selv." I ordet står frelsesplanen tydelig afgrænset. Gaven at få evigt liv står udlovet på betingelse af frelsende tro på Kristus. Helligåndens dragende kraft står udpeget som en agent for menneskets frelse. Den trofastes løn, straffen til den skylde, lægges altsammen ud i klare linjer. Bibelen indeholder frelsens videnskab for alle som vil høre og gøre Kristi ord.    
Apostlen siger: "Ethvert skrift, som er indblæst af Gud, er også gavnligt til at belære, til at irettesætte, til at genoprejse, til at optugte i retfærdighed, så at Guds mennesket kan blive fuldt beredt, vel skikket til al god gerning." Bibelen er sin egen fortolker. En passage vil vise sig at være en nøgle der vil låse op for andre passager, og på den måde vil lyset spredes over den skjulte betydning i ordet. Ved at sammenligne forskellige tekster der behandler det samme emne, ser deres betydning fra begge sider, vil Skriftens sande betydning blive tydelig.    
Mange tror at de må rådføre sig med bibelkommentarer for at forstå betydningen i Guds ord, og vi vil ikke tage til stilling om de kommentarer ikke skal studeres; men det vil kræve god dømmekraft at opdage Guds sandhed under en masse menneskelige ord. Hvor lidt har menigheden gjort, når skare der bekender at tro bibelen, samler de spredte juveler op fra guds ord til en fuldkommen sandhedskæde! Sandhedens juveler ligger ikke ved overfladen, som mange tror. Mestertænkeren i det ondes forbund arbejder altid på at holde sandheden ude af syne, og bringe store mænds meninger frem for hele udsynet. Fjenden gør alt i sin kraft for at fordunkle himlens lys gennem uddannelsesforløbene; for han mener ikke at mennesker skal høre Herrens røst der siger: "Dette er vejen, vandre på den."    
Sandhedens juveler ligger spredt over åbenbaringens mark; men de er blevet begravet ned under menneskers traditioner, ned under menneskers udsagn og kommentarer, og visdommen fra himlen er blevet ignoreret i praksis; for Satan har held med at få verden til at tro at menneskers ord og bedrifter har stor betydning. Herren Gud, verdenernes Skaber, har givet evangeliet til verden for en uendelig pris. Gennem denne guddommelige agent, har glad og opfriskende udspring af himmelsk og vedvarende trøst åbnet op for dem, som vil komme til livets kildeudspring. Der er sandhedsårer som endnu er at opdage; men åndelige ting skal ses åndeligt. Sind der omtåges med ondt kan ikke påskønne sandhedens værdi, som den er i Jesus. Når der værnes om syndighed, føler mennesker ikke nødvendigheden af at anstrenge sig ihærdigt med bøn og reflektion, for at først at de må kende eller miste himlen. De har så længe været under fjendens skygge at de ser sandheden som mennesker ser genstande gennem omtågede og ufuldkomne briller; for alle ting er mørke for forvanskede i deres øjne. Deres åndelige udsyn er lige så svagt og utroværdigt; for de ser på skyggen, og vender sig bort fra lyset.    
Men dem som bekender at tro på Jesus, bør altid presse sig hen mod lyset. Dagligt bør de bede for at Helligåndens lys må skinne på den hellige bogs blade, så de må kunne fatte tingene i Guds Ånd. Vi må have ubetinget tillid til Guds ord, ellers er vi fortabte. Mennesker ord, uanset hvor store de måtte være, er ikke i stand til at gøre os fuldkomne, og fuldstændigt give alle gode gerninger. "Fordi Gud fra begyndelsen udvalgte jer til frelse ved Åndens helligelse og tro på sandheden." I denne tekst åbenbares de to agenter i menneskers frelse, - den guddommelige indflydelse, den stærke og levende tro på dem som følger Kristus. Det er gennem helligelse af ånden og sandhedstroen at vi bliver Guds medarbejdere. Gud venter på samarbejde med sin menighed. Han har ikke planlagt at lægge et nyt virkningsfuld element til hans ord, han har lagt et stort arbejde i at give sin inspiration til verden. Jesu blod, Helligånden, det guddommelige ord er vort. Formålet med hele denne himmelske tilvejebringelse ligger foran os - sjæle som Kristus døde for, - og det er op til os at gribe fat i de løfter Gud har givet, og blive medarbejdere sammen med ham; for de guddommelige og menneskelige agenter må samarbejde i dette værk.    
Grunden til at så mange bekendende kristne ikke har så klar og veldefineret erfaring, er at de ikke tror at det er deres privilegium at forstå hvad Gud har sagt gennem hans ord. Efter Jesu opstandelse rejste to af hans disciple mod Emmaus, og Jesus sluttede sig til dem. Men de genkende ikke deres Herre, og tænkte at han var en fremmed, selvom "han gik ud fra Moses og alle profeterne, udlagde han for dem, hvad der i alle skrifterne handlede om ham. Og da de nærmede sig landsbyen, som de gik til, lod han, søm han ville gå videre. Men de nødte ham og sagde: "Bliv hos os; thi det går mod aften, dagen hælder allerede." Så gik han ind for at blive hos dem. Og det skete, da han havde sat sig til bords sammen med dem, tog han brødet, velsignede og brød det og gav dem det. Da åbnedes deres øjne, og de kendte ham; men så blev han usynlig for dem. Og de sagde til hinanden: "Brændte ikke vort hjerte i os, mens han talte til os på vejen og lukkede skrifterne op for os? . . . Da åbnede han deres sind, så de forstod skrifterne." Dette er arbejdet, at vi må se på hvad Jesus gør for os; for hvad Herren har åbenbaret, er til os og vore børn for evigt.    
Jesus vidste at alt hvad der blev præsenteret som ikke var i harmoni med det han kom til jorden for at åbne op for, at det var falsk og bedrageri. Han sagde: "Enhver, som er af sandheden, hører min røst." Om det stod i Guds rådssamlinger, om det boede i helligdommens evige højder, så var alle sandhedselementer i ham, og af ham; for han var ét med Gud. "Sandelig, sandelig siger jeg dig: vi taler om det, vi ved, og vidner om det, vi har set; og I tager ikke imod vort vidnesbyrd. Hvis I ikke tror, når jeg taler til jer om de jordiske ting, hvordan skulle I da kunne tro, når jeg taler til jer om de himmelske? Ingen er steget op til Himmelen, undtagen han, som steg ned fra Himmelen, Menneskesønnen, som er i Himmelen." "Al Guds tale er ren, han er skjold for dem, der lider på ham. Læg intet til hans ord, at han ikke skal stemple dig som løgner."  

8 12 1891 Review and Herald Kristen karakter, eksemplificeret hos lærere og studerende   
I min Mesters navn appellerer jeg til de unge mænd og kvinder som hævder at være Guds sønner og døtre, at adlyde Guds ord. Jeg appellerer til lærerne på vore skoler at sætte et rigtigt eksempel for dem som de omgås. Dem som vil være kvalificeret til at forme de unges karakter, må være elever i Kristi skole, så de må være sagtmodige og ydmyge af hjerte ligesom det guddommelige Mønster var. De bør i klæder i optræden og på alle deres metoder være eksempler i den kristne karakter, åbenbare det faktum at de er under den store lærers kloge disciplinærregler. Den kristne unge bør være alvorlig, oplært til at bære ansvar med et bravt hjerte og villig hånd. Han bør være parat til at tage livets trængsler tålmodigt og med sjælsstyrke. Han bør søge at forme en karakter efter Den guddommeliges model, følge værdiens leveregler, bestyrke sig selv med vaner som vil sætte ham i stand til at vinde sejrens krone.    
Unge må så sæd i livet skole som bærer en høst, ikke med torne, med dyrebar indtægt til den himmelske lade. Der er ikke noget bedre end at bruge tid i skolen, til at anerkende den frelsende kraft i Kristi nåde, og blive kontrolleret af den guddommelige lovs principper, og det er i den studerendes interesse at leve et gudfrygtigt liv. Livets kronende herlighed resulterer i en forbindelse med Kristus. Intet menneske lever for sig selv. Dit liv er indvævet med alle andre i menneskehedens almindelige netværk, og du skal være en medarbejder sammen med Gud for deres frelse, som går tabt i degeneration og veer. Du skal være et redskab der påvirker alle, som du omgås, til et bedre liv, for at styre Jesu sind.    
Johannes skriver: Jeg har skrevet til eder, I unge, fordi I er stærke og Guds ord forbliver i eder og I har overvundet den onde. Og Paulus formaner Titus til at byde de unge at være sindige. Må din sjæl forædles, så at du bliver det, Daniel var, en redelig, principfast tjener af hærskarernes Gud. Overvej vel dine fødders sti, thi du står på hellig grund og Guds engle er omkring dig. Det er godt og vel at du føler, at du må nå op til det øverste trin på uddannelsens stige. Filosofi og historie er vigtige studier; men hvad du ofrer af tid og penge vil intet gavne, dersom du ikke bruger din viden til Guds ære og menneskehedens gode. Med mindre den videnskabelige kundskab bliver et middel til at opnå de højeste hensigter, er den værdiløs. Den uddannelse, som ikke giver kundskab, der varer lige så længe som evigheden, er til ingen nytte. Med mindre du har himlen og det fremtidige evige liv for øje, er dine bestræbelser ikke af varig værdi. Men hvis Jesus er din lærer, kan du, ikke alene en dag om ugen, men hver dag, hver time, have hans bifald i dine bestræbelser for at opnå boglig viden.     
Daniel holdt altid Guds herlighed frem for sig, og du bør også sige: Herre, jeg ønsker at anerkende, ikke forherlige selvet, men imødekomme Jesu forventning, så jeg må udvikle en forstandsmæssig kristen karakter, gennem den nåde han har givet mig. Vil de studerende være sande over for princippet ligesom Daniel var?    
I fremtiden vil der være et mere presserende behov for mænd og kvinder med boglige kvalifikationer end der var tidligere; for brede marker åbner sig op for os, allerede hvide til høsten. På disse marker kan I være medarbejdere sammen med Gud. Men hvis I er mere fornøjelseselskere end Gudselskere, hvis I er fyldt med letsindighed, hvis I lader de gyldne anledninger gå forbi uden at få kundskab, uden at sætte solid tømmer ind i jeres karakterbygning, vil I forklejnes og forkrøbles i alle de beskæftigelseslinjer I påtager jer.    
På samme tid som en god uddannelse er en stor fordel, såfremt den forenes med gudfrygtighed, så skal dog ikke de, der ikke har haft det privilegium at nå frem til et højt bogligt standpunkt, mene, at de ikke kan gøre fremskridt i det intellektuelle og åndelige liv. Hvis de vil gøre den bedst mulige brug af den kundskab, de har, om de hver dag vil forsøge på at lægge lidt til deres kundskabsforråd og de ved at tilegne sig kristelige karaktertræk besejrer det dårlige hos dem selv, vil Gud åbne visdomskilder for dem, så at det samme kan blive sagt om dem, som det fordum hed sig om de hebræiske ynglinge, at Gud gav dem kundskab og forstand.     
Det er ikke sandt, at velbegavede unge mennesker altid gør de største fremskridt. Hvor ofte er det ikke sket, at mænd med talent og uddannelse er blevet sat i betroede stillinger og har vist sig ikke at magte opgaven. Alt har set så glimrende ud, som var det bare guld, men da det blev prøvet, viste det sig kun at være glimmer og slagger. Deres arbejde mislykkedes for dem fordi de var utro. De var ikke flittige og udholdende og gik ikke til bunds i tingene. De var ikke villige til at begynde ved stigens nederste trin og ved tålmodigt slid stige op trin for trin, til de nåede toppen. De vandrede i gnisterne fra deres egen optændte ild (deres hastigt opblussende tanker flamme). De stolede ikke på den visdom, som Gud alene kan give. Det slog fejl for dem, ikke fordi de ikke havde en chance, men fordi den rette balance den sunde nøgternhed ikke var til stede. De forstod ikke at værdsætte den fordel, de havde i deres uddannelse og derfor gjorde de ikke de fremskridt, som de kunne have gjort i religiøs og videnskabelig kundskab. Deres sind og karakter var ikke afbalanceret ved hjælp af høje retfærdighedsprincipper.    
Lad vore unge mænd være sobre, og overveje de veje de har for deres fødder. Lad dem afsky synd fordi det er ødelæggende i sine tendenser og Gud til mishag. Lad dem kunne se de muligheder der er inden for deres rækkevidde, og søge Gud efter nåde og holde dem på retfærdighedens stier. Lad dem søge råd og vejledning hos Herren, så de må bruge deres liv på hans herlighed i verden.    
Når man er under uddannelse, vil succes ikke betragtes som en tilfældighed eller skæbne, det er fra den gud, som læser Daniels hjerte, som ser med behag på hans rene motiver, hans beslutsomhed for at ære Herren. Daniel vandrede i gnisterne for hans egen optænding, men Herren i sin visdom. Guddommelig filosofi blev gjort til grundlag for hans uddannelse. Han bød Herrens råd velkommen. Om alle de studerende var som Daniel; men mange ser ikke vigtigheden af at underlægge sig guddommelig disciplin.     
Oh, om alle ville indse at de intet kan gøre uden Kristus! Dem som ikke samler med ham spreder. Deres tanker og handlinger vil ikke bære den rigtige karakter, og deres indflydelse være ødelæggende for det gode. Vor handlinger har en tosidig indflydelse; for de påvirker andre såvel som os selv. Den indflydelse vil hverken være en velsignelse eller forbandelse for dem som vi omgås. Hvor lidt påskynder vi dog denne kendsgerning! Handlinger danner vaner, og vaner karakter, og hvis vi ikke vogter os mod vore handlinger, vil vi ikke være udrustet til at forene os med himmelske agenter i frelsesarbejdet, eller være forberedt på at indtage de himmelske boliger som Jesus er gået bort for at forberede; for ingen vil være der uden dem som har overgivet deres vilje og vej til Guds vilje og vej. Han hvis karakter er forsøgt, som har stået trængslens prøvelse, som har del i guddommelig natur, vil være iblandt dem som Kristus erklærer for velsignede.    
Uden Kristus kan vi ikke gøre noget. De ringe principper i retskaffenhed, dydighed og godhed er alle fra Gud. At din pligt udføres samvittighedsfuldt, med kristuslignende sympati, kærlighed for sjæle og kærlighed for din egen sjæl, fordi du tilhører Gud, og du er blevet købt med Kristi dyrebare blod, vil du gøres til en medarbejder sammen med Gud og du begaves med overbevisende og dragende kraft. Du må respektere din egen tro for at kunne introducere den succesrigt for andre. Ved eksempel såvel som forskrift, må du vise at du har ærefrygt for din tro, taler ærbødigt om hellige ting. Lad aldrig noget letsindigt og spøgende udtryk undfly fra dine læber når du citerer skriften. Når du tager bibelen i dine hænder, så husk på at du er på hellig grund. Engle er omkring dig, og kunne dine øjne åbnes, ville du kunne se dem. Lad din optræden være sådan at du vil efterlade indtryk på alle sjæle som du omgås, at en ren og hellig atmosfære omgiver dig. Et tomt ord, en spøgende latter kan rette en sjæl i en forkert retning. Konsekvenserne er frygtelige at ikke have en stadig forbindelse med Gud.    
Hold dig fra alt ondt. Almindelige synder, uanset hvor ubetydelige de bliver anset for at være, vil svække din moralske sans og udslette de indre indtryk som Helligånden efterlader. Tankernes karakter efterlader sit aftryk i sjælen, og alle lave samtaler forurener sindet. Alt ondt virker til deres ruin som begår det. Gud kan og vil tilgive den angrende synder, men selv om han er tilgivet så er sjælen skadet; kraften i den ophøjede tanker som er mulig for det uskadede sind, er ødelagt. Igennem alle tider bærer sjælen disse ar. Lad os søge efter den tro der arbejder igennem kærlighed og renser hjertet så vi kan repræsentere Kristi karakter til verden.  

15 12 1891 Review and Herald Verdens visdom kendte ikke Gud   
Guds sandhed er uendelig, kan udvide sig til uendelige vidder, og jo mere vi tænker over det, des mere vil dens herlighed vise sig. Sandheden er blevet åbnet for os, og dog gælder Paulus' ord til galaterne os. Han siger: "I uforstandige galatere! hvem har forhekset jer, I, hvem Jesus Kristus blev malet for øje som korsfæstet? Dette ene vil jeg have at vide af jer: var det i kraft af lovgerninger, I modtog Ånden, eller ved i tro at høre? Er I da så uforstandige? I begyndte i Ånd; vil I nu "fuldende i kød"? Har I da oplevet så meget til ingen nytte? hvis det da var til ingen nytte."    
"Uden mig," siger Kristus, "kan i intet gøre." Dem som påtager sig at fremføre arbejdet i deres egen styrke vil det visselig mislykkes for. Uddannelse alene kan ikke udruste et mennesket til et sted i værket, vil ikke sætte ham i stand til at få kundskab til Gud. Hør hvad Paulus siger om denne sag: " Thi Kristus har ikke sendt mig for at døbe, men for at forkynde evangeliet ikke med visdom i tale, for at Kristi kors ikke skulle tabe sin kraft. Thi ordet om korset er vel for dem, som fortabes, en dårskab, men for os, som frelses, er det en Guds kraft. Thi der står skrevet: "Vismændenes visdom vil jeg lægge øde, og de kloges klogskab vil jeg gøre til intet." Hvor er nu vismændene? hvor er nu de skriftkloge? hvor er denne verdens ordkæmpere? Har Gud ikke gjort verdens visdom til dårskab? Thi da verden med al sin visdom ikke kendte Gud i hans visdom, besluttede Gud, ved prædikenens dårskab at frelse dem, som tror."     
Igennem de mørke tidsaldre, i hedenskabets midnat, lod Gud mennesker prøve eksperimentet at finde Gud ved deres egen visdom, ikke for at demonstrere deres uduelighed for at han bliver tilfreds, men så at mennesker selv skan se at de ikke få kundskaber om Gud og Jesus Kristus hans Søn, kun gennem åbenbaring af hans ord ved Helligånden. Da Kristus Jesus kom til verden, var eksperimentet blevet prøvet til fulde, og resultatet var tydeligt at verden ikke kendte Gud ved sin visdom. Endog i menigheden, har Gud ladet mænd prøve deres egen visdom i denne sag, men når en krise viser menneskers fejlbarligheder, har Gud oprejst Sig mægtigt for at forsvare hans folk. Da kirken var på sit nederste, da trængsler og undertrykkelser kom over hans folk, ophøjede han mægtigere dem ved en tydelig udfrielse. Da upålidelige lærer kom ind blandt folk, fulgte svagheden efter, Guds folks tro synes at aftage, men Gud opvækkede og rensede sin midte og de prøvede og oprigtige blev løftet op.    
Der er tidspunkter hvor frafalder kommer ind i rækkerne, hvor kærligheden lades ude af deres hjerter, som har holdt trit med deres guddommelige leder. Guds folk skiller sig ud fra deres styrkes kilde, og stolthed, forfængelighed og ødselhed og opvisninger er følgerne. Der er afguder inden i og uden for; men Gud sender Trøstermanden som syndsirettesætteren, så hans folk kan advares mod deres frafald, og irettesættes for deres frafald. Når hans dyrebare kærlighed viser sig sin anerkendelse i taknemmelighed og påskønnelse, vil Herren udgyde trøstens balsam og glædens olje.    
Når mennesker ledes til at indse at deres menneskelige beretninger er at for kortsigtede, og overbevises om at deres visdom blot er tåbelighed, så er det at de vender sig til Herren for at søge ham af hele hjertet, så de må finde ham.    
Jeg er blevet vist at alle menigheder iblandt os behøver Guds Ånds dybe bevægelser. Åh, vi ville vise mennesker hen til Golgatas kors. Vi ville bede dem se hen til ham, som deres synder har gennemstunget. Vi ville bede dem se verdens Forløser, som lider straffen for deres overtrædelse af Guds lov. Dommen lyder, at "den sjæl, der synder, den skal dø." Men på korset ser synderen Faderens enbårne Søn dø i hans sted og give overtræderen liv. Alle intelligensvæsener på jorden og i himmelen bliver kaldet til at se, hvor stor en kærlighed Faderen har vist os, at vi må kaldes Guds børn. Enhver synder kan se og leve. Betragt ikke Golgata med et ligegyldigt, tankeløst sind. Kan det være, at englene skal se ned på os, genstandene for Guds kærlighed, og se os kolde, ligegyldige, upåvirkede, mens himmelen i forundring ser det vældige genløsningsværk for at redde en falden verden og ønsker at få indblik i Golgatas kærligheds og smertes mysterium? Engle ser i forundring og forbløffelse på dem, for hvem så stor en frelse er blevet tilvejebragt, og forundres over, at Guds kærlighed ikke vækker dem og fører dem til i melodiske toner at udøse taknemmelighed og tilbedelse. Men det resultat, som hele himmelen spejder efter at se, bliver ikke set blandt dem, som bekender sig til at være Kristi efterfølgere. Beredvilligt snakker vi med kærlige ord om vores venner og familier, og dog er vi så langsomme til at tale om ham, hvis kærlighed, fremsat for os i Kristi korsfæstelse, ikke har nogen lige.    
Vor himmelske Faders kærlighed i form af hans enbårne søns gave til verden, er nok til at inspirere enhver sjæle, blødgøre ethvert hårdt og kærlighedsløst hjerte til sønderbrydelse og ømhed, og alligevel skal himmelske intelligensvæsener se en følelsesløs kærlighed i dem Kristus døde for, en hjertehårdhed og ikke skyggen af taknemmelighed og hengivenhed til alle gode tings Giver? Skal ting af mindre betydning tage alle menneskets kræfter, og Guds kærlighed ikke gengældes? Skal retfærdighedens sol skinne forgæves? I synet af hvad Gud har gjort, kunne hans forlangender så blive mindre på jer. Har vi hjerter som kan berøres, og blive indprentet af guddommelig kælighed? Er vi villig til at være udvalgte kar? Har Gud ikke sine øjne på os, og har han ikke påbudt os at udsende hans lysets budskab? Vi behøver en større tro. Vi må vente, vi må våge, vi må bede, vi må arbejde, bede indstændigt at Helligånden må udgydes overmådeligt over os, så vi kan være lys i verden.    
Jesus så på verden i sin faldne tilstand med en uendelig medynk. Han påtog sig selv menneskelighed, så han kan berøre og højne menneskeheden. Han kom for at søge og frelse det som var fortabt. Han nåede menneskelig ulykke og ve's dybeste dybder, for at tage mennesker som han fandt det, et væsen der var besmittet af fordærv, degenereret med ondskab, fordærvet af synd, og forenet med Satan i frafaldet, og ophøje det til at sidde på hans trone. Men der stod skrevet om ham at han "vansmægter, udmattes ikke, før han får sat ret på jorden," og han gik ud på selvfornægtelsens og selvopofrelsens sti, og gav os et eksempel, som vi skal følge i hans fodspor. Vi bør arbejde ligesom Jesus gjorde, forlade vor egne forlystelser, vende bort fra Satans lokkemidler, foragtelige lethed, og afstå selviskhed, så vi kan søge og frelse det som er tabt, bringe sjæle fra mørke til lyset, til Guds kærligheds solskin. Vi er blevet hvervet til at gå og forkynde evangeliet for al skabningen. Vi skal bringe de fortabte nyhederne om at Kristus kan tilgive synd, kan fornye naturen, kan iklæde sjælen i hans retfærdighedsklædninger, bringe synderen til hans rette sind, og undervise ham og udruste ham til at være medarbejder sammen med Gud.    
Den omvendte sjæl lever i Kristus. Hans mørke går bort, og et nyt og himmelsk lys skinner i sjælen. "Vismand indfanger sjæle." "De forstandige skal stråle som himmelhvælvingens glans, og de, der førte de mange til retfærdighed, skal lyse som stjerner evigt og altid." Hvad gøres der ikke i menneskers samarbejde med Gud, er et arbejde som aldrig går tabt, men holder igennem evige tider. Han som gør Gud til sin visdom, som vokser mands modenhed i Kristus Jesus, vil stå op for kongerne, overfor verdens såkaldte store mænd, og vise pris til ham, som har kaldt ham ud af mørke, til hans underfulde lys. Videnskab og litteratur kan ikke give det lys i menneskers formørkede sind, som det herlige evangelium om Guds Søn kan bringe. Alene Guds Søn kan gøre det store arbejde med oplyse sjælen. Ikke mærkeligt at Paulus udbryder: "Jeg skammer mig nemlig ikke ved evangeliet, thi det er en Guds kraft til frelse for enhver, som tror, for jøde først og så for græker." (Rom 1,16) Kristi evangelium bliver personligt for dem som tror, og gør dem til levende breve, kendt og læst af alle mennesker. På denne måde går gudsfrygtens surdej igennem skaren. De himmelske intelligensvæsener er i stand til at se storhedens sande elenemter i karakter, for kun godhed værdsættes som virksomhed hos Gud.    
"Uden mig," siger Kristus, "kan I intet gøre." Vor tro, vort eksempel, må fremholdes mere helligt end det er tidligere. Guds ord må studeres som aldrig før; for det er det dyrebare offer som vi må bringe til mennesker, for at de kan lære fredens vej, og få det liv som måler sig med Guds liv. Menneskelig visdom der er så eksalteret så meget blandt mennesker, synker til ubetydelighed for den visdom som udpeger vejen og sætter dem op, så at Herrens løskøbte kan vandre på den. Kun bibelen kan gøre at livets sti kan skelnes fra den brede vej, der leder til fortabelse og død.  

22 12 1891 Review and Herald Ingen kaste hos Kristus.   
Den mest fremtrædende engel i himmelen ville ikke have magtet at betale løsesummen for et eneste fortabt menneske. Keruber og serafer har kun en sådan herlighed og ære som Skaberen giver sine skabninger. Menneskets forsoning med Gud kunne kun gennemføres af en mellemmand som var ligestillet med Gud og havde de egenskaber som ville give ham den nødvendige værdighed til at forhandle med Gud overfor en falden verden. Menneskets stedfortræder og pant må have menneskets natur og have forbindelse med menneskeheden som han skal repræsentere. Som Guds sendebud må han have del i guddommelig natur og have forbindelse med den evige Gud for at kunne åbenbare ham for verden og være mellemmand mellem Gud og mennesker.     
Det var kun Kristus som kunne opfylde disse krav. Idet han klædte sin guddom i menneskelighed, kom han til jorden for at blive kaldt Menneskesønnen og Guds Søn. Han var mellemmand for menneskene og sendebud for Gud. Som menneskenes mellemmand kunne han på deres vegne fylde lovens krav til retfærdighed og som Guds repræsentant skulle han åbenbare Guds karakter for en falden menneskehed.     
Som verdens frelser havde han kraft til at drage mennesker til sig, fjerne deres angst, sprede mørket de var i, inspirere dem med håb og mod og sætte dem i stand til at tro at Gud var villig til at tage imod dem på grund af deres guddommmelige stedfortræders fortjeneste. Vi som er genstand for Guds kærlighed, burde altid være fyldt med taknemmelighed fordi vi i himmelen har en mellemmand, en talsmand og bønhører som fører vor sag hos Faderen.     
Vi har alt hvad vi behøver for at kunne tro på Gud og have tillid til ham. Når en jordisk konge ville give sit største pant på at han mente det, at holde sit ord, så gav han sit barn som gidsel indtil løftet var opfyldt. Læg mærke til Faderens pant på sin trofasthed. Da han ville forsikre menneskene om at hans beslutning var uigenkaldelig, lod han sin enbårne Søn komme til verden for at tage menneskelig natur, ikke kun for nogle få korte leveår, men for at han skulle beholde dens natur i himmelen, som et evigt pant på Guds trofasthed. Åh, dyb af rigdom og visdom og indsigt og kærlighed hos Gud. "Se hvor stor kærlighed Faderen har vist os, at vi må kaldes Guds børn og vi er det! Derfor kender verden ikke os, fordi den ikke kender ham." (1Joh 3,1).     
Ved tro på Kristus bliver vi medlemmer af den kongelige familie, Guds arvinger og Kristi medarvinger. I Kristus er vi eet. Når vi får øje på Golgata og ser kongesønnen som lider der, han som i menneskets natur og på menneskets vegne har lovens forbandelse, forsvinder alle nationale og sekteriske forskelle og al klasse og racestolthed. Lyset fra Guds trone som skinner på Golgata kors, gør for altid en ende på de race- og klasseskel som mennesker har skabt. Folk fra alle samfundslag bliver medlemmer af en eneste stor familie, børn af himmelens konge, ikke ved den magt verden giver, men på grund af Guds kærlighed, han som gav Jesus til et liv i fattigdom, sorg, lidelse og ydmygelse og til en skammelig og smertefuld død, for at han skulle føre mange sønner og døtre til herlighed.     
Det er ikke menneskets position, verdslig visdom, kvalifikationer eller evner som har værdi i Guds øjne. Intellektet, forstanden og evnerne er gaver fra Gud som skal bruges til hans ære og til at opbygge hans evige rige. Det er den åndelige og moralske karakter som betyder noget i himmelens øjne og som vil overleve graven og blive herliggjort med udødelighed i al evighed. Verdens konger som blev så højt æret, vil aldrig komme frem fra den grav de blev lagt i. Rigdom, ære og visdom hos mennesker som tjente fjendens sag, kan ikke give nogen arv, position eller ære i den kommende verden. Kun de som har værdsat Kristi nåde som gjorde dem til Guds arvinger og Jesu Kristi medarvinger, vil stå op fra graven og bære Frelserens billede. 1På fast grunn 254    
Alle som bliver fundet værdige til at blive regnet som medlemmer af Guds familie i himmelen, vil betragte hverandre som Guds sønner og døtre. De forstår at de får styrke og tilgivelse fra den samme kilde, fra Jesus Kristus som blev korsfæstet for deres synder. De ved at de må vaske deres karakters klæder, i hans blod for at kunne blive godkendt af Faderen i hans navn, hvis de ønsker at være med i de helliges forsamling, klædt i retfærdighedens hvide klæder.     
Eftersom Guds børn er ét i Kristus, hvordan ser Jesus på kaste, på forskellene i samfundet, på skellet mellem et menneske og dets medmenneske på grund af farve, race, stilling, rigdom, herkomst eller det, man har opnået? Hemmeligheden bag enhed findes i ligestillingen mellem Kristi tilhængere. Årsagen til al splittelse, strid og uoverensstemmelse findes i adskillelse fra Kristus. Kristus er midtpunktet, som alle burde tiltrækkes hen imod; for jo nærmere vi kommer midtpunktet, jo nærmere vil vi komme hinanden i følelse, sympati og kærlighed, idet vi vokser til Jesu karakter og billede. Hos Gud er der ikke personsanseelse.    
Jesus vidste hvad verden kunne tilbyde, men han var ikke optaget af det. Med sin sjæls storhed, sin ophøjede karakter og sin principfasthed var han højt hævet over verdens skik og brug. Profeten siger at "foragtet og opgivet af mennesker, en lidelsernes mand, kendt med sygdom, én man skjuler sit ansigt for, vi regnede ham ikke for noget." (Es 53,3). Alligevel kunne han være blevet regnet med blandt de fornemste på jorden. De mest højtstående ville have søgt hans gunst, havde han nedværdiget sig til at tage imod deres hyldest, men han ønskede ikke menneskers ros. Han var upåvirket af al menneskelig indflydelse. Rigdom, position, verdslig rang og menneskelig storhed, han som ikke havde nogen jordisk glans og pragt, som ikke var optaget af luksus og ikke smykkede sig med noget andet en ydmyghed.     
De små i samfundet, de fattige, de bekymrede og sliderne fandt ikke noget i Jesu liv og eksempel som tydede på at han ikke kendte til deres vanskeligheder og stressede situation - og ikke kunne føle med dem i deres fattigdom og bekymringer. Hans beskedne dagligliv i små kår passede sammen med hans ringe fødsel og forhold. Den evige Guds Søn, Herren over liv og herlighed, ydmygede sig og nedværdigede sig til et liv i små kår, så ingen skulle behøve at føle at de ikke havde ret til at komme til ham. Han tog imod alle. Han udvalgte ikke nogle få venner til fordel for andre. Det bedrøver Den Hellige Ånd når fordom lukker af mellem mennesker, særligt iblandt dem som bekender sig til at være hans børn.     
Kristus kom for at give verden et eksempel på, hvad fuldkommen menneskelighed kan være, når den er forenet med guddommelighed. Han viste verden en ny form for storhed ved den nåde, godhed og kærlighed han lagde for dagen. Han gav menneskene en ny forståelse af Gud. Som menneskehedens overhoved underviste han menneskene om principperne for Guddommens styrelse. Han viste hvordan det er muligt, både at være nådig og retfærdig. Men denne forening af nåde og retfærdighed indebar ikke noget kompromis med synden, eller at det var muligt at sætte retfærdigheden til side. Men ved at et hvert af disse guddommelige principper fik sin forudbestemte anvendelse, kunne der blive vist barmhjertighed når syndige, ubodfærdige mennesker måtte straffes. Det var ikke nødvendigt at sætte medlidenhed og godhed ud af kraft.    
Alt dette kunne lade sig gøre, fordi Kristus tog fat på menneskets natur og tog del i de guddommelige egenskaber og satte sit kors op mellem menneskelighed og guddommelighed, idet han byggede bro over den kløft, der adskilte synderen fra Gud. "Det er jo ikke engle, han tager sig af, men det er Abrahams efterkommere, han tager sig af. Derfor måtte han i ét og alt blive som sine brødre, for over for Gud at blive en barmhjertig og trofast ypperstepræst, der kunne sone folkets synder. For som den, der selv er blevet fristet og har lidt, kan han hjælpe dem, der fristes" (Hebr 2,16-18). For vi har ikke en ypperstepræst, der ikke kan have medfølelse med vore skrøbeligheder, men en, der er blevet fristet i alle ting ligesom vi, dog uden synd." (Hebr 4,15) "For enhver ypperstepræst, som tages blandt mennesker, indsættes til på menneskers vegne at gøre tjeneste for Gud ved at frembære gaver og slagtofre for deres synder. Han kan føle med de uvidende og vildfarende, fordi han også selv er et skrøbeligt menneske og derfor må frembære syndoffer for sig selv som for folket. Den værdighed kan ingen selv tage, man må ligesom Aron kaldes af Gud. Således gav heller ikke Kristus tillagt sig selv den ære at være ypperstepræst, men det gjorde Gud, som sagde til ham: "Du er min søn, jeg har født dig i dag." (Hebr 5,1-5). Sådan som han også siger på andre steder: Du er en præst for evig efter Melkesediks orden. Og han har i sit jordelivs dage med høje råb og tårer opsendt bønner og nødråb til ham, der kunne frelse ham fra døden, og han blev bønhørt og friet fra sin angst. Skønt han var Søn, lærte han lydighed af det, han led, og da han havde nået fuldendelsen, blev han ophav til evig frelse for alle, som er lydige mod ham."     
Jesus kom for at bringe moralsk kraft og forene den med menneskelig anstrengelse, og under ingen omstændigheder skal hans efterfølgere tillade sig selv at tabe Kristus af syne, som er deres eksempel i alle ting. Han sagde: "Og jeg helliger mig selv for dem, for at også de må være helligede ved sandheden." Jesus fremstiller sandheden for sine børn, så de må betragte den, og ved at betragte den kan de blive forandret, idet de bliver forvandlede ved hans nåde fra overtrædelse til lydighed, fra urenhed til renhed, fra synd til hjerte-hellighed og livets retfærdighed.  
 
23 02 1892 Review and Herald Hellige dem ved din sandhed    
 Helliggørelsens arbejde begynder i hjertet og vi må komme i et sådant forhold til Gud, at Jesus kan danne os i sin guddommelige støbeform. Vi må tømme os for selvet for at give plads for Jesus, men hvor er der mange, hvis hjerte er så fuldt af afguder, at de ikke har plads til verdens forløser. Verden holder menneskenes hjerter fangne. De koncentrerer deres tanker og interesse om forretning, stilling og familie. De holder fast på deres meninger og vaner og dyrker dem som afguder i sjælen; men vi kan ikke tillade os at overgive os til selvets tjeneste, holde os til vor egne veje og ideer, og udelukke Guds sandhed. Vi må tømmes for selvet; men det er ikke det eneste fornødne, for når vi har givet afkald på vore afguder, må tomrummet udfyldes med noget andet. Hvis hjertet efterlades trøsteløst, og tomrummet ikke dækkes, vil det være i hans tilstand, hvis hus var "tomt, fejet og ryddet," men uden at nogen gæst bor i det. Den onde ånd tog syv andre onde ånder, ondere end sig selv, og de gik ind og boede der; og den sidste tilstand var værere end den første.    
Når du tømmer dit hjerte for alt selvisk, må du modtage Kristi retfærdighed. Grib den i tro; for du må have Kristi sindelag og ånd, så du kan gøre Kristi gerninger. Hvis du åbner dit hjertes dør, vil Jesus udfylde tomrummet med Helligåndens gave og du kan blive et levende vidne i dit hjem, i menigheden og i verden. Du kan sprede lyset, fordi Retfærdighedens Sols klare stråler skinner på dig. Dit ydmyge liv, din hellige samtale, din retskaffenhed og helstøbte karakter vil fortælle dine omgivelser, at du er et Guds barn, arving til Himmelen, at du ikke gør verden til din blivende bolig, men at du er en pilgrim og en fremmed her, der søger et bedre land, det himmelske, lever med øjnene <i>kun</i>rettet på Guds herlighed.    
Da Jesus kom til denne verden, fandt han at tidens ting havde taget menneskers hjerter i besiddelse, og optaget menneskenes sind så påskyndelsen af de evige realiteter blev udelukket. Jesus foragtede ikke verden, for han har gjort verden; men planlagde ikke at hans børn skal centrere deres håb og hengivenhed på jordiske ting, som vil forgå. Han sætter verden i anden række efter ting der angår fremtiden, evigt liv. Da Jesus kom til jorden, var verden dækket af vildfarelsens og overtroens mørke, og menneske havde mistet de evige interesser af syne, og Jesus delte mørket med sin retfærdigheds hvide stråler, og evigheden ville kunne ses, så mennesker ikke taber deres interesse for det liv, der måler sig med Guds lov, at timelige ting ikke får overvægt og overgår den overmådelige vægt af herlighed.    
For at holde verden på den rette afstand er det nødvendigt at have mere end en tilfældig, formel tro på Kristus. Mange ville sige ja til; at Jesus var Guds Søn, uden at besidde den frelsende tro. Jesus må være alt for sjælen: Du må tro på ham som din personlige og fuldkomne frelser; for tager du ham ikke for det han er, - en fuldkommen Frelser, - vil du ikke kunne repræsentere ham for verden sådan som han er. Overalt i kristendommens menigheder er der en åndelig mangel; en manglende livsvigtig gudsfrygt, og dem som bekender religion er mange af dem som tørre ben. De behøver Guds ånds åndepust over dem, så de må få liv. Det er fordi Helligåndens hjælp ikke forenes med menneskers bestræbelser, at der ikke er sand dydighed i kirken, for Helligånden skal overbevise verden om synd, om retfærdighed og om den kommende dom. Men selv i menigheden tillades synd hos vore brødre. Mennesker er ikke trofaste til at irettesætte det onde hos Kristi bekendende tjenere. Den ene går ikke sammen med den anden i kærlighedens og sagtmodighedens ånd, forsøger at genoprette disse, som fejlagtige i troen. De går ikke den fejlende og siger: "Min broder, du repræsenterer ikke Kristi karakter. Du udviser ikke hans selvfornægtelse og selvopofrelse. Du behøver hjertets ømhed, Kristi høflighed, så du kan vise den belevenhed som Kristus har givet os i sit ord." Men i stedet for at gå til dine brødre, når du ser karaktermangler, går du til andre og taler om deres ufuldkommenheder. Dette er ikke opfyldelse af Kristi befalinger.     
Selvom vi behandler vore brødre venligt og elskeligt, skal vi kun følge dem så vidt som de følger Kristus. Vi skal forme vore liv efter den guddommelige Model. Vi kan ikke tillade os at efterligne andre. Vi kan ikke tillade os at måle os selv med menneskelige standarder. Menneskenes standarder er lige så forskellige som de mennesker der gør dem. En har den ene standard, og den anden har den anden. Du kan kopiere nogle vis standard du betragter som fuldkommen, men falder under hans eksempel; og nogle andre kan efterligne dig, og falde for mærket; og derved tages menneskers ufuldkommenheder med, og måle dig selv med dig selv, viser det dig at du ikke er klog. Helligheden er gået tabt af dit arbejde, og vi påskønner ikke de guddommelige realiteter som vi burde, fordi vi har mistet Jesus af syne, og fæstnet vore øjne på menneskeligheden. Vi må vågne op af søvne, så Kristus må give os liv; for vi kan ikke tillade os at leve i en sløv tilstand. Vi må blive repræsentanter for vor guddommelige Mester.    
Kristus sagde: " Og jeg helliger mig selv for dem, for at også de må være helligede ved sandheden." Vi er et skuespil for verden, for engle, og for mennesker. Engle og menneske lægger mærke til os og ser af hvilken ånd vi er af, og se om vi møder himlens anerkendelse. Du kan føle at du ikke kan imødekomme himmelsens anerkendelse. Måske siger du: "Jeg blev født med en naturlig tilbøjelighed mod dette onde, og jeg kan ikke sejre." Men vor himmelske Fader har tilvejebragt enhver foranstaltning, hvorved du kan blive i stand til at sejre over enhver vanhellig tilbøjelighed. Du skal sejre, ligesom Kristus sejrede på dine vegne. Han siger: "Den, der sejrer, ham vil jeg lade sidde sammen med mig på min trone, ligesom også jeg har sejret og taget sæde hos min Fader på hans trone." Det var synd, der bragte menneskeslægten i fare; og før mennesket blev skabt, blev foranstaltningen tilvejebragt, så hvis mennesket ikke bestod prøven, ville Jesus blive dets offer og sikkerhed, så mennesket kunne blive forligt med Gud ved tro på Kristus, for Kristus var Lammet, "der fra verdens grundlæggelse blev slagtet." Kristus døde på Golgata, så mennesket kunne få kraft til at sejre over sine naturlige tilbøjeligheder til synd. Men nogen siger: "Kan jeg ikke få min vilje og selv handle?" Nej, du kan ikke få din vilje og komme ind i himmelens rige. Ingen "min vilje" vil være der. Ingen menneskelige veje vil finde plads i himmelens rige. Vore veje må fortabe sig i Guds veje.    
Abraham var et menneske som holdt sig på Herrens vej, og han kaldes for trofasthedens fader, Guds ven. Gud sagde om Abraham: "Jeg har jo udvalgt ham, for at han skal pålægge sine børn og sine efterkommere at vogte på Herrens vej ved at øve retfærdighed og ret, for at Herren kan give Abraham alt, hvad han har forjættet ham." Følger fældre og mødre Abrahams eksempel, eller føjer de børnene i deres onde veje, og glemmer at de er yngre medlemmer af Herrens familie?    
Mødre, I burde begynde at opdrage jeres børn når de er spæde i jeres arme. Fra barndom til ungdom, fra ungdom til manddom, bør I oplære jeres børn til familien der oppe. Gud ønsker ikke at I skal bruge tid på at pynte jeres klæder og dekorere jeres hjem, og så forsømme opdragelsen af jeres børn. I bør tage jderes børn med ud i haverne, og vise dem de smukke blomster som Gud har gjort. Gud er den store mesterkunster, og de blivder som menneske kunstere kan male og verden beundrer, er kun svage efterligninger af Guds værker. Gud udfører dagligt mirakler, for os ved at folde blomsterne ud; for ingen menneskehand kan male så pæne penselstrøg, eller forme så nydelige planter. Alt dete taler om den guddommelige Kunstners værk, og enhver blomst er udtryk for Guds kærlighed i os. Gud har planlagt at vi skal være lykkelige. Han har dækket jorden med den smukke grønne friskhed; for han vidste at denne farve ville være smuk for vore sanser. Enhver smuk ting i naturen er et tegn på Guds kærlighed og omsorg. Så tag jeres børn ud i den frie luft under himlenes tronhimmel, under de ædle træer, i haver, og peg dem gennem naturen op til natuens Gud. Få deres tanker til at dvæle ved Guds værker i naturen, så de kan lære at elske ham i deres barndom og ungdom. Træt dem ikke med lange bønner og kedelige formaninger, men lær dem at være lydig mod Guds lov. Lær dem at være venlige og høflige, fortæl dem at hvis de ubehøvlede og hadske i deres temperament, kan de ikke gå ind i himlens rige hvor alt er fred og kærlighed. Vi er her for at blive oplært til familien deroppe.  

22 03 1892 Review and Herald "Det er ikke op til dig at kende tider og stunder." [Prædiken i Lansing, Mich., 5. Sept. 5, 1891.]    
 "For dem havde han også, efter sin lidelse, med mange beviser fremstillet sig som den levende, idet han viste sig for dem i fyrretyve dage og talte om, hvad der hører Guds rige til. Og engang, da han holdt måltid sammen med dem, bød han dem ikke at vige fra Jerusalem, men oppebie det, som Faderen havde forjættet, "og som I," sagde han, "har hørt mig tale om. Thi Johannes døbte med vand; men I skal om ikke mange dage døbes med Helligånden." Medens de nu var samlede, spurgte de ham og sagde: "Herre! er tiden nu kommet, da du vil genoprette Riget for Israel?"    
Disciplene var ivrige efter at få at vide nøjagtigt hvornår Guds rige ville blive oprettet. Men Jesus forklarede dem at de ikke kunne få tid og time at vide, for det har Faderen ikke åbenbaret. Det var ikke nødvendigt for dem at vide hvornår Guds rige ville blive genoprettet. De skulle følge Mesteren og de skulle bede, vente, våge og arbejde. De skulle være et billede af Kristi karakter for verden. Det som hørte med til en god kristen erfaring på den tid, hører også med i dag. "Han svarede: Det er ikke jeres sag at kende tider eller timer som Faderen har fastsat af egen magt. "Men I skal få kraft, når Helligånden kommer over jer." Hvilken opgave ville de have når de havde modtaget Den Hellige Ånd? "I skal være mine vidner både i Jerusalem og i hele Judæa og Samaria og lige til jordens ende". (Apg 1,8).    
Det er denne opgave vi også har. I stedet for at leve i forventning om, at der skal komme en tid med store åndelige oplevelser, må vi udnytte de muligheder vi har for at mennesker kan blive frelst. I stedet for at anstrenge os med forsøg på at finde ud af de tider og timer, Faderen har fastsat af sin egen magt, men ikke åbenbart for mennesker, må vi overlade os til Den Hellige Ånds ledelse så vi kan fylde dagens opgaver og uddele livets uforfalskede brød til mennesker som går fortabt fordi de ikke kender sandheden.     
Satan er altid rede til at fylde sindet med teorier som vil lede mennesker bort fra sandheden for vor tid og dermed gøre dem uskikket til at forkynde den tredje engels budskab for verden. Det har altid været sådan, for Frelseren måtte ofte irettesætte dem som forsøgte at forstå det Herren ikke havde åbenbart. Jesus var kommet til verden for at meddele betydningsfulde sandheder og han ønsker at få menneskene til at forstå at de må tage imod og følge hans bud og undervisning og udføre dagens pligter. Hans budskab indeholdt kundskab som havde betydning for deres daglige liv.     
Jesus sagde: "Og dette er det evige liv, at de kender dig, den eneste sande Gud og ham, du har udsendt, Jesus Kristus". (Joh 17,3) Alt hvad der blev sagt og gjort, havde dette ene mål for øje: at befæste sandheden i deres sind så de kunne få evigt liv. Jesus kom ikke for at forskrække menneskene ved at forkynde at der skulle komme en tid med store hindringer, men han kom for at undervise og frelse det som var fortabt. Han kom ikke for at vække og tilfredsstille nysgerrigheden, for han vidste at dette kun ville skærpe appetitten på det mærkelige og fantastiske. Hans mål var at meddele kundskab som kunne sætte mennesker i stand til at vokse i åndelig styrke og gå frem på lydighedens og den sande helligheds vej. Han gav den undervisning som de behøvede for det daglige liv og åbenbarede sandheden som kunne bringes videre til andre i den samme situation. Han gav ikke menneskene nye åbenbaringer, men han åbnede deres sind for de sandheder som så længe havde været fordunklet på grund af de skriftlærde og præsternes falske lære. Jesus sørgede for at Guds ord kom tilbage til den betydning det havde da det blev givet til patriarker og profeter. Og efter at have givet sin dyrebare undervisning til menneskene, lovede han at sende Den Hellige Ånd som skulle minde dem om alt det han havde sagt.     
Vi står dagligt i fare for at gå ud over det enkle evangelium. Mange har et stærkt ønske om at finde noget uoriginalt som kan vække verden og løfte menneskene op i en åndelig ekstase og på den måden give dem en helt ny erfaring. Der er sikkert nok behov for en ny erfaring, for betydningen af sandheden for vor tid, bliver ikke forstået som den skulle. Men den forandring vi behøver, er at få vort hjerte fornyet og det kan vi kun opnå ved, at den enkelte af os søger Gud om den velsignelse og kraft han kan give og ved at bede inderligt om, at hans nåde må blive ny over os og vi må blive nye mennesker. Dette er den forandring vi behøver for i dag og vi må bede inderligt og udholdende om, at vi må få del i den. Vi må vide med sikkerhed, hvilke skridt vi vil tage på vejen mod himmelen.    
Jesus gav disciplene sandheder som de hverken forstod betydningen af, eller værdsatte som de burde og det samme er tilfældet blandt Guds folk i dag. Vi kommer også til kort. Vi fatter ikke storheden og skønheden i det budskab Gud har givet os for denne tid. Hvis vi virkelig vokser i åndelig kundskab, så ville sandheden åbne sig for os på en måde vi i dag ikke engang kan drømme om. Men aldrig sådan at vi vil tro, at vi kan lære de tider og timer at kende som Faderen har fastsat af sin egen magt. Igen og igen er jeg blevet advaret mod fastsættelse af tid. Der vil aldrig mere komme et budskab om tid til Guds folk. Vi vil ikke få den bestemte tid at vide, hverken for udgydelsen af Den Hellige Ånd eller for Kristi genkomst.    
Jeg bladede mine papirer igennem før jeg kom til dette møde, for at se hvad jeg skulle tage med mig til Australien. Da så jeg en konvolut med denne påskrift: "Vidnesbyrd givet med hensyn til tids fastsættelse, 21. Juni 1851. Tag vare på dette." Jeg åbnede den og dette er hvad jeg fandt: "En kopi af et syn Herren gav Ellen White 21. Juni 1851 i Camden, N. Y. Herren viste mig at budskabet må forkyndes og at det ikke må indeholde nogen tidsfrist, for tidsfaktoren vil aldrig mere blive nogen prøvesten. Jeg så at nogle skabte falske forventninger ved en forkyndelse med tidsfastsættelse. Den tredje engels budskab kan stå på egne ben og behøver ikke til at blive styrket ved nogen form for tidsfastsættelse. Det vil blive ledsaget af stor kraft, gøre sin gerning og blive afsluttet i hast.    
Jeg så at nogle fik alt til at pege mod det kommende efterår. De foretog deres beregninger og sikrede sig økonomisk med sigte på den tid. Jeg så at dette var forkert og grunden var den: I stedet for dagligt at søge Gud med et inderligt ønske om at få at vide hvad han den dag ønskede de skulle gøre, så opgaven ville være fuldført inden efteråret, men uden dagligt at spørge Gud om hvad han da ønskede de skulle gøre." <p align=right><i>E. G. White.</i></p>    
<b>Kopieret i Milton, 29. juni, 1851. A. A. G.</b><br>Det var dette dokument jeg fandt da jeg sidste mandag så mine papirer igennem og her er endda et som blev skrevet om en mand som i 1884 var optaget af tidsfastsættelse. Han skrev til mange og forsøgte at bevise sine påstande. Jeg fik at vide om hans virksomhed da jeg var til årsmødet i Jackson og jeg sagde til dem som var samlet der, at de ikke skulle bryde sig om hans teorier, for den begivenhed han forudså, ville ikke finde sted. Tiden har Faderen fastsat af egen kraft. Hvorfor har Gud så ikke åbenbaret det for os? Fordi vi ikke ville gøre rigtig brug af denne kundskab, hvis han gjorde det. Det ville føre til forhold i menigheden som kunne forhindre Guds gerning med at berede et folk som kan bestå når den store dag kommer. Vi må ikke leve i en konstant spænding på grund af tidfastsættelsen. Det er ikke meningen at vi skal være optaget af spekulationer om tider og timer som Herren ikke har åbenbart. Jesus sagde at hans disciple skulle våge, men ikke på grund af en bestemt tid. Hans efterfølgere skal lytte efter ordre fra deres leder. De skal våge, vente, bede og virke når tiden for Herrens komme nærmer sig. Men ingen vil nøjagtigt kunne forudsige hvornår dette skal ske, for den dag eller time kender ingen. I vil ikke kunne sige om han kommer om et, to eller fem år. Men I må heller ikke skubbe hans komme ud på ubestemt tid, ved at sige, at det endnu kan vare ti, tyve år.    
Det er Guds børns pligt at holde lamperne i orden og lade dem lyse. De må være beredt til at møde brudgommen når han kommer tilbage fra brylluppet. I har ikke et øjeblik at spilde når det gælder frelsen som er tilvejebragt for jer. Prøvetiden går mod afslutningen. Dag efter dag bliver menneskers skæbne afgjort og selv fra denne forsamling ved vi ikke hvor mange som vil lukke deres øjne i døden og hvile i graven. Vi burde være optaget af at livet svinder så hurtigt og at vi ikke et øjeblik er trygge hvis vort liv ikke er skjult med Kristus i Gud. Det er ikke vor opgave at se frem mod en speciel tid hvor der skal gøres noget særligt for os. Vi må fortsætte vort arbejde med at advare verden, for vi skal være Kristi vidner helt til jordens yderste grænser. Overalt omkring os har vi de unge og de uomvendte og hvad gør vi for dem? Forældre, er I fyldt af den første kærligheds glød og optaget af jeres børns frelse, eller er I så optaget af dette livs bekymringer at I ikke for alvor samarbejder med Gud? Forstår I hvad Den Hellige Ånds opgave er? Ved I at det er ved Den Hellige Ånds hjælp vi kan nå menneskene omkring os? Skal I, når dette møde er slut, gå ud herfra og glemme den alvorlige appel jeg er kommet med? Overser I advarselsbudskabet og vil sandheden I har hørt, løbe ud af hjertet som vand af en knust krukke?     
Apostlen siger: "Derfor må vi så meget mere give agt på det, vi har hørt, så vi ikke glider bort fra det. For når selv det ord, der var talt ved engle, havde gyldighed og enhver overtrædelse og ulydighed fik sin velfortjente straf, hvordan skal vi da kunne gå fri, hvis vi lader hånt om en frelse så stor, at den fra først af blev forkyndt af Herren selv og senere stadfæstet for os af dem, som havde hørt ham, alt imens Gud føjede sit vidnesbyrd til ved tegn og undere og mange slags mægtige gerninger og ved tildeling af Helligånden efter sin vilje". (Hebr 2,14).     
Den tredje engels budskab øger i omfang til et højt råb og I må ikke føle at I har ret til at forsømme dagens pligter og alligevel mene at I engang i fremtiden vil modtage en stort velsignelse, når der uden nogen indsats fra jeres side vil komme en stor vækkelse. Det er i dag I må overgive jer til Gud så han kan danne jer til kar han kan glæde sig over og som er skikket for hans tjeneste. Det er i dag I må overgive jer til Gud, så I kan blive fri for egenkærlighed, misundelse, onde tanker, strid og alt som kan vanære Gud. Det er i dag I må blive renset så I kan være beredt for velsignelsen fra det høje, for sildigregnen. For sildigregnen kommer og Guds velsignelse vil fylde enhver som er renset for al urenhed. Det er nu vi må overgive os til Kristus, så vi kan blive beredt for den tid da velsignelsen kommer fra Herren, beredt til at blive døbt med Den Hellige Ånd. <p align=right><i>fortsættes.</i></p>  

12 04 1892 Review and Herald Helliggørelse ved sandheden    
 Det er gennem sandheden, ved Helligåndens kraft, vi skal helliggøres - forvandles til lighed med Kristus. Og for at denne forandring kan ske i os, må vi tage imod sandheden, helhjertet og uden forbehold, idet sindet overgiver sig helt og fuldt til dens forvandlende kraft.     
Vor karakter forkvakle og forvanskes. Fordi de ikke udvikles ordentligt bliver de ikke symmetriske. Nogle fremragende kvaliteter for forenes med ubehagelige træk, og forkerte tendenser bliver næst naturlige ved at blive føjet længe, og mange klamrer sig stædigt til deres særegenheder. Selv efter at de har bekendt sig til at følge sandheden og har overgivet sig til Kristus, giver de efter for deres gamle vaner giver selvet samme fremtrædende plads som før og bevarer deres falske forestillinger. Selv om de hævder at de er omvendte, er det tydeligt, at de ikke har overgivet sig til sandhedens forvandlende kraft.     
Disse ting skader ikke kun deres egne sjælen, men fører andre på vildspor, som ser dem som repræsentatner for sandheder de bekender at tro. Her ser vi hvorfor nogle af vore prædikanter så vel som lægmænd ikke har lavere kræfter. De har ikke overgivet sig helt til Gud. De indser ikke det syndige i at klynge sig til deres egne veje, og følge deres egne ideer, som er grove og snævre, og uden symmetri. De holder sig hårdnakket til en teori om sandheden, og prøver at give den til andre, men den er så omtåget af deres egne særheder, at dens klarhed er formørket; den ser utiltrækkende ud, og afvises for ofte.    
Dem som accepterer den upopulære sandhed må tage imod i under megen modstand. Tradition, skikke og fordomme spærrer deres sjæle for lyset. Sandhedens forsvarer må bevise deres egen karakter for dens reformerende og forvandlende kraft, ellers vil deres arbejde kun have lille effekt.    
Igen: Dem som tager naturligt imod sandheden forventer at ham som bringer ham sandheden, har de rette tanker om de generelle hovedlinjer og hvad kristen karakter udgør. Når han omgås med ham, vil være tilbøjelig til at gøre sådan som han gør. Hvis hans handlemåde er forkert, bliver de næsten ubetinget del af det onde. Hans mangler genskabes i deres religiøse erfaring. Ofte vil nogle, i deres kærlighed og ærbødighed for ham, kopiere nogle anstødelige karaktertræk fra ham som om de var en dyd. Hvis ham som fremstiller Kristus forkert, vidste hvilken skade han har gjort ved de karakterfejl som han har undskyldt og gemt på, så vil han fyldes med rædsel.    
Alle som tager imod sandheden skal stå som dens repræsentanter og forsvarere, og det samme ansvar hviler i den grad på alle menighedsmedlemmerne, uanset om det er prædikanter eller lægmænd. Enhver sjæl som tager imod sandheden bør overgive sig mest mulig til Gud, - en overgivelse der viser sig faldt på klippen og brudt i stykker. Vore gamle vaner, vore nedarvede og opdyrkede karaktertræk, må overgives til Kristi forvandlende kraft, hvis vi vil være kar til ære, og blive brugt til Mesterens brug, forberedt til enhver god gerning.    
Når Trøstermanden skal komme, og irettesætte synd, og retfærdighed, og dom, så pas på at du ikke modsætter dig Guds Ånd, og efterlades derved til mørke, uden at vide at du snubler. Er villig til at se om det skal åbenbares for dig. Opgiv din egen vilje, de særlige vaner du har som du har tilbedt, at du må tage imod sandhedens principper. Derved bliver du en gren på den Sande vin, og du vi ikke bære vilde druer eller tjørnebær, men rige klaser med dyrebare frugter, ligesom dem der vokser på stamtræet.    
Kristus sagde: "Hver gren på mig, som ikke bærer frugt, den tager han bort, og hver, som bærer frugt, den renser ham, for at den skal bære mere frugt." Hvorfor beskære den gren der allerede bærer frugt? Fordi dens slyngtråde fæstner sig på jordisk stamme, for meget af dens kraft går til at stammens og bladenes vækst, og for lidt til frugtproduktion. Vinen må skæres bort, slyngtråde der binder til jorden må skilles ad. Den må rettes mod den rigtige vej. Så vil den yde mere frugt, og mere god kvalitet.    
Johannes siger: "Lyset" - Kristus - "skinner i mørket," som er i verden, "og der er slet intet mørke i ham. . . . . Men alle dem, som tog imod ham, gav han magt til at blive Guds børn, dem, som tror på hans navn." De blev ikke født af blod, ej heller af køds vilje, ej heller af mands vilje, men af Gud." Grunden til at den ikke-troende verden ikke er frelst er at de vælger at ikke blive oplyst. Den gamle natur, som er født af blod og køds vilje, kan ikke arve Guds rige. De gamle manerer, de nedarvede tilbøjeligheder, de gamle vaner, må opgives, for dydige egenskaber er ikke noget, man arver. Den nye fødsel består i at få nye motiver, ny smag, nye tilbøjeligheder. De, som er født til nyt liv ved Helligånden, har fået del i guddommelig natur, og i alle deres livsvaner og adfærd vil de vidne om deres forhold til Kristus. Når mennesker, som bekender sig til at være kristne, fastholder alle deres fejl i karakter og naturel, i hvilken henseende er deres standpunkt da anderledes end de verdsliges? De værdsætter ikke sandheden som noget, der helliggør og forædler. De er ikke blevet fødte på ny.    
Befalingen: "Så vær da I fuldkomne, som jeres himmelske Fader er fuldkommen," var aldrig givet, hvis ikke der havde været mulighed for at vi kan blive lige så fuldkomne på vort område, som Gud er på sit. Vi må stadig gå fremad fra lys til et større lys, mens vi både holder fast ved det, vi allerede har opnået og beder om mere. Da vil vi aldrig blive efterladt i mørke. "    
Lad ingen føle at deres fremgangsmåder ikke trænger forandring. Dem som beslutter det egner sig ikke til guds arbejde, for de føler ikke nødvendigheden at presse sig mod en højere standard, og hele tiden gøre sig bedre. Ingen kan vandre sikkert med mindre de lader være med at stole på selvet, og ser hele tiden på guds arbejde, studere det med et villigt hjerte, for at se deres egne fejl, og lære Kristi vilje, og bede om at det vil gøres i og ved og gennem dem. De viser at deres tillid ikke er til dem selv, men i Kristus. De holder sandheden som en hellig rigdom, i stand til at hellige og forædle, og de søger hele tiden at bringe deres ord og veje i harmoni med dens principper. De frygter og skælver for at noget der lugter af selvet ikke bliver forgudet, og derved genproduceres deres mangler hos andre, som betror sig til dem. De søger altid at underkue sig selv, og lægge alt væk der smager af det, og lægge Kristi sagtmodighed og ydmyg i stedet. De ser op til Jesus, vokser op til ham, samler lys og nåde hos ham, så de kan sprede det samme til andre.    
Sandheden, Kristi nåde, modtages af den sjæl der aldrig stiller sig til freds med sin egen tilværelse. Den samler altid, spreder og vokser ved spredning. Den er et aktivt virkende princip. Så længe som der er syndere at frelse, søger nåde og kærlighed og sandhed efter dem. Jesus har sagt: "Og jeg når jeg er blevet ophøjet fra jorden, vil jeg drage alle til mig." Vi skal være medarbejdere sammen med ham; men vort arbejde skal opløfte Kristus. Han alene kan drage mennesker til ham.    
Tro aldrig at når du gør dit bedste, kan du af dig selv vinde sjæle til Kristus. Du må gøre det til vane at se en kraft der er udover det som kan ses med menneskers øjne, - en kraft som hele tiden arbejder på menneskers hjerter. Når du nærmer dig en fremmed, når du står ansigt til ansigt med det forhærde, forpint og sjælstrængende menneske, er Herren ved din side, hvis du virkelig har givet dig selv til ham. Han gør indtryk på hjertet. Men du kan være redskab for hans nådesarbejde. Du kan ikke nå hjerter ved blot ordformer, en papegøjeagtig gentagelse af nogle fraser. Hvad du ser må være udtryk for en personlig erfaring: Hvis glæder hjerter med opmuntrende og håbefulde ord, vil det være fordi Guds nåde og kærlighed giver dig en levende virkelighed. Det er Guds aftryk som disse sjæle skal have, ikke dit eget. Men hvis medarbejderen ikke er blevet forædlet og forvandlet kan han ikke bringe sandheden frisk frem med en styrke og kraft som vækker interesserede følelser hos dem der hører livets ord.    
Det er sand at der vil kunne findes nogle som antager sandheden på dens egne fortjenester, uanset manglerne hos dem som giver den til dem. Selvom han selv har et uhelligt hjerte, kan han bringe afgørende beviser for sandheden; og dem hvis hjerter Guds ånd har bevæget, leder dem til at hungre og tørste efter sandhed, vil med den samme Ånd lede dem til acceptere sandheden når den præsenteres. Det var ikke mennesker som gør indtrykket, men Trøstermanden, sandhedens Ånd, som Kristus har lovet at sende. Og lede hans disciple til hele sandheden. Men hvor meget mere vil ikke udrettet for sjælevinding, hvis alle der bringer sandheden var redskaber for Guds Ånds virke.    
De, til hvem budskabet bliver talt, spørger sjældent: "Er det sandt?" men: "Hvem er de mænd, der præsenterer sådanne læresætninger?" De bedømmer sandheden på baggrund af dens talsmænds karakter. Skarer vurderer den ud fra antallet af dem, som tager imod den; og spørgsmålet bliver ofte stillet som i gamle dage: "Har måske nogen af rådsherrerne troet på ham, eller nogen af farisæerne?" Vi kan ikke prale af store tal eller de riges støtte eller de store efter verdens skøn. Det er ikke her, kilden til vor styrke ligger. Gud erklærede for Israel gennem Moses: "Det er ikke, fordi I er større end alle de andre folk, at Herren har fattet velbehag til eder og udvalgt eder, thi I er det mindste af alle folk." Sandhedens sendebud må skjule sig i Jesus. Han er deres storhed, deres kraft og dygtighed. De må elske sjæle ligesom han elskede dem, være lydig ligesom han var, være venlig, fuld af sympati. De bør føre krig mod alle deres kræfter imod de mindste karakterbrister hos dem selv. De må præsentere Jesus. Lad ham vise sig i enhver handling.    
Både hos de populære menigheder og i verden er der misforståelser om vor tro. Mange falske rygter er i omløb, mange anklager er der imod dem som holder Guds bud, som verden og kirken træder under deres fødder. Men hvis sandhedslæreren er i tæt forbindelse med Gud, vil Herren selv arbejde med sindene, og indprente dem med sandhedens kraft. Det allerbedste arbejde som vi kan gøre er at komme så tæt til folk som muligt, og åbenbare arbjdet i liv og karakter, der er udvirke på vore sjæle ved Guds ånd.     
Sandhedens lærer vil have en vidtrækkende indflydelse, en indflydelse der vil være en smag af liv til liv, eller af død til død. De forskrifter som han forsvarer er det hans mest hellige pligt at adlyde. Alle sandhedens grundsætninger må bringes ind i liv og karakter. Så vil forskrift praksis gå i harmoni. "Jeg har skrevet dette til jer," sagde Jesus, " for at I skal have fred i mig" - Fred i Kristus, fred gennem tro på sandheden. Trøstermanden kaldes for sandhedens Ånd fordi der er trøst og håb og fred i sandheden. Falskneri kan ikke give den ægte fred; denne modtages kun gennem sandheden. Vi behøver himmelsk kultur og forædling. Under alle omstændigheder bør vi vise kristen sympati og dannelse. Vi bør dagligt sende vore bønner til himlen, for guddommelig nåde og kraft. Vi må bortlægge selviskhed, og søge den himmelske beskykkelse for en sagtmodig og stille ånd, der har høj pris i Guds øjne.    
Jesus bad for at hans efterfølgere måtte blive eet; men vi skal ikke ofre sandheden for at få denne enhed, for vi skal helliges gennem sandheden. Her er fundament for al sand fred. Menneskelig visdom vil forandre alt dette, erklære denne basis for snæver. Mennesker vil prøve at påvirke enheden ved at indrømme den populære mening, ved kompromis af verden, et offer at vital gudsfrygt. Men sandhed er Guds bases for enhed med sit folk.    
Helliggørelse, enhed, fred, - alt bliver vort ved sandheden. Troen på at sandheden gør at mennesker ikke bliver tungsindige og utrøstelige. Hvis du har fred i Kristus, siger hans dyrebare blod tilgivelse og håb for din sjæl. Ja mere end det, du har glæde i Helligånden, ved at tage imod de dyrebare løfter.    
Jesus siger: " I verden har I trængsel; men vær frimodige, jeg har overvundet verden." "Derfor skal verden ikke overvinde jer hvis I tror på mig. Det er en verden som jeg har besejret. Fordi jeg overvinder, hvis I tror på mig, skal I overvinde, og få evigt liv."    
Alt som Jesus har lovet, vil han opfylde; og det er til stor vanære for ham, om vi betvivler ham. Alle hans ord er ånd og liv. Accepteret og adlydt vil de give fred og lykke og forsikring for evigt. "Ikke som verden giver, giver jeg jer." Kristus erklærer at han har givet os fred; den tilhører os. Og han har talt disse ting, så vi i ham kan få det som han gennem et uendelig offer har købt os for, - som han regner for vores. Denne fred behøver vi ikke at søge i verden, for verden har ikke mulighed for at give den. Det er i Kristus. Han vil give den på trods af verden, uanset dets trusler og dekreter, dens tiltrækkende charme, og bedrageriske løfter.    
Under fremstilling af sandhed er de store lektier nødvendige for succes at lære, ikke af menneskelige forfattere, men af Kristus. Menneskenes lærdomme kan være en hjælp for medarbejdere, men ikke før han i Kristi skole har lær lektien: "Uden mig kan I slet intet gøre." Det er når I ydmyger jeg selv i Guds øjne, at han løfter jer op. Ved at beskue ham, vil I blive forandret i hans lighed, og derved viser den Kristuslignende nåde, som beviser at du er eet med ham.     
Om Trøstermanden står der skrevet: "Men når han, sandhedens Ånd, kommer, skal han vejlede jer til hele sandheden; thi han skal ikke tale af sig selv, men alt, hvad han hører, skal han tale, og det, der kommer, skal han forkynde jer." Gennem Helligånden vil Kristus gøre det mere klart for dem der tror på ham, alt det som som han har inspiret hellige mænd til at skrive om sandheden. Da Frelseren bad: "Helliggør dem gennem din sandhed," tilføjer han: "Dit ord er sandhed." Sandhedens lærere behøver at ransage ordet med stor flid. Som den fremstilles i Frelserens lignelse, skal de grave efter sandheden som efter en skjult rigdom, at de dyrebare juveler kan opdages og åbenbares for andre. Men sandhedens perler der findes i skriften kan kun opdages ved troens øjne. "Den rene af hjertet skal se Gud." De kan høre hans røst, og erkende hans kærlighed.    
Jesus siger: "Jeg er vejen, sandheden og livet." "Jeg er den stige som Jakob så, det nederste sider fast på jorden, medens toppen når op til Guds trone. Jeg er det lys som skinner på enhver sjæl, der kravler op ved mig. Jeg er livet, der indgyder tro og kærlighed, idet du bevæger dig fremad og opad."    
Al sandhed findes i Kristus. "I er fuldkommen i ham." Satan søger hele tiden på at vende menneskenes tanker bort fra Kristus. Gennem hans påfund, er menneskene blevet ophøjet, og har taget imod tillid og ære som kun tilkommer Gud. Det folk som ser på mennesker efter visdom, i stedet for at se på Gud. Og for at frelse menneskene fra ruin, er Gud blevet tvunget til at lade ham se sin egen svaghed ved at tilbageholde Helligånden, i stor mål, fra ham.    
Når Kristus er alt for os, når vor frelse beror på ham, og det er kun ved at beskue ham at vi kan håbe på at blive forvandlet, hvorfor er det så at der siges så lidt, heller ikke af dem der bekender at forkynde hans ord?    
"Vis os Faderen," sagde Filip, "og det er os nok." Jesus svarede: "Så lang en tid har jeg været hos jer, og du har ikke lært mig at kende, Filip? Den, som har set mig, har set Faderen." Jeg er "Hans herligheds afglans, det udtrykte billede af hans person." Du vil kende Gud ved at kende mig. Det er ved at forkynde Kristus og ham korsfæstet at sjælen smeltes og underlægges. Kun ved at bringe sandheden som den er i Jesus, vil vort arbejde effektivt kunne nå menneskenes hjerter.    
Løft Jesus op, I som underviser folk. Gør det klart for andre gennem din undervisning, i dine formaninger, din forkyndelse, i din sang og dine bønner, at for dig er Jesus alene hævet over alt andet. Da vil alle dine handlinger vise forvirrede, utrygge og fortabte sjæle hen til ""Guds lam, som borttager verdens synd". Vis dem et glimt af ham, så de kan leve. "  

26 04 1892 Review and Herald Kristi instruktion til Sine efterfølgere (Fortsat)    
 <i>[* Prædiken holdt i nordlige Fitzroy, Australien, 9. jan. 1892.]</i><p>(<i>fortsat</i>.)<br>Tekst.-- "Se, jeg sender jer ud som får blandt ulve. Vær derfor snilde som slanger og enfoldige som duer." Matt 10,16.    
I det store arbejde, der ligger foran os, skal vi opelske de karaktertræk, som vil gøre os til visdomlige og skarpsindige personer; og når vi gør dette, skal vi bedre forstå den hellige natur af den sag vi involverer os i. Vor karaktertræk må være af et sådant præg at vor omgang med folk vil føre til at de går en pålidelig vej, når de griber den nærværende sandhed. Dem som arbejder for Kristus bør være mænd og kvinder med stor konduite, så at dem som ikke forstår deres læresætninger må ledes til at respektere dem, og anse dem for personer, som undgår fanatisme, undgår ubesindighed og være hæftige. Deres prædikener, opførsel og optræden bør være af en natur som vil få mennesker til se disse prædikanter som tænksomme, solide, karakterfaste mennesker, som frygter og elsker deres himmelske Far. De bør vinde folks tillid, så at dem, som lytter til prædiken må vide at prædikanterne ikke er kommet med listigt udtænkte fabler, men at deres ord er sandhedens ord, et vidnesbyrd der kræver tanke og opmærksomhed. Lad folk se at du ophøjer Jesus, og skjuler selvet. Dit hjertes følelser bør være: "Han må vokse, men jeg må blive mindre." Ophøj hans uforlignelige kraft og nåde, men lad selvet korsfæstes, lad selvet blive skjult i Kristus.    
Når rådvildhed flokkes om dig, og folket modsætter sig sandheden, skal du ikke ligegyldigt eller utålmodigt sige: "Nå, det er ligegyldigt, jeg kan ikke hjælpe dem." Gå til dem i Kristi Ånd, "med sagtmodighed tilrettevise de genstridige, om Gud dog ville give dem omvendelse, så de kan komme til erkendelse af sandheden," for "en Herrens tjener bør ikke leve i ufred, men være mild mod alle, dygtig til at lære fra sig, rede til at finde sig i ondt." Du skal komme til folk med sympati, og være klædt i ydmyghed ligesom et klædningsstykke. Herren har sat sit folk til at være et lys for andre, og Guds nåde bør ses i alle dine samtaler og adfærd. Venlighedens ånd skal kendetegne al din færd med mennesker.    
Du vil fristes til at behandle dem overilet som du hører er i vildfarelse. Personer vil komme til dig med anklager imod denne broder eller den søster, og du vil kunne nære føle oprør og vrede, og føle at du må straks må bringe tingene i orden men du må huske på at du skal være snild som en slange, og enfoldig som en due. Dem som er parat til at anklage deres brødre skulle hellere være opmærksom på deres egne karaktermangler, i stedet for at udstille andres fejl. Lad Gud lægge sin Ånd på dig, så du ikke går efter menneskelig dømmekraft, men ledes der hvor Gud vil have dig hen. Sid nede ved Jesu fødder og lær af ham nu hvordan du skal behandle dine brødre, og de betydningsfulde sandheder som du betros at give verden.    
"Vær derfor snilde som slanger, og enfoldige som duer." Disse ord bør have indflydelse på alle menneskesind som bekender sandheden. Herren har ikke sendt os ud for at kritisere og fordømme verden. Endog Kristus kom ikke for at fordømme, men for at genløse den tabte menneskehed. Du har ingen ret til at kritisere dem som ikke tror som du gør. Du skal ikke kritisere den prædikant som er sendt til dig, og sige at han er for liberal, eller han gør fejl i det eller det, hvis han forkynder Herren Jesu Kristi evangelium. Uanset hvad du må tænke, så lad ikke dine tunge fordømme det som du ikke forstår. Udså ikke vantroens og disharmoniens frø. Tavshed er veltalenhed, og vi behøver at lære denne veltalenhed. Når du hører dine brødre tale ondt om andre, så sig at de ikke skal dømme, eller fordømme. Jesus siger: "Døm ikke, for at I ikke skal dømmes; thi den dom, I dømmer med, med den skal I selv dømmes,. og det mål, I måler med, med det skal I selv få tilmålt. Hvorfor ser du splinten i din broders øje, men bjælken i dit eget øje lægger du ikke mærke til? Eller hvor kan du sige til din broder: "Lad mig tage splinten ud af dit øje;" og se, der sidder en bjælke i dit eget øje." Personer har kritiseret dem som graver dybt i kundskabens miner og hvis man tager deres kritik alvorligt, vil det udæske de kræfter som Gud vil have at mennesker udvikler og styrker. Det at der tales imod andre, må det stoppes iblandt dem der bekender at være Guds børn.    
Hvor meget ondt vil der ikke ske hvis andre fordømmer så uklogt. Oh, hvad vi end gør, så lad os ikke lægge os imellem sjæle og Gud. Hvor ofte har kritik ikke fra andre, i menigheden og i verden, ført til lukkede døre, for de dyrebareste sandheder der kunne få adgang til hjerter, og sjæle kunne være omvendte til Gud. Vi behøver at ydmyge os selv for ethvert skridt, og opløfte Golgatas Menneske, Guds Lam der bærer alverdens synd bort. Tal om Kristi karakters elskelighed. Vi er pålagt at "være hellige i al vor færd". Herren siger: "Vær I hellig, for jeg er hellig." Vi må udvikle en Kristus-lignende karakter, ellers vil vi aldrig komme ind i himlens rige. Vi skal have selvet skjult bagved Jeus. Vi skal lære hjertets sagtmodighed og ydmyghed i hans skole. Al selvtilstrækkelighed må lægges langt borte fra os. Vi skal komme i en position for Gud, hvor vi kan bringe den hellige og ophøjede sandhed i Åndens demonstration og med kraft, så at der ikke vil være smag af selvet. Selvet blev ofte blandet med sandhed, så tilhørerne vender sig bort i væmmelse. O, måtte vi forstå Guds vilje og veje i meget højere grad.    
Jesus siger: "Se, jeg sender jeg ud som får iblandt ulve." Men du behøver ikke at møde ulve i den samme ånd som de selv har. I skal være "så enfoldige som duer." Når I møder dem som er heftige, må I vise sagtmodighed og kærlighed, og vise den ånd vil ofte ændre ulvens hæftighed, og en forunderlig forvandling vil finde sted. "Men tag dig i agt for mennesker." Åben ikke alle dine råd for mennesker. Giv ikke ubetinget tillid til dem som ikke kender Gud, og åbne hele sandhedens hellige rigdom op for dem. "Vogt jer for menneskene; thi de skal bringe jer for domstole og piske jer i deres synagoger." Dette betyder ikke blot I vil blive piskket i synagoger med tunger, som mange af jer bliver i dag bag landets talerstole, men at mennesker med høje trosbekendelser vi behandle jer med vold. "Også for landshøvdinger og konger skal I føres for min skyld til et vidnesbyrd for dem og hedningefolkene." Lyset skal bringes frem for konger og for jordens store mænd, selvom de måske får det på samme måde som Farao fik Herrens tjeneres vidnesbyrd, og spurgte: "Hvem er Herren, at jeg skal adlyde Hans røst?     
Konger, guvernører og ledende mænd vil høre om jer gennem rapporter fra sådanne, som er fjendtligt indstillede til jer og jeres tro og karakter vil blive fremstillet forkert for dem. Men de, som er genstand for falsk anklage, vil få lejlighed til at blive stillet over for deres anklagere for at forsvare sig. De vil få den forret at bringe lyset til dem, der kaldes verdens store mænd og hvis I har studeret jeres bibel og er rede til forsvar over for enhver, der kræver regnskab af jer for det håb, som er i jer, med sagtmodighed og frygt, så vil jeres fjender ikke kunne gendrive jeres visdom. Nu er anledningen der til at erhverve den største åndelige kraft ved at granske Guds ord. Men hvis I er ugidelige og ikke graver dybt i sandhedens guldgrube, så vil I ikke være forberedte på den krise, der snart kommer over os. Gid I ville forstå, at hvert øjeblik er kostbart! Hvis I lever af hvert ord, som udgår af Guds mund, så vil I ikke være uforberedte. Hvis jeres arbejde udføres i Gud, og I vil gøre sådan som Kristus har befalet jer, vil jeres forstand udvides; for "så bringer de lys, de giver enfoldige indsigt." David udbryder: "Hvor elsker jeg dog din lov! Hele dagen grunder jeg på den. Dit bud har gjort mig visere end mine fjender, thi det er for stedse mit. Jeg er klogere end alle mine lærere, thi jeg grunder på dine vidnesbyrd. Jeg har mere forstand end de gamle; jeg agter på dine bud."    
"Men når man stiller jer for retten, skal I ikke bekymre jer for, hvorledes eller hvad I skal tale; thi det skal gives jer i samme stund, hvad I skal tale. Matt.10,20. Thi det er ikke jer, som taler, men jeres Faders ånd, som taler gennem jer." Nu skal I berede jer for trængselstiden. Nu skal I være klar over, om I står fast på den evige klippe. I må have en personlig erfaring og ikke lade jeres lys bero på andre mennesker. Når I bliver udsat for prøver, hvordan kan I så være sikre på, at I ikke står alene uden nogen jordisk ven ved jeres side? Kan I da eje forvisningen om, at Kristus støtter jer? Vil I kunne mindes hans løfte: "Og se, jeg er med jer alle dage indtil verdens ende"? Usynlige væsener vil omringe jer i den hensigt at tilintetgøre jer. Satan og hans medhjælpere vil på enhver måde forsøge at få jer til at vakle i jeres troskab mod Gud og hans sandhed. Men hvis I har hans ære alene for øje, behøver I ikke at tænke på, hvordan I skal vidne om hans sandhed." "I skal ikke bekymre jer for, hvorledes eller hvad I skal tale . . . . . . . Thi det er ikke jer, som taler, men jeres Faders ånd, som taler gennem jer." Hvordan kan Guds ånd tale med jer? Det er Helligånden som kan få jer til at huske alt det som Jesus har sagt til jer. Hører I nu Kristi ord? Bor Kristi ord rigt i al jeres visdom? Grunden til at vi ikke ved mere om Helligåndens inspiration er at mennesker vil opløftes i selvet, og selv tage æren, hvis gud skulle krone deres anstrengelser med succes. Oh om I blev skjult i Kristus, om I var på tidaldernes klippe, når I bringe frem for konger og stormænd, vil det være tydeligt at Jesus var ved jeres side, og I vil vide præcis hvad I skal svare, for Helligånden giver jer det som i skal udtrykke. Pris Gud for dette løfte!s    
Den tid er ikke langt borte, da Guds folk vil blive kaldet til at aflægge vidnesbyrd for jordens ledende mænd. Ikke en af tyve har nogen forståelse af med hvor hurtige skridt vi nærmer os historiens store krise. Guds engle holder de fire vinde tilbage og det for mange til at råbe, Fred og ingen farer; men der er ingen tid til forfængelighed, spøg eller uvæsentlige ting. Vi må tømme sjælens tempel for enhver forurening og lade Guds ånd eje hjertet helt, for at karakteren kan forandres.<br><i>Fortsættes</i>  

19 07 1892 Review and Herald Kristi efterfølgeres privilegium. (konkluderet)    
 <i>Konkluderet</i><br>Kristus er vort eksempel. I hans lov på jorden modstod han fjendens fristelser, for han blev fristet på alle måder som vi, dog uden synd. Ingen vil nogen sinde kunne påkalde sig det som Jesus udstod. Ingen vil nogensinde kunne få anledning til at råbe: "Min Gud, min Gud, hvorfor har du forladt mig?" Jesus udstod skjulet fra sin faders ansigt, så Gud aldrig skal forlade jordens børn, medmindre de vender sig fra ham med fuldt overlæg. I lyset af Golgatas kors, spørger jeg om I ikke kan se hvorfor overtræderen ikke kan undgå straffen for at bryde loven. Døden er syndens løn, og loven kan ikke ændres det mindste, for at skabe udvej for dens overtræder, for at bevise lovens uforanderlighed. Men Jesus bar lovens straf, og smagte døden for ethvert menneske. En graven kunne ikke holde på ham. Tre dage efter hans korsfæstelse, delte himlens mægtige engle mørket fra deres spor, og rullede stenen fra graven. Regeringens segl var brudt, og romerske vagter som var sat der for at holde graven fri for forstyrrelser, så disciplene ikke kunne komme og stjæle Jesu legeme, de faldt til jorden som døde. Herrens engel viste sig, hvis ansigtsudtryk var som lys, og hans klædning var hvis som sne, af frygt for ham skælvede vogterne og blev som døde mænd. Kristus kom ud fra graven, som en mægtig sejrherrer over døden og graven, og han steg op til det høje, for at gå i forbøn for os som en nødig og trofast ypperstepræst, som berøres med følelse for vore svagheder.    
Vi går ikke ind i himlen uden trængsler. Jesus har fortalt os at vi må stride, og pinses for at gå ind på den lige gade. Vi skal føre en stadig kamp imod magterne og myndighederne, og åndelig ondskab på høje steder, imod denne verdens mørke kræfter. Men Jesus kender slagplanen, og kan trøster os med forvisningen om at han er ved vor højre hånd, at vi ikke skal blive berørte. Han siger: "Se, jeg er med jer alle dage, helt til verdens ende." Alle Guds engle er omkring os. Og er de ikke alle tjenende ånder, der sendes ud for at tjene dem, som skal være frelsens arvinger?"    
Kristus er den stige Jacob så, på hvilken Herrens engle steg op og ned, medens Guds herlighed oplyste hvert trin på stigen, fra det højeste i himmelen til jorden. Kristus udfyldte afgrunden der adskilte menneskene fra Gud og jorden fra himlen og han arbejder stadig for os og enkeltvis skal vi hjælpe ham og den himmelske intelligens. Men Kristus kan ikke gøre noget for os uden vores medvirken og vi kan ikke gøre noget uden ham. Satan og hans engle er i krig med os og de vil være i krig med os til denne verdens ende og Jesus har sagt til os, "Uden mig kan i ingenting gøre." Det er den lektie Kristus lærer hans børn gennem alle tider og i hver generation. Da Josua gik ud om morgenen før Jerikos indtagelse, viste der sig for ham en mand, der var fuldt udrustet til kamp. Og Josua spurgte: "Er du en af vore eller en af vore fjender?" og han svarede: "Jeg er fyrsten over Herrens hær; lige nu, er jeg kommet! " Hvis Josuas øjne var blevet åbnet, som Elisa's tjeners øjne var ved Dothan og han kunne have udholdt synet, ville han have set Herrens engle, der havde lejret sig omkring Israels børn; thi Himmelens øvede hær var kommet for at kæmpe for Guds folk og fyrsten over Herrens hær var der for at befale. Da Jeriko faldt, rørte ingen menneske hånd ved byens mur, for Herrens engle væltede fjendens forstærkningen. Det var ikke Israel, men fyrsten over Herrens hær, der erobrede Jeriko. Men Israel havde deres rolle at spille ved at vise deres tro på deres frelses fyrste.    
Hver eneste dag bliver der udkæmpet slag. Der kæmpes en hård kamp om enhver sjæl mellem mørkets fyrste og livets fyrste. Der skal kæmpes hårdt, for at jordens indbygger skal advares om Herrens store dag, for at fjendens forstærkning kan indtages og for at alle der elsker Herren kan samles under Fyrst Emanuel's blodstængte banner, men det er ikke jer, der skal udrette det væsentlige i striden. I skal som Guds redskaber overgive jer til ham, så han kan planlægge, lede og kæmpe for jer, med jeres medvirken. Livets fyrste går i spidsen. Han vil være med dig under din daglige kamp med dig selv, så du kan være din overbevisning tro; så lidenskaben, når den kæmper for herredømmet, kan blive overvundet ved Kristi nåde, så du mere end sejrer ved ham, som har elsket os. Jesus har været igennem det alt sammen. Han kender enhver fristelses magt. Han ved, hvordan man skal imødegå enhver kritisk situation og hvordan han skal lede dig på enhver farlig vej. Hvorfor ikke stole på ham? Hvorfor ikke overgive din sjæl til Gud, som til en trofast Skaber?     
Tro ikke at du kan være uforsigtig og hensynsløs, og forsømme så stor en frelse, og ikke lide tab, evigt tab. Det to livets blod fra sønden af den uendelige Gud for at bane udvej for synderen, og kan Gud frelse dig i dine synder? Kristi kom for at frelse dig fra dine synder. I synet af Guds søns lidelser, hvad vil så resultatet være af at forsømme så stor en frelse? Faderen gav hele himlen til menneskene i en stor Gave. Han har gjort det tydeligt at han har gjort alt hvad der muligt at gøre, og alt som en Gud kan gøre, så du kan blive frelste, så du må få en arv med de hellige i lyset. Udvælgelse er præcis hvad Bibelen har beskrevet det til.     
Udvælgelse er præcis hvad bibelen skriver der vil komme. "Og den, som tørster, skal komme; den, som vil, skal modtage livets vand uforskyldt." "Tro på Herre Jesus Kristus, og du skal blive frelst." Hvis du vil opgive din egen vej, og overgive dig selv til Kristus, hvor ynkværdig vil han så ikke være for dig. Læs lignelsen om den fortabte søn, hvis du ser Guds barmhjertighed imod den angrende synder. Ligesom den fortabte søn, har synderen taget Guds gode gaver, og bortødslet dem for selvtilfredsstillelse, brugt dem for at føje sig i synd. Når synderen vågner op til sin sande tilstand, ser han at han har brugt alt det har for det værdiløse, og at han er fortabt og ikke færdig. Han siger: "Jeg vil stå op og gå til min fader." Jeg vil fortælle ham hvor uværdig jeg er, hvordan jeg ikke længere er værd at blive kaldt hans søn. Jeg vil spørge om han vil gøre mig til en af hans ansatte tjeneste folk. Den fortabte gjort præcis som han sagde han ville. Han gik til sin fader, præcis som han var; for han kunne ikke gøre det på nogen anden måde. Hans klæder var laser og totter, men hans far vendte sig ikke fra ham. Medens han stadig var et stykke borte, ser faderen ham, og går ud for at møde ham. Før det angrende barn kan sige et bekendelsesord, har faderen tilgivet ham. Han omfavner ham, han falder ham om hans hals. Tænker han på at udføre sin søns anmodning, idet han fremstammer sin angerfulde beretning? - Nej, han tager ham til sit hjem. Han gaver ham de bedste klæder å, for at glæde sig sammen med ham; for han siger: "Min søn her var død, men er blevet levende igen, han var fortabt, men er fundet igen."    
Dette er den måde som Gud behandler synderen på. O, jeg ville om vi havde hjerter af kød til at føle noget for dem som ikke kender noget til Guds tilgivende kærlighed! O om vi blev døbt af Helligånden, så vi ved hvordan vi skal arbejde for Mesteren! Hvor mange kommer frem for forsamlingen og giver lange og kedelige bønner der trætter folk, og ikke gør noget for at bringe Guds velsignelse over dem. Hold dine lange bønner i enekammeret; og når du kommer til mødet, så bring din enkle forespørgsel frem for Gud på en enkel og direkte måde. Lad dine ord være hvad du har brug for lige nu; for Gud har sagt: "Bed, så skal der gives jer; søg, så skal I finde; bank på, så skal der lukkes op for jer."    
Vi mangler lyset af Guds herlighed til at skinne på os. Paulus siger: "For denne sags skyld bøjer jeg mine knæ for Faderen." Det er Faderen som "elskede verden således at han gav sin enbårne søn, at enhver som tror på ham ikke skal fortabes, men have evigt liv." "Efter hvem ethvert faderforhold i Himmel og på jord har sit navn; og jeg beder om." Familien har fået navn efter Faderen. De, der går ind i de himmelske boliger, vil få Faderens navn og stadens navn skrevet på deres pander. De vil bære den guddommelige påskrift og få del i den guddommelige natur, efter at de har undflyet fordærvelsen i verden, som skyldes det onde begær.    
At han efter sin herligheds rigdom vil give jer, at I med kraft må styrkes ved hans Ånd i det indre menneske. Hvordan kan det være at så mange som bekender at have Kristi tro, ikke har styrke til at modstå fjendens fristelser? - Det er fordi de ikke er styrket med Åndens kraft i det indre menneske. Apostlen siger: "I må blive rodfæstede og grundfæstede i kærlighed, så at I sammen med alle de hellige må kunne fatte, hvor stor bredden og længden og højden og dybden er, og kende Kristi kærlighed, som overgår al erkendelse, så I kan fyldes med hele Gudsfylde." Hvis vi havde denne erfaring, ville vi vide noget om Golgatas kors. Vi vil vide at det betyder at få del i Kristus og hans lidelser. Kristi kærlighed vil tvinge dig, og selvom du ikke er i stand til at forklare hvordan Kristi kærlighed har varmet dit hjerte, vil du vise hans kærlighed i brændende iver for hans sag. Kristi kærlighed går ud over kundskab; menneskers sprog kan ikke udtrykke dens dybder. Det er en forrettighed for Guds bøn at kunne blive fyldt med hele Guds fylde. Men ham, som over al måde formår med sin kraft, der virker i os, at gøre langt ud over det, som vi beder om eller forstår, ham være ære i kirken og i Kristus Jesus gennem alle slægterne i evighedernes evighed. Ef 3,20-21.     
Ud fra dette skriftsted forstår vi enhver Kristi efterfølges privilegium. Vor standard har været for lav, og måtte Herren hjælpe os så vi må komme som vi er, og lære af hans retfærdighed, så vi ved hans kraft kan være i stand til at holde Guds bud. Idet du søger at komme til Jesus, vil Satan pege på dine snavsede klæder, som er smudset til af synd, og fortælle dig at du er en synder og Guds gunst uværdig. Du må anerkende at du har overtrådt Guds lov. Du må sige: "Jeg ved at jeg er en synder, men jeg angrer mine synder. Jeg kommer til Kristus fordi han har sagt: 'Jeg kom ikke for at kalde retfærdige men syndere til anger.' Jeg kom fordi han har sagt: "Kom til mig, <i>alle</i> i som arbejder." Ønsker du noget bredere end dette? "Kom hid til mig, alle I, som er trætte og tyngede af byrder, og jeg vil give jer hvile. Tag mit åg på jer og lær af mig, thi jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet; så skal I finde hvile for jeres sjæle."    
Når Satan overøser dig med tvivl og fristelser, så peg ham hen til Golgata; for han kan ikke stå for korsets tungtvejende argument. Tak Jesu åg på dig, og lær af ham; for han er sagtmodig og ydmyg af hjertet. Fristelser og prøvelser vil komme over den kristne; men du behøver ikke at miste modet og din tro. Apostlen siger: "At jeres prøvede tro - som er langt mere værd end det forgængelige guld, der dog prøves ved ild - må vise sig at blive til pris og herlighed og ære, når Jesus Kristus åbenbares. Ham elsker I uden at have set ham; på ham tror I uden nu at se ham, og over ham skal I fryde jer med en usigelig og forherliget glæde."    
Vi kan ikke selv skaffe os retfærdighedens klædning, thi profeten siger: "Som en tilsølet klædning er al vor retfærd." Es 64,5. Der findes intet i os, hvor med vi kan klæde sjælen, så dens nøgenhed ikke ses. Vi skal få retfærdighedens kjortel, der er vævet på Himmelens væv, selve Kristi retfærdigheds pletfri klædning. Vi skal sige: "Han døde for mig." Han har min sjæls vanære, for at jeg i hans navn kunne sejre og blive ophøjet til hans trone. Fortæl om hans kraft, synge om hans uovertruffen kærlighed. Han vil være nær dig i alle prøvelser og vil give nåde og kraft i forhold til dine behov.     
Vi skal være medarbejdere sammen med Kristus, og vi skal hele tiden arbejde på at udbrede kundskab om evangeliet. Vi skal være gavmilde med vore midler, så Mesterens sag kan fremmes. Vi bør spare så meget, så vi kan udbrede sandhedens budskab, og sende efterretninger til dem som ikke kender Gud, og er uden håb i verden, så de må vendes fra vildfarelse og synd til sandhed og retfærdighed. O, lad os søge at være Mesterens medarbejdere. Der er sjæle over hele Australien og havets øer, som i Guds øjne er ligeså dyrebare som jeres sjæle er, og hvis de havde en anledning, ville de acceptere lyset lige så hurtigt som I accepterede det.    
O, måtte Guds kærlighed inspirere vore hjerter! Lad Helligånden optænde en helligelsens flamme i vore hjerter, så vi må gå frem til arbejdet i Herrens vingård. Så skal vi bære sejrherrens krone. Så skal vi se ham sådan som han er, og til sidst høre velsignelsen: "Vel gjort, du gode og tro tjener, . . . . . gå ind til din Herres glæde."  

20 09 1892 Review and Herald Ikke vandre i mørke    
 <i>[*Formiddagstale i Lansing, Mich., 4. sept., 1891.]</i><br>"Den, som følger mig, skal aldrig vandre i mørket, men have livets lys." Hvis vi følger Jesus, ved vi at vi ikke vandrer i mørke, men skal være helt i lys - ikke uden for, men hos Herren. Hvis hans lys oplyser sindet, og skinner ind i mørkets kampre, skal vi våre "Verdens lys", så Kristus har sagt. Vi skal ikke vandre i mørke. Vi skal se lys, og skal tale om Kristi kærlighed, tale om hans godhed og forunderlige barmhjertighed, og vi skal altid finde nok at tale om disse temaer, helt ud I evigheden, når vi får det liv som måler sig med Guds liv.    
De trængsler mange af os har, er fordi vi holder vore øjne fæstnet på den skygge Satan kaster mellem vore sjæle og Gud, og vi opdager ikke lyset bagved skyggen. Vi taler på en håbløs venlig måde, som om vi tjener som en slave for en tyran. Vi viser os selv for verden som dem der har en frygtelig hård tid med at tjene Herren. Vi tager ting op at kværulere os og knurre over, og ynkes og forstår os selv, og giver ikke det bedste indtryk på dem, som ikke har smagt Guds gave.    
I stedet for at tale om mørke, i stedet for at have tungsindige tanker, bør vi huske på at vi har alt at være glade ved, og denne glæde bør skinne ud af hele ansigtet. Lad lyset skinne i jeres ansigter. Lad ikke tungsindigheden komme til udtryk i ansigtet. Se engang i Guds lovs spejl, og se om I glæder jer over at tjene ham. Se på Jesus, fuld af tilgivelse, og barmhjertighed, og fred, i stedet for på et som vil fordømme og formørke. Brødre og søstre, ser I hen mod lyset, - beskue Guds Lam som bærer alverdens synd bort? Når Satan fortæller jer at I er en synder, og udpeger den forsømmelse og denne fejl, så fortæl ham at du ved at du er en synder, men at Jesus Kristus kom i til verden for at frelse syndere. Fortæl ham at "Hvis nogen synder har vi en forsvarer hos Faderen, Jesus Kristus den retfærdige." Gentag løftet: "Hvis vi bekender vore synder, er han trofast og retfærdig til at tilgive vore synder, og renser os for al uretfærdighed." Hvis du drager nær til Gud, vil han drage nær til dig. Bring løftet til Gud i Jesus navn, og du vil få hans løfte for at han vil lade retfærdighedens Sol skinne på dig.     
Jesus er Guds Lam der bærer alverdens synd bort. Vil du ikke angre dine synder, og lade ham tage din skyld bort? Vil du ikke sige: "Herre, du kom for at tage mine synder, og jeg vil lade dig gøre det"? Vil du lade ham tage dem bort? - Vil du lade ham tage dm på hans guddommelige sjæl, og tildele dig hans retfærdighed?    
Jesus står mellem guddommelighed og menneskelighed, og han er helt i stand til at frelse dig. Det er tilstrækkeligt i ham. Han er ikke kommet for at frelse delvist, men for at frelse alle til det yderste som kommer til Gud, ved ham. Han kom for at vaske dine overtrædelser bort; for han tilgiver urenhed og synd. Han tilgiver den skyldige. Han blev vist for at tage vore synder bort, og lindre vore hjerter for deres sorger og byrder, og lægge en ny sang i vor munde, endog for at prise vor Gud.    
Vi skal reagere på Guds Ånds indbydelser. Angrer vi vore overtrædelser? Dette er et bevis for at Herren drager os til sig; det er Jesus som tilgiver os anger. "Han har Gud ophøjet til sin højre hånd, at være Fyrste og Frelser, for at give anger til Israel, og tilgivelse af synder." Hvorfor så ikke tro at han tilgiver vore synder? Det er hans Helligånd som indprenter os med det nødvendige i at tømme sjæle for al selviskhed; og når vi giver os selv til Gud, vil han fylde tomrummet med sin egen guddommelige Ånd, og give os hans egen karakters dyrebare nådegave.    
Ud fra det lys som jeg har haft i årevis, ved jeg at den store mangel blandt os som et folk, er manglende kærlighed. Himlens Gud ser på dig og ser at du har nok i dig selv. Men enhver sjæl som kommer hungrende og tørstende efter livets vande, vil få sin sjæl genoplivet fra den levende kilde. Når du tørster vil du høre røsten kalde: "Ånden og bruden siger, Kom. Og lad ham der hører sige, Kom. Og lad ham som tørster komme. Og enhver som vil, lad ham tage frit af livets vand." Jesus peger dig hen til kildeudspringet for Judæa og Jerusalem, hvori du kan vaske dig og blive ren. Og når vi har smagt af livets vande, skal vi betvinges af Kristi kærlig og sige til andre: "Kom, smag og se at Herren er god." Når vi selv drikker fra vandene skal vi genlyde med råbet: Kom. Enhver som tørster, lad ham komme, og tage frit af livets vand. "<i>Enhver vil det.</i>" Sig mig hvem udelukkes fra at få den guddommelige indbydelses gaver. "Enhver der vil, lad ham komme." Alt hvad vi skal gøre er at underlægge viljen hos Gud, og sætte viljen over på Herrens side. Kom og tag Herren på sit ord, og drik frit af livets vand.    
Hvis Kristus bor i os, vil vi lige så vel være kristne i hjemmet som andre steder. Den, som er en kristen, vil have venlige ord at sige til sin familie og sin omgangskreds. Han vil være venlig, høflig, kærlig og deltagende og vil udvikle sig til at kunne bo sammen med den himmelske familie. Hvis han er medlem af den kongelige familie, vil han være repræsentant for det rige, hvortil han drager. Han vil tale mildt til sine børn, for han vil forstå, at også de er Guds arvinger og medlemmer af den himmelske kongeslægt. Der findes ingen hårde sind blandt Guds børn; for "åndens frugt er kærlighed, glæde, fred, langmodighed, godhed, tro, sagtmodighed, afholdenhed: imod dette er loven ikke." Den ånd der værnes om i hjemmet, er den ånd som manifesterer sig i menigheden. Oh, måtte vi uddanne sjælen til at ynkes, være venlig, øm, fuld af tilgivelse og medfølelse. Når vi lægger al forfængelig og tåbelig tale, spøg og skæmt til side, skal vi ikke blive kolde, usympatiske og asociale. Herrens ånd hviler på dig indtil du skal bliver som velduftende blomst fra Guds have. Du skal fortsætte med tale om lyset, om Jesus, retfærdighedens Sol, indtil du ændrer fra herlighed til herlighed, fra karakter til karakter, går fra styrke til styrke, og genspejler Jesu dyrebare billede mere og mere. Når du gør dette, vil Herren skrive i himlens bøger: "Vel gjort," fordi repræsenterer Jesus.     
Kristne bør ikke være hårdhjertede, utilnærmelige; Jesus skal genspejles i vor optræden, og vi skal have en smuk karakter med himlens nådegaver. Guds tilstedeværelse skal være en varig tilstedeværelse i os; og hvor vi end er, skal vi bære lyset til verden. Dem omkring jer skal indse at himlens atmosfære skal omgive jer.    
Men mange af jer kan sige: "Hvordan kan jeg hjælpe med at skinne? Jeg har prøvet at overvinde, men jeg kommer ingen vegne." Du kan aldrig i din egen styrke, du vil ikke lykkes; men hjælpen lægges på Ham som er mægtig. I hans styrke kan du blive mere en sejrherre. Du bør stå op og sige: "Ved Guds nåde, vil jeg blive en sejrherre." Sæt din vilje på Guds viljes side, og med dine øjne fæstnet på ham som er din tros ophavsmand og fuldender, kan du gøre lige stier for dine fødder. Når du fristes, så sig: "Jesus er min Frelser, jeg elsker ham, fordi han først elskede mig." Vis at du stoler på ham. Når du vandrer på gaderne, når du går omkring dit hus, kan du samtale med din Herre. Grib fat i ham i levende tro, og tro Guds ord bogstaveligt talt.    
Nu går vi ud fra at du lægger al knurren og beklagelser bort, og ser frem til lyset. Lad os prøve det i dette år, og se hvilket slags år vi får. Når Satan antyder tvivl og mørke, så begynd at syng om Jesu uforlignelige kærlighed. Bed Gud om hjælp til at rette dine tanker på Jesus, og Satan kan ikke kontrollere dit sind. Lad os lægge al det tarvelige bort, og blive et lys for verden. Lad dine ord være som udvalgt sølv, og uanset hvor du er, vil de omkring dig erkende at en dyrebar indflydelse er med dig. Guds lys, kærlighed og kraft vil hvile over dig. Beslut dig om du gennem Jesus vil ophøje sjælen over alt det lave og jordiske, og lad din samtale være håbefuld og opmuntres i Herren. Sig: "Jeg vil være fri, jeg er fri;" og når Satan fortæller at du er en synder, så sig til ham: "Det ved jeg, men Jesus har sagt: "Jeg er ikke kommet for at kalde retfærdige, men syndere til anger."    
Gennem Guds barmhjertighed er vi tage ud af verdens stenbrud ved sandhedens mægtige stenhugger, for at tilhugges, og poleres, og tilpasses til den himmelske bygning. Vi er blevet sat ind på den hovedvej, som er dannet til at Herrens forløste skal vandre på. Og vi bør gå gladelig på denne vej, i stedet for at beklage os. Denne vej er blevet åbnet op for os for en uendelig pris, og vi bør være glade og taknemmelige for at vi får lov at regnes blandt Guds børn. Skal vi vandre dag efter dag i hjertets fryd og glæde, udvise Hans lovpris, som har kaldet os ud af mørket til hans forunderlige lys, hvilken effekt har vi så ikke på de menneskesind der er omkring os? De vil sige: "De har visselig været hos Jesus, og lært af ham."    
Der er ingen grund til at tvivle eller frygte for at værket ikke vil lykkes. Gud går foran og han vil sætte alt i system. Hvis noget trænger til at justeres i forbindelse med værkets ledelse, vil Gud tage sig af det. Han vil udvirke at det som er forkert, bliver rettet. Lad os have tro på at Gud vil føre det ærekære skib med hans folk om bord sikkert i havn. Da jeg for mange år siden rejste ad søvejen fra Portland, Maine, til Boston, kom vi ud i en storm og store bølger kastede os frem og tilbage. Lysekronerne faldt ned og de store kufferter rullede fra side til side som baller. Passagererne var bange, mange skreg op og ventede med ængstelse på døden. Efter et stykke tid kom lodsen om bord. Kaptajnen stod i nærheden af lodsen idet denne overtog styringen og han gav udtryk for frygt for den kurs skibet blev styret efter. "Vil du overtage?" spurgte lodsen. Kaptajnen var ikke klar til det, for han vidste at han ikke kendte farvandet godt nok. Nogle af passagererne blev ængstelige og sagde de var bange for at lodsen ville knuse skibet i mod klipperne. "Vil I overtage styringen?" spurgte lodsen, men de vidste at de ikke kunne påtage sig det. Når du tror at værket er i fare, så bed: "Herre, vær du vor lods. Bring os gennem de forviklinger vi er inde i og før os sikkert i havn." Har vi ikke grund til at tro at Herren vil føre os sejrende igennem?    
Før mig er der mange som er gamle hænder i sagen. Jeg har kendt nogle af jer i de sidste tredive år. Brødre, har vi ikke set krise efter krise komme over værket, og har Herren ikke ført os igennem, og arbejdet til hans navns ære? Kan du ikke tro ham? Kan du ikke betro ham sagen? Med din begrænsede tankegang kan du ikke forstå hele Guds forudseende virke. Lad Gud tage vare på hans eget arbejde. Du skal hænge din hjælpeløse sjæl på Jesus. Betro din sjæls varetægt til Gud, som til en trofast Skaber. Når du gør dette, vil du få noget af Guds kærlighed; for den vil forblive i dit hjerte til hans ære. Møderne vil blive af opløftende karakter; for Herren vil lægge en ny sang i din mund, endog til at prise vor Gud. Så vil du sige: "Hør hvad Herren har gjort for min sjæl." Din sjæl vil være al lys i Herren.    
Vi har set på den sorte side af billedet. Lad os nu vende den anden side til. Lad os vende den sorte side mod væggen. Lad os se på de smukke billeder af Guds kærlighed. Uddan din tunge til at tale om Guds barmhjertighed, og fremsige lovpris af ham, som har kaldt dig ud af mørke, til hans forunderlige lys. Lad os opfylde Guds mål, og virkelig være "verdens lys."  

27 09 1892 Review and Herald Behovet for tillid til Gud!    
 Jesus sagde: "Jeg er det sande vintræ, og min Fader er vingårdsmanden. Hver gren på mig, som ikke bærer frugt, den tager han bort, og hver, som bærer frugt, den renser han, for at den skal bære mere frugt. I er allerede grene på grund af det ord, som jeg har talt til jer. Bliv i mig, så bliver jeg også i jer. Ligesom grenen ikke kan bære frugt af sig selv, men kun hvis den bliver på vintræet, således kan I heller ikke, uden at I bliver i mig."    
Vi bør til stadighed føle vor afhængighed af Herren, Israels Gud, og vide at Gud er vor styrke, og at jo mere vi regner med ham, des mere kan vi hente hos Kristus, det levende vintræ, og des mere kan vi få af hans sindelag. Vor erfaring vil få karakter af , hvordan vi ernæres åndeligt. Hvis vi henter næring fra Krisus, vil vi få en erfaring i lighed med den, han fik og vi har ikke råd til at begå nogen fejltagelser med hensyn til vor erfaring i det, der hører Gud til, for her står evige interesser på spil. Vi kan vandre ligegyldige og snublende hen ad livets sti, og vi kan gøre vejen kroget for vore fødder, men det vil være på bekostning af vor egen og andre sjæles frelse. Vi løber risikoen for at miste en evig vægt af herlighed, når vi ikke følger Kristus, og det har vi ikke råd til, for det ville have været bedre for os, om vi aldrig var blevet født, end at miste det evige liv.    
Vi har behov for at vide, og vi kan vide, at Kristus ved troen bliver i vore hjerter, og at vi ved troen bliver i Jesus. Jesus siger: "Jeg er vintræet, I er grenene. Den, som bliver i mig, og jeg i ham, han bærer megen frugt." Lyt nu til versets slutning: "Thi skilt fra mig kan I slet intet gøre." Af dette kan I se, hvorefter vor Herre Jesus Kristus betragter menneskelige evner, som ikke er helliggjorte. Vi kan have en videnskabelig uddannelse, vi kan have alverderns kundskab, men hvis den ikke er helliggjort, hvis den ikke giver sit bidrag til Gud, hvis vi ikke gør os afhængige af hans fortjenester hvert øje blik, og hvis vi ikke til stadighed henter kraft fra Kristus, kan vi ikke leve Kristi liv eller gøre noget, der er hans navn værdigt. Vi ønsker at høre Jesu stemme og indbyder ham til at være til stede. Vi bør åbne hjertets dør for Kristus og invitere ham til at komme ind. Han siger: "Skilt fra mig kan I slet intet gøre." Er det, fordi mennesker arbejder uden Kristus, at vi ser så mange anstrengelser blive gjort til ingen nytte? Er det, fordi mennesker stoler på deres egne bestræbelser og deres egen kraft og tror, at de selv er i stand til at udrette store ting? Jeg ved, at dette er grunden til, at Herren kunne gøre så lidt for menneskene. De bruger Guds gaver som et våben til at ødelægge sig selv med. Vi har simpelt hen brug for Jesus - Jesus, som tilbyder os sig selv som en frivillig gave, og hvis vi af hele vort hjerte og sjæl tager imod tilbudet, vil vi prise Gud for hvert skridt, og vi vil ikke kunne lade være, fordi han har givet os dette tegn på sin kærlighed og nåde. Vi trænger til Jesus og hans nåde kraft, og måtte Gud døbe os med sin hellige Ånd. "Hvis nogen ikke bliver i mig, kastes han ud som en gren og visner; men samler dem og kaster dem i ilden, og de brændes. Hvis I bliver i mig, og mine ord bliver i jer, så bed om, hvad som helst I vil, og I skal få det."    
Det er et vidunderligt løfte: "Hvis I bliver i mig og mine ord" - men sørg for at få dette med: "Og mine ord bliver i jer." Hvordan kan vi vide, at Kristi ord bliver i os? Hvordan skal vi forstå dette? Det er, når sjælen tilegner sig hans løfter, at vi henter næring fra Kristus. Vi skal omhyggeligt studere hans ord, og være ordets gørere. Mange stoler på flygtige følelser og tror, at de for at blive anerkendt af Gud må være i en særlig sindsbevægelse, og at de ellers ikke har Kristi nåde. Men det er ikke det, vi skal søge efter. Jesus kom, for at vi kunne komme til at adlyde såvel som modtage. Men vi må tro på ham og modtage for at kunne adlyde. Vi må spørge: "Elsker vi hans ord? Retter vi os efter Kristi ord?" Det er betydningsfulde spørgsmål. Hvis vi følger lyset lige så langt, som det skinner på vor sti, og hvis vi søger at gøre vor himmelske Faders vilje, vil vi lige så sikkert blive beredt for et større lys i hjerte og sind. Dette vil især være tilfældet, når vi ransager skrifterne under bøn. Vi har haft Guds Ånd her under dette måde. Vi ville vanære Gud, om vi ikke påskønnede dette og priste hans hellige navn, fordi vi har følt hans Ånd manifestere sig med kraft.    
Jesus sagde: "Sandelig, sandelig siger jeg Eder: den, som tror, har evigt liv. Jeg er livets brød. . . . Jeg er det levende brød, som er kommet ned fra Himmelen; om nogen spiser af det brød, han skal leve til evig tid. Og det brød, jeg vil give, er mit kød, til liv for verden'. . . . Jesus sagde til dem: 'Sandelig, sandelig siger jeg eder: hvis I ikke spiser Menneskesønnens kød og drikker hans blod, har I ikke liv i jer. Den, som æder mit kød og drikker mit blod, har evigt liv, og jeg skal oprejse ham på den yderste dag. Thi mit kød er sand mad, og mit blod er sand drik.'" Da nogle af disciplene blev forargede over Jesu udtalelser, sagde han: "Det er Ånden, som gør levende, kødet gavner intet; de ord, som jeg har talt til jer, er ånd og er liv." Kristi ord er ånd og liv, og jo mere kendskab vi har til hans ord, des kraftigere vil vor åndelige vækst foregå.    
Mange synger smukke sange til møderne, sange om hvad de vil gøre, og om hvad de mener at gøre; men nogle gør ikke disse ting; de synger hverken med ånden eller forståelsen. På samme måde er det med læsningen af ordet. Nogle får ingen gavn af det, fordi de ikke bringer det ind i deres liv. De handler ikke efter det. Vi lytter til en fremstilling af sandheden, og det er godt. Men lytter vi til dem, som vi ville lytte, hvis det havde været en dejlig sand, eller modtager vi den som Guds tale til os og adlyder dens forskrifter? Efter at have lyttet til de højtideligste sandhedsbudskaber går mange ud og følger den samme sorgløse og vanhellige kurs som før, som om de aldrig havde hørt Guds opfordring til dem. De går ud og lever for at behage sig selv og følger deres egne indfald på en måde der er direkte i modstrid med Guds veje. Det har vi fået nok af. Det fører kun til svaghed. Vi har hvert øjeblik brug for at have Guds hellige Ånd hos os. Og hvor skal vor sjæl finde trøst? I flygtige lykkelige følelser? - Å nej, vi skal ved troen indtage ordets uforfalskede mælk, for at vi kan vokse derved og undfly fordærvelsen i verden, som skyldes det onde begær, og få del i guddommelig natur.    
Jeg ønsker at kende mere og mere til Guds ord og til hans gerninger. Jeg ønsker ikke at bygge mig selv op på mig selv, for jeg er intet. Mit ønske er at kende Herrens veje. Jeg nærer intet ønske om at være så nøjeregnende med, hvorledes mit hjem er møbleret, så jeg unødigt bruger tid og penge, for at alt kan blive netop efter min smag i denne eller hin opstilling og negligere de spørgsmål, der er af altoverskyggende betydning: Står det vel til med min sjæl? Hvilken tilstand er min sjæl i? Er sjælens tempel rent? Er mit hjertet besmittet med synd? Har jeg følt nødvendigheden af at rense mit hjerte fra al urenhed? Det er af største betydning at forstå og efterleve sandheden, for dette helliggør sjælen. Vi bør bekymre os mest om at stå fuldkomne for Herrens åsyn, klædt i Kristi retfærdighedspletfri klædning.    
Sjæle er ved at gå til grund af mangel på livets brød, og enhver af os burde være optaget af et alvorligt arbejde for Mesteren. Jesus kom til denne verden som vort eksempel, og vi burde studere og efterligne hans liv. Øjeblikket er gyldent, og vi bør altid være på vagt, for at vi ikke skal gøre myggen til en elefant eller omvendt. Vi bør være på vagt, for at vi ikke skal undlade at prise de ting, der har evig betydning og undlade at påskønne himmelens velsignelser. Hvordan kan det være, at sandheden, som den er i Jesus gøres så betydningsløs? Pauli ord til galaterne passer på dem, som ikke erkender de åndelige tings værdi: "I uforstandige galatere! hvem har forhekset jer, for at I ikke skal adlyde sandheden?" (Engelsk oversættelse af Gal. 3,1). Hvorfor vandrer I ikke i lyset? Hvorfor tillader I Satans forheksende magt at lamme jeres åndelige handlekraft? Verdens indflydelse holder mange af jer i fangenskab. Satan har vist sine fristelser for enhver, der bekender Kristi navn for muligvis at kunne lede tankerne bort fra Jesus og fæstne dem ved tingene i denne verden. Han er mester for mangfoldige fristelser og er indstillet på at finde vej til hjertet hos dem, der ikke har overgivet sig helt til Kristus. Skal al retfærdigheds fjende være i besiddelse af vore sjæle?    
Den kristne bør altid gøre sig klart, at hvert øjeblik i livet skal bruges for Mesteren. Vi bør ikke elve for at forherlige os selv, for det er en synd at tjene selvet. Vort liv må være skjult med Kristus i Gud, for at alle vore kræfter og alle de talenter, Gud har givet os, kan bruges til støtte for påvirkninger, der til stadighed går mod Himlen: Vi skal opfylde befalingen: "Du skal tilbede Herren din Gud og tjene ham alene." Kristus må være vor eneste herre og bo i vore hjerter ved en levende tro, for at vi kan være Guds medarbejdere. Vi bør dag for dag søge at lære ham bedre at kende og dvæle ved hans uforlignelige ynde, indtil vi ved beskuelsen bliver forvandlet til hans herligheds billede. Vi skal holde vore øjne fæstnede ved vor frelses banebryder og fuldender.    
Johannes siger: "Se, hvor stor en kærlighed Faderen har vist os, at vi må kaldes Guds børn." Ord kan ikke udtrykke denne kærlighed. Vor beskrivelse kan kun give en svag antydning af den kærlighed, som overgår enhver forståelse. Vi måtte bruge Guds sprog for at kunne give udtryk for den kærlighed, der har gjort det muligt for os at blive kaldt Guds børn. Når et menneske bliver en kristen, går det ikke nedad. Det er ingen skam at have forbindelse med den levende Gud. Jesus bar den ydmygelse og skam og skændsel, der med rette tilkom synderen. Han var Himmelens majestæt, han var ærens konge, han var ligestillet med Faderen, og dog klædte han sin guddommelighed i menneskeskikkelse, for at mennesket kunne komme i forbindelse med menneskeheden, og for at guddommeligheden kunne gribe fat i guddommen. Var han kommet som en engel, kunne han ikke have fået del i vore lidelser eller være blevet fristet i alle ting i lighed med os, og han kunne ikke have vist medfølelse med vore sorger. Han kom klædt i vor menneskeskikkelse, for at han, som vor stedfortræder og kautionist, kunne overvinde mørkets fyrste for os og gøre os til sejrvindere gennem sine fortjenester. Når vi står i skyggen af Golgatas kors, fylder hans kærligheds ånd vore hjerter. Når jeg ser på ham, som mine syndere gennemborede, kommer ånden fra det høje over mig, og denne inspiration kan komme over enhver af jer gennem Helligånden, kan I ikke have Guds kærlighed i hjertet; men ved en levende forbindelse med Kristus bliver vi fyldt med kærlighed og tjenstivrighed og flid. Vi er ikke som en marmorblok, der kan genspejle sollyset, men som ikke kan besjæles af liv. Vi er i stand til at reagere på de klare stråler fra retfærdighedens sol; for når Kristus oplyser vore sjæle, giver han lys og liv. Vi drikker af Kristi kærlighed, ligesom genen henter næring fra vintræet. Hvis vi er indpodet i Kristus, og hvis vi fiber for fiber er blevet forenet med det levende vintræ, vil vi bære vidnesbyrd om den kendsgerning ved at bære frugt i prægtige klaser. Hvis vi er i forbindelse med lyset, vil vi blive lysets kanaler, og vi vil i ord og gerning afspejle lyset til verden. De, som er sande kristne, griber den gyldne kæde, der forbinder jorden med himmelen, og som knytter det dødelige menneske til den evige Gud. Det lys, der skinner på Jesu åsyn, skinner til Guds ære i hans efterfølgeres hjerter.  

1 11 1892 Review and Herald Nødvendigt at samarbejde med Gud. (konkluderet) *    
 I ser altså, at mennesket bliver gjort retfærdigt af gerninger og ikke af tro alene. ..... For en tro uden gerninger lige så død som et legeme uden åndedræt" (Jak 2,24-26). At tro på Jesus er absolut nødvendigt, for ved tro på ham bliver du frelst. Men det er farligt at have den indstilling mange har når de siger at de er frelst. Mange har sagt: "Du må gøre gode gerninger, så vil du leve." Mange i vor tid siger: "Tro, bare tro og lev." Tro og gerninger hører sammen. At tro og at handle går over i hverandre. Herren kræver ikke mindre i dag end han gjorde af Adam i Paradiset før faldet: fuldkommen lydighed og lydefri retfærdighed. Guds krav er lige store under nådens pagt som de krav han kom med i Paradiset: harmoni med Guds lov som er hellig, retfærdig og god. Evangeliet svækker ikke lovens krav, men gør loven stor og herlig. Kravene er ikke mindre under den nye pagt end under den gamle. Ingen må slå sig til ro med det bedrag som er så tiltalende for det naturlige hjerte, at Gud vil godtage den som er oprigtig, uden at spørge efter tro og uden hensyn til hvor ufuldkomment livet er. Gud kræver fuldkommen lydighed af sine børn.    
For at kunne møde lovens krav må vi i tro tage imod Kristi retfærdighed som vor retfærdighed. Ved forening med Kristus, ved at tage imod hans retfærdighed i tro, kan vi blive skikket til at gøre Guds gerning og være Kristi medarbejdere. Hvis I er villige til at lade jer drive af sted med strømmen af det onde og ikke samarbejder med himmelen i at holde overtrædelser i familien og i menigheden i tømme, for at en evig retfærdighed kan blive resultatet, mangler I tro. Troen er virksom i kærlighed og renser sjælen. Gennem tro arbejder Helligånden i hjertet for at skabe hellighed, men dette kan ikke gøres, uden at mennesket ønsker at samarbejde med Kristus vi kan kun blive skikket for himmeln gennem Helligåndens arbejde i hjertet. For vi må have Kristi retfærdighed som vort adgangstegn, hvis Gud skal kunne tage imod os. For at kunne få Kristi retfærdighed og få del i guddommelig natur, må vi dagligt blive forvandlet ved indflydelsen fra Den Hellige Ånd. Det er Helligåndens arbejde, der skal ophøje smagen, helliggøre hjertet og forædle hele mennesket."     
Sjælen må være optaget af Jesus. "Se, det er Guds lam, som bære verdens synd" (Joh 1,29). Ingen vil blive tvunget til at se på Kristus, men stemmen som formidler indbydelsen, siger indtrængende: "Se og lev!" Når vi ser på Kristus, opdager vi at hans kærlighed er uden parallel, at han har taget den skyldige synders plads og at han har tilregnet ham sin lydefri retfærdighed. Når synderen ser Frelseren hænge døende på korset under syndens forbandelse og i hans sted og oplever en sådan tilgivende nåde, vågner kærligheden i ham. Synderen elsker Kristus fordi Kristus har elsket ham først og kærligheden opfylder loven. Når menneskene angrer og vender om, forstår de at "han er trofast og retfærdig, så han tilgiver os synden og renser os for al uret" (1Joh 1,9). Guds Ånd er i virksomhed i den troendes sjæl og sætter ham i stand til at gå fremad fra lydighed på et felt til lydighed på et andet og til at vokse i styrke og nåde i Jesus Kristus.     
Med rette vil Gud fordømme alle som ikke tager imod Kristus som deres personlige frelser, men han tilgiver alle som kommer til ham i tro og han sætter dem i stand til at gøre Guds gerning og ved tro blive et med Kristus. Jesus siger om dem: "Jeg i dem og du i mig, for at de fuldt ud skal blive ét, for at verden skal forstå, at du har udsendt mig og har elsket dem, som du har elsket mig." (Joh 17,23). Denne enhed gør karakteren fuldkommen. Herren har lagt alt til rette for menneskers fulde og frie frelse og for at de kan være fuldkomne i ham. Gud vil at hans folk skal modtage strålerne fra retfærdighedens sol, for at alle skal have sandhedens lys. For en uendelig pris har Gud sørget for verdens frelse ved at give sin enbårne Søn. Apostlen stiller dette spørgsmål: "Han som ikke sparede sin egen Søn, men gav hav hen for os alle, vil han ikke med ham skænke os alt?" (Rom 8,32). Hvis vi ikke bliver frelst, vil det ikke være Guds fejl, men vor egen, fordi vi ikke har samarbejdet med himmelen. Vor vilje har ikke været i overensstemmelse med Guds vilje.    
Verdens frelser klædte sin guddommelighed i menneskelighed, for at han skulle kunne nå menneskeheden. Både det guddommelige og det menneskelige var nødvendigt for at kunne give verden den frelse som faldne mennesker behøver. Det guddommelige behøvede det menneskelige, for at det menneskelige kunne tjene som et bindeled mellem Gud og mennesket. Menneskene behøver en magt udenom og over dem selv, som kan genoprette Guds billede i dem. Men at de behøver guddommelig hjælp, betyder ikke at deres egen indsats er unødvendig. Der kræves at mennesket skal tro, for tro, virksom i kærlighed renser sjælen. Troen tilegner sig Kristi fortjeneste. Det er ikke Guds plan at lamme menneskenes egne evner, for i samarbejde med Gud kan deres evner blive benyttet til det gode. Herren ønsker ikke at ødelægge vor vilje, for det er ved hjælp af den vi kan udføre det han ønsker vi skal gøre både ude og hjemme. Han har givet hver enkelt en opgave og enhver trofast arbejder sender lyset ud i verden fordi han er forenet med Gud og Kristus og de hellige engle i den store opgave at frelse det fortabte. Fordi han er forenet med himmelen, bliver han mere og mere skikket til at udføre Guds gerning. Ved at omsætte i praksis det som Guds nåde skaber i hjertet, vokser den troende åndeligt. Den som samarbejder med sin naturlige udrustning, vil blive en klog bygningsarbejder for Mesteren, for han er i lære hos Kristus. Der lærer han at gøre Guds gerning. Han vil ikke prøve at undgå ansvarets byrder, for han vil indse at hver enkelt må være med til løfte i Guds værk så langt evnerne rækker og han giver sig ind under arbejdsbyrden. Men Jesus overlader ikke sin villige og lydige tjener til at blive knust. Der er ikke synd på dem som bærer tunge ansvar i Guds værk, for de samarbejder trofast med Gud og ved denne forening af guddommelig og menneskelig indsats bliver arbejdet fuldført. Derimod er det synd for dem som undgår ansvaret, som ikke har nogen forståelse af det privilegium de er kaldet til.    
Opbyggelsen af Guds rige forhales eller fremskønnes efter menneskeagenternes upålidelig eller flid. Upålidelighed mod Kristi sag gør det tydeligt at der mangler kærlighed hos menneskeagenten. Det er Kristi kærlighed som tvang ham til at komme og søge og frelse det fortabte. Men Kristi kærlighed virker ikke til at betvinge dem som bekender hans navn; for en dødslignende slummer er over menneskeagenterne, og værket forhindres af svigtende mennesker der ikke samarbejder med det guddommelige. Mennesker kan bede: "Komme dit rige. Din vilje ske på jorden, som den sker i himlen," men handler ikke på denne bøn i deres liv. Den levende kristen er en som har forladt sin første kærlighed, og hans lysestage fjernes ikke fra dens sted. Men dem som ikke fastholder deres helligelse til Gud, er blinde, og kan ikke så langt væk, og har glemt at de var renset for deres gamle synder. Men selvom du er svag, fejlende, skrøbelig, syndig og ufuldkommen, rækker Herren partnerskabets hånd frem til dig, indbyder dig til at komme under guddommelig belæring. Forenet med Kristus, må du gøre Guds gerninger. "Uden mig," sagde Kristus, "kan i ingenting gøre."    
Vi skal gøre Kristi gerninger, lære den lektie han bragte sine disciple, og genspejle hans karakter for verden. Esajas siger: "Foran dig vandrer din retfærd, Herrens herlighed slutter toget (<i>eng.- være vor belønning</i>)." Det er Kristi retfærdighed som går foran os, og Herrens herlighed skal være vor belønning. I levende Guds menigheder, studer dette løfte, og tænk over jeres manglene tro, manglende åndelighed og mangel på guddommelig kraft, forhindrer jer fra at komme i Guds rige. Hvor i alle er levende missionærer, vil evangeliet proklameres hurtigt i alle lande til alle folk, nationer og tungemål. Dette er det arbejde der må gøres før Kristus skal komme kraft og megen herlighed. Jeg kalder på menigheden til at bede alvorligt, at i må forstå jeres ansvar. ER i hver i sær medarbejdere sammen med Gud? Hvis ikke, hvorfor? Hvornår mener i at I gør det Gudsbestemte arbejde. Gud arbejder, himlens agenter arbejder, så bønnen opfyldes: "Dit rige komme. Din vilje ske på jorden som den er i himlen." Mennesket er den agent som Gud arbejder for mennesker, og alligevel hvor få har givet sig selv uforbeholdent til at gøre Guds gerninger. Mennesker kan ikke gøre noget uden Jesus, og alligevel er det så involveret i frelsesplanen, at dets store formål ikke kan fuldbyrdes uden menneskers medvirken. Vort arbejde kan virke lille og ubetydeligt, og alligevel er vi Guds medarbejdere. Jesus har givet os alle timelig og åndelig velsignelse, han døde for at gøre soning for vore synder og for at forlige os med Gud. Han har udsendt lys og sandhed, for at vi skal vandre i retfærdighedens Sols klare stråler, og ikke gnisterne fra vor egen optænding.    
"Se, hvor stor en kærlighed Faderen har vist os, at vi må kaldes Guds børn; og vi er det. Derfor kender verden ikke os, fordi den ikke har kendt ham. I elskede, nu er vi Guds børn, og det er endnu ikke åbenbaret, hvad vi engang skal blive. Men vi ved, at når Han åbenbares, skal vi blive ham lige, thi vi skal se ham, som han er. Og enhver, der har dette håb til ham, renser sig selv, ligesom Han er ren." Han som har dette håb til ham lærer fra skriften at han må være Guds medarbejder. Der er ikke noget værre end en magelig kristen. "Thi Guds nåde blev åbenbaret til frelse for alle mennesker og opdrager os til at sige nej til ugudelighed og verdslige: begæringer og leve besindigt og retskaffent og gudfrygtigt i den nuværende verden i forventning om det salige håb og den store Guds og vor frelsers Jesu Kristi herlige tilsynekomst, han, som hengav sig selv for os for at løskøbe os fra al vor lovløshed og rense sig et ejendomsfolk, der er ivrigt efter at gøre gode, gerninger."    
De, som forventer, at en magisk forandring i deres karakter vil finde sted, vil blive skuffede. Med vore begrænsede evner skal vi være lige så fuldkomme her, som Gud er i Himmelen. Af yderste evne skal vi søge at opnå en sand, kærlig og fuldkommen karakter. Derfor må vi drikke af den levende kilde. Ligesom voks modtager seglets aftryk, skal sjælen modtage Helligåndens præg og genspejle Kristi billede. Vi skal få del i Guddommelig natur og opleve det åndelige livs styrke og fuldkommenhed.    
Vi skal se hen til Jesus, og beskue ham, vi skal ændres. " Og dette er det evige liv, at de kender dig, den eneste sande Gud, og ham, som du har sendt, Jesus Kristus." " Den, der kom mer ovenfra, er over alle; den, der er af jorden, han er af jorden og taler af jorden. Den, der kommer fra Himmelen, er over alle; . . . . Thi den, Gud udsendte, taler Guds ord; Gud giver jo ikke Ånden efter mål. Faderen elsker Sønnen, og alt har ham givet i hans hånd. Den, som tror på Sønnen har evigt liv; den, som ikke lyder Sønnen, skal ikke se livet, men Guds vrede bliver over ham."    
Jesus "kom til sit eget, og hans egne tog ikke imod ham. Men alle dem, som tog imod ham, gav han magt til at blive Guds børn, dem, som tror på hans navn." Om disse siger Frelseren: "Thi Faderen selv elsker jer, fordi I har elsket mig og troet; at jeg er udgået fra Gud." "Retfærdige Fader! Verden har ikke kendt dig, men jeg har kendt dig, og disse har erkendt, at du har sendt mig. Og jeg har kundgjort dem dit navn og vil kundgøre dem det, for at den kærlighed, du har elsket mig med, skal være i dem, og jeg i dem."    
Kristus kom for at åbenbare verden kundskab om Guds karakter, som verden var forladt for. Denne kundskab var den største rigdom som han betroede sine disciple at bringe til mennesker. Guds sandhed har været skjult under en masse tradition og vildfarelse. Brændofrene som var blevet indført for at undervise mennesker om Kristi stedfortrædende forsoning, og lære dem at uden blodsudgydelse var der ingen syndstilgivelse, var blevet en anstødssten for dem. Alt der var åndelig og helligt var blevet fordrejet i deres formørkede forståelse. De var forblændet af stolthed og fordomme, så at de ikke kunne se hen til enden af det som var ophævet. Jesus kom for at ændre på den orden som havde eksisteret, og åbenbare dem Faderens karakter. Han trak forhænget til side som skjulte hans herlighed fra dødelige mennesker øjne, og gjorde den eneste sande og livende Gud tydelig for verden, Gud hvem egentlig er det evige liv.  

8 11 1892 Review and Herald Det er bydende nødvendigt at søge sandheden. *    
 Med Himmeriget er det ligesom med en skat, der var skjult i en mark, og en mand finder den og holder det hemmeligt, og af glæde over den går han hen og sælger alt, hvad han har, og køber den mark.    
Ligesom mennesker søger efter jordiske rigdomme, ligså ihærdige må de søge efter sandheden. Sandheden skal betragtes af højere værd end noget anden inden for menneskets rækkevidde, og den sandhedssøgende må være villig til at købe det for et hvilket som helst offer eller pris for sig selv. Guds ord er sandhedens mine og Herren vil, at hver enkelt skal granske skrifterne, så vi kan komme til at kende den store frelsesplan og fatte denne vigtige sag, for så vidt som det er muligt for menneskesindet, når det er oplyst af Guds Ånd, at forstå Guds formål. Han vil, at vi skal fatte noget af hans kærlighed, da han hengav sin Søn til døden, for at han skulle modarbejde det onde, fjerne syndens besmittende pletter fra Guds værk og genoprette det, som var tabt, højne og forædle sjælen til den oprindelige renhed ved Kristi retfærdighed.    
Den eneste måde, hvorpå den faldne slægt kunne blive genrejst var gennem gaven fra Hans Søn, Guds lige, besiddende Guds egenskaber. Således så højt ophøjet indvilgede Kristus i at påtage sig menneskelig natur, at han kunne virke på menneskets vegne og forlige Guds ulydige understøtter med Gud. Da mennesket gjorde oprør, bad Kristus indtrængende med sine fortjenester for hans skyld, og fik overhånd, besejrede vor sjæles fjende, og overbragte mennesket frelsens bæger.    
Gud har skænket menneskeheden egenskaber, som gør, at de kan forstå at værdsætte Gud og skønt mennesket har gjort oprør mod Gud og forsøgt at erstatte Guds plads med andre emner for deres dyrkelse, så kan alene den sande Gud tilfredsstille sjælens trang. Kristus sagde: "Og jeg når jeg er blevet ophøjet fra jorden, vil jeg drage alle til mig." Kristus skal være det store center for opmærksomhed, mål for den opmæksomhed verden indbydes til; og Guds ord skildrer ham sådan. Herren har betroet sine børn sit skrevne ord, for at de kan ransage skriftnerne, og forstå hvad er sandhed, og proklamere sandheden for dem som er i vildfarelsens mørke. Hvor ihærdigt bør vi ransage dette ord. Den ihærdigt studerende vil belønnes rigeligt; for sandhedens persoler skal samles op, og skille ud fra vildfarelsens ledsagelse. Bibelen skal præsenteres for os som en dyrebar åbenbarelse fra himlen; men for at forstå den, må vi ransage dens sider ihærdigt, med bønnelig ånd og ydmygt hjerte.    
I vore dage er vantroens og frafaldets ånd den fremherskende. Det er en hovmodig og selvforherligende ånd, som åbenbarer sig i verden. Mennesker praler af deres oplysning, hvilket i virkeligheden er den mest blinde indbildskhed, for de er i modstrid med Guds tydelige ord. Mange priser menneskers fornuft, forguder menneskelig klogskab og sætter menneskers meninger over Guds åbenbarede visdom. Dette giver anledning for Satans virke, og antikrists ånd er langt mere vidtrækkende end nogen af os kan forstille os. Den store mængde mennesker, der hævder at være kristne, forstår ikke, hvor alvorlig en sag det er at overtræde.Guds lov. De gør sig ikke klart, at frelsen kun kan opnås ved Kristi blod, igennem hans tilskrevne retfærdighed; men dette alene vil gøre faldne mennesker til det, som det burde være, og ophøje ham til at blive medlem af den kongelige familie.     
The truth as it is in Jesus is regarded as an old-fashioned doctrine. The maxims of the world, that know not God, have been worked into the theories of the church. I menneskers øjne har tom filosofi og videnskab, der med urette bærer dette navn, mere værd end Guds ord. I vid udstrækning hersker den anskuelse, at den guddommelige talsmand ikke er uundværlig for menneskers frelse. Mange forskellige teorier, som verdens såkaldte vise fremkommer med til menneskeslægtens højnelse, vinder mere tiltro og tillid end den sandhed, som Gud har lært os gennem Kristus og hans apostle. Den lyvende ånd der forledte Eva i edens have, finder accept hos majoriteten af jorden beboere i dag. Endog den kristne verden nægter at blive omvendt af Guds Ånd, men lytter til mørkets fyrste, idet han kommer til dem i en lysets engels forklædning. Antikrists ånd er i langt højere grad fremherskende i verden end den har været før. Prøvens og renselsens dag er lige foran os. Tign på den mest forbløffende karaktertræk vil vise sig, i vandfloder, i orkaner, i tornadoer, i skypumper, i ulykker på land og i havet, som proklamerer at alle tings ende nærmer sig. Guds domme falder over verden, så mennesker kan vågne op til kendsgerningen at Kristus vil komme hurtigt. Herren er ved at åbenbare forskellen mellem retfærdige og onde mennesker; for hans "kasteskovl har han i hånden, og han skal gennemrense sin lo og samle sin hvede i lade; men avnerne skal han opbrænde med uudslukkelig ild."    
Tiden er kommet, da ærkeforførerens undergørende magt vil give sig mere klart til kende. Og hans bedrag vil virke mere og mere tiltrækkende, så de vil forvirre og føre endog de udvalgte vild, om det var muligt. Mørkets fyrste og hans onde engle virker på den kristne verden og forleder dem, der bekender sig til Kristi navn, til at stå under mørkets banner og bekrige dem, der holder fast ved Guds bud og troen på Jesus. En frafalden kirke vil forene sig med verdslige og djævelske magter for at få dyrets mærke sat på panden eller hånden og få Guds børn til at tilbede dyret og dets billede. De vil forsøge at tvinge dem til at opgive deres troskab mod Guds lov og vise pavedømmet hyldest. Da vil de tider være kommet, da menneskesjælene vil blive prøvet, for de frafaldnes sammenslutning vil kræve, at Guds lydige undersåtter skal fornægte Jehovas lov og forkaste hans ords sandhed. Da vil slaggerne blive skilt fra guldet og det vil vise sig, hvem der er gudfrygtige, trofaste og sanddru og hvem der er troløse, slagger og glimmer. Hvilken sky af avner vil da ikke blive blæst bort med Guds kasteskovl! Hvor vi nu kun kan se gulve fulde af hvede, vil det være avner, som blæses bort med Guds kasteskovl. Enhver, som ikke er forenet med Kristus som midtpunktet, vil ikke kunne bestå ildprøven den dag. Medens de, der er iført Kristi retfærdighed, vil holde fast på sandhed og pligt, vil de, der har stolet på deres egen retfærdighed, få deres plads under mørkets fyrstes sorte banner. Da vil det blive synligt, om valget var for Kristus eller Beliar. De, der har næret mistillid til sig selv og som har været sådan stillet, at de ikke har turdet blive brændemærket og forhånet, vil omsider åbenlyst erklære sig for Kristus og hans lov; medens mange, der så ud som blomstrende træer, der dog ikke havde frugt, vil følge flertallet og gøre det onde og få frafaldets mærke på panden eller hånden.  

22 11 1892 Review and Herald De sidste dages farer og privilegier.    
 For Guds nåde blev åbenbaret til frelse for alle mennesker og opdrager os til at sige nej til ugudelighed og verdslige begæringer og leve besindigt og retskaffent og gudfrygtigt i den nuværende verden i forventning om det salige håb og den store Guds og vor frelser Jesu Kristi herlige tilsynekomst, han, som hengav sig selv for os for at løskøbe os fra al vor lovløshed og rense sig et ejendomsfolk, der er ivrigt efter at gøre gode gerninger." (Titus 2,11-14)     
Jesu Kristi genkomst var det velsignede håb for den første kristne menighed. Apostlenes skrifter viser os menighedens frydefulde forventning af Guds søns tilsynekomst fra himmelen. Så længe som kristi bekendende efterfølgere var besjælede af dette håb, var de Verdens lys. Men det var imod satans plan, at de skulle være verdens lys; og fordi ondskaben greb om sig, blev manges kærlighed kold. Den utro tjener tænker ved sig selv: "Min herre lader vente på sig." (Matt 24.48. ) Da han taber troen på Jesu genkomst, begynder den utro tjener at slå løs på sine medtjenere og spise og drikke med svirebrødre. Satan havde travlt med at få indskudt falske læresætninger for at forårsage frafald i den første menighed, hvorved der opstod vantro med hensyn til Kristus og hans komme. Guds og menneskers fjende kastede sin djævelske skygge tværs over de troendes by og lod tåge skjule håbets stjerne, så de endog tabte troen på den store Gud og Frelsers Jesu Kristi herlige komme.    
Det, der havde været uendeligt dyrebart for dem, tiltrak dem ikke mere, fordi Satans specielle vrangforestillinger næsten totalt forblindede dem, så de ikke kunne se, det strålende frelsens lys, som den korsfæstede og opstandne frelser vandt for os; og mennesker vildledtes til at søge forsoning gennem deres egne gerninger, ved faste, bod og pengegaver til kirken. Det tiltalte det naturlige menneskehjerte mere at søge retfærdiggørelse i kraft af sig selv, end at søge at blive retfærdiggjort igennem omvendelse og tro, i tillid og lydighed imod sandheden. Under frafaldets tidsaldre, dækkede mørket jorden og formørkede menneskers sind; men reformationen vækkede jordens indbyggere op fra deres dødlignende "søvn" og mange vendte sig bort fra deres forfængelige tomhed og overtro, fra præster og bodsøvelser, til at søge den levende Gud og ransage hans hellige ord for sandhed såvel som for skjulte værdier. De begyndte at arbejde i sandhedens grube for at fjerne det menneskeskabte snavs, der havde skjult de dyrebare sandhedens ædelstene. Men lige så snart, reformationen begyndte, gik Satan beslutsomt i gang med endnu ivrigere at trælbinde mennesker med overtro og fejltagelser. Da, det gik op for ham, at han ikke kunne forhindre dem i at ransage Guds Ord eller få dem til at vige fra at ville finde sandheden ved at henlede deres opmærksomhed på fejlagtige læresætninger, tænkte han på at skræmme dem ved trusler og forfølgelser, for således at kvæle det himmelske lys, der skinnede på mennesker og åbenbarede Guds karakter og afslørede ærkebedragerens ondskab.    
Det Satan har forført mennesker til at gøre i fortiden, vil han om muligt forsøge at få dem til at gøre igen. Den tidlige kirke blev vildledt af Guds og menneskers fjende og der kom frafald i rækkerne hos dem, der bekendte sig til at elske Gud; også i dag vil Guds folk, medmindre, de vågner op af deres slummer, bliver taget uforvarende ved Satans list. Hvor mange er der mon iblandt dem, der erklærer, at de tror, Frelseren kommer snart, der dog er lunkne, hvor mange af dem har mon mistet deres første kærlighed og falder ind under den beskrivelse, der er givet af Laodikea menigheden, som værende hverken varme eller kolde? Satan vil gøre sit yderste for at holde dem i en tilstand af ligegyldighed og sløvhed. Må Herren åbenbare for folket den risiko, de løber, for at de må vågne op af deres åndelige søvn og ordne deres lamper, så de er rede, når brudgommen kommer tilbage.     
Den tid, vi lever i, er begivenhedsrig og fuld af farer. Rundt omkring er der flere og flere tegn på at verdens ende står for døren og at der vil ske ting, mere gruopvækkende, end verden og nogensinde før har oplevet: "Når de siger: "Fred og ingen fare!" da er undergangen pludselig over dem." (1Tess. 5,3a) Men til dem, der har sandhedens lys, står der skrevet:"I, brødre! lev ikke i mørke, så dagen kan overraske jer som en tyv. For I er alle lysets børn og dagens børn; vi hører ikke natten eller mørket til. Så lad øs da ikke sove, som de andre; men lad os våge og være ædru." (1Tess. 5,4-6) For vi erkender, at det nu er på høje tid at vågne op af vores slummer:" for nu er frelsen os nærmere, end da vi først kom til at tro. Natten er snart omme og dagen er for hånden. Derfor "lad os aflægge mørkets gerninger og iføre os lysets våben." (se Rom 13,11-12) Våg derfor: for I ved ikke hvornår jeres Herre kommer ved aften, eller ved midnat, eller ved hanegal eller om dagen; våg for at han ikke skal finde jer sovende.     
Der er et stort behov for, at vor svækkede tro burde oplives, og at vi altid holder tegnene på, at vor Herre snart kommer, for øje, så vi altid ikke bare vil blive fundet ventende, men vågende og arbejdende. Vi må ikke blive fundet i ledig forventning; for dette fører til ligegyldighed i livet og karaktermangel. Vi må erkende, at Guds dom er ved at falde angående jorden og vi bør med allerstørste alvor forkynde for menneskene, det Herren har påbudt os: "For da skal der komme en stor trængsel, hvis lige ikke har været fra verdens begyndelse indtil nu og heller ikke senere skal komme." (Mat. 24,21) "Mennesker skal dåne af rædsel og gru for det, som kommer over jorderige; før himlens kræfter skal rystes og da skal de se menneskesønnen komme på himmelens skyer med kraft og megen herlighed. Men når dette begynder at ske, da skal I rette jer og løfte jeres hoveder, for jeres forløsning nærmer sig." (Luk 21,26-28)    
Lad enhver, der hævder at tro at Herren kommer snart, ransage skrifterne som aldrig før; for Satan prøver ihærdigt ethvert muligt kneb for at holde sjæle i mørke og gøre dem blinde for de farefulde tider vi lever i. Lad enhver troende gribe sin bibel med alvorlig bøn, om ved Helligåndens lys at måtte erkende sandheden så at han erfarer mere om Gud og Jesus Kristus sendt af Ham. Søg efter sandheden som efter skjulte skatte og skuf fjenden. Netop nu er det en prøvelsernes tid, for den tredje engels høje råb er begyndt at forkynde Kristi retfærdighed den tilgivende Frelser. Hermed begynder han at udsende strålende lys, hvis herlighed skal oplyse alverden. Enhver, der har modtaget dette advarselsbudskab, er kaldet til at ophøje Jesus at vise ham til verden som forbillede, skjult i symboler, åbenbaret ved profeterne og gjort kendt ved den undervisning, der blev givet hans disciple, samt ved de underfulde mirakler, der blev givet for menneskers øjne. Ransag skrifterne, for det er dem, der vidner om ham.     
Hvis du vil holde ud i prøvelsernes tid må du kende Kristus og modtage hans retfærdighed som den gave, han skænker den angrende synder. Menneskelig visdom formår ikke at udvirke en frelsesplan, her er menneskelig tænkning frugtesløs. Resultater af den højest mulige menneskelig styrke er uden værdi ved siden af den guddommelige lærers storslåede plan. Intet gran af ære kan tilskrives mennesker al menneskelig hjælp og ære falder til jorden værdiløs overfor den sandhed, at den eneste mulige frelse fås i kraft af Jesus. Mennesket har den forret at kunne have fællesskab med Kristus, således at den menneskelige og guddommelige natur forbindes og på dette fællesskab må menneskets håb alene hvile; for det er, når Guds Ånd rører sjælen, at den modtager kraft og mennesket bliver en ny skabning i Kristus Jesus. Han blev åbenbaret for at bringe livet og udødeligheden frem i dagens lys. Han siger" De ord, som jeg har talt til jer, er ånd og liv." (Joh 6.63b) Salmisten erklærer:" Tydes dine ord, så bringer de lys, de giver enfoldige indsigt (Sl 119,130)    
Så lad os da studere Guds Ord, for at vi kan kende ham, i hvem der slet intet mørke er. Jesus siger: "Den, som følger mig, skal aldrig vandre i mørke, men have livets lys." Det emne, som tiltrækker synderens hjerte, er Kristus og ham korsfæstet. På Golgatas kors åbenbares Jesus kærlighed, som absolut intet kan lignes ved. Forkynd ham således til de hungrende folkemasser og hans kærligheds lys vil vinde mennesker fra mørke til lys, fra overtrædelser til lydighed. Betragte Jesus på Golgata kors, vækker mere end noget andet samvittigheden, så den indser syndens hæslige karakter. Det var den, der forårsagede Guds dyrebare søns død og synd er overtrædelse af Guds lov. På ham blev alle vore synder lagt. Synderen samtykker nu i, at loven er god; for han erkender, at den fordømmer hans slette gerninger og samtidig bevirker den, at han højt ophøjer Gud for hans mageløse kærlighed, der giver ham frelse gennem indpodet retfærdighed ved Ham, som ikke, selv kendte til at synde; i hvis mund der aldrig fandtes svig. <p align=right><i>(Konkluderes næste uge)</i></p>  

29 11 1892 Review and Herald De sidste tiders farer og fordele   
 Sandheden har en mægtig virkning, for gennem lydighed forandres personligheden til en voksende lighed med Jesus. Det er den sandhed, der er i Jesus, som levendegør samvittigheden og forvandler karakteren; når Helligånden virker for Jesus i hjertet. Men der er mange, med manglende åndelig forståelse, der bare opfatter ordene alene og finder at ordene ikke formår at opvække sjælen eller hellige hjertet, for de var ikke ledsaget, af Helligånden. Man kan være i stand til at citere fra det. gamle og det nye testamente og muligvis være velkendt med budene og løfterne i Guds Ord; men med mindre Helligånden sender sandheden "hjem" til hjertet og oplyser sjælen med guddommeligt lys, vil hjertet ikke blive sønderbrudt ved sandhedens klippe; for det er den guddommelige vejleder, der forener sjælen med Gud. Uden oplysning ved Helligånden, vil vi bukke under for Satans mesterlige fristelser og bedrag; fordi vi ikke ud fra os selv kan skelne det sande fra det falske. Kampen imellem mørkets fyrste og lysets konge er i sidste fase; og snart vil fjendens falsknerier sætte kvaliteten i vor tro på prøve. Satan vil gøre mirakler for øjnene af dyret og bedrage "dem, der bor på jorden ved hjælp af de mirakler, han har magt til at udføre for dyrets øjne." (Åb 13)     
Men skønt mørkets fyrste vil arbejde for at dække jorden med mørke og formørke menneskers sind, vil Herren åbenbare sin livsforvandlende kraft. Et arbejde må gøres på jorden i lighed med det, der skete, da Helligånden blev udgydt over disciplene i den allerførste kristne tid, da de prædikede Jesus og ham som korsfæstet. Mange vil blive omvendt på een dag; for budskabet vil udgå med kraft. Så kan der siges:" Vort evangelium kom ikke til jer i ord alene; men i kraft og i Helligånd og fuld vished. Det er Helligånden, der drager mennesker til Kristus for at åbenbare Guds væsen for synderen. Jesus siger: "Han skal herliggøre mig; for han skal tage af mit og forkynde jer det." (Joh 16,14)     
Helligåndens arbejde er storslået og grænseløst. Fra dette kildevæld strømmer al kraft og duelighed ud til Guds tjenere. Helligånden giver tryghed, den er sjælens direkte kontakt med Jesus selv. Den, der ser op til Kristus i enkel barnlig tro, bliver formet i lighed med og får del i den guddommelige natur, gennem Helligåndens virke. Under Guds Ånds ledelse bliver den kristne fuldkommen i Ham, som er alle tings overhoved. Som Kristus blev herliggjort pinsedag, således vil han igen blive æret gennem evangeliets sidste kald, når han skal forberede sine til at stå fast under de sidste prøvelser, i den store strids sidste kamp. Profeten siger følgende om fjendens slagplan:"     
Og jeg så et andet dyr stige op af jorden og det havde to horn ligesom et lam, men talte som en drage. Og det udøver det første dyrs hele magt for dets øjne og får jorden og alle dem, der bor på den, til at tilbede det første dyr, hvis dødshug blev lægt. Og det gør store tegn, så det endog får ild til at falde fra himmelen ned på jorden for menneskenes øjne. Og det forfører dem, der bor på jorden, ved de tegn, som det fik magt til at gøre for dyrets øjne og det opfordrer dem, der bor på jorden, til at lave et billede af dyret, der har sværdhugget, men atter kom til live. Og det fik magt til at give dyrets billede livsånde, så dyrets billede endog kunne tale og lade alle dræbe, som ikke ville tilbede dyrets billede." (Åb 13,11-15) "De skal føre krig mod Lammet og Lammet skal sejre over dem, fordi det er herrernes Herre og kongernes Konge, sejre sammen med dem, som er i dets følge, de kaldede og udvalgte og trofaste."(Åb 17,14.) "Derefter så j eg en anden engel komme ned fra Himmelen; han havde stor magt og jorden blev oplyst af hans herlighed. Og han råbte med vældig røst og sagde:" Faldet, faldet er Babylon, den store og den er blevet bolig for dæmoner og tilhold for alskens urene ånder og tilhold for alskens urene og afskyede fugle! Og jeg hørte en anden røst sige fra Himmelen:" Drag ud fra hende, mit folk! for at I ikke skal gøre delagtige i hendes synder og rammes af hendes plager. Thi hendes synder har hobet sig op, så de når Himmelen og Gud har kommet hendes uretfærdigheder i hu." (Åb 18,1-2 og 4-5)    
Guds folk må ikke gøre fælles sag med verden og det onde deri, de må kaldes ud derfra for at stå kampberedte for Herren imod mørkets magter. Når jorden bliver oplyst med Guds herlighed, skal vi se et arbejde magen til det, der blev gjort, da disciplene forkyndte den opstandne mægtige frelser. Himlens lys gennembrød de formørkede sind hos dem, der havde været bundet af Kristi fjenders bedrag og de falske forestillinger om ham blev kasseret, for ved Helligåndens overbevisning så de nu på Jesus, som på den, der var ophøjet til Konge og Frelser, for at virke omvendelse i Israel og fjerne synderne. De så ham omgivet af himmelens herlighed, med uforlignelige skatte i hænderne, at skænke til dem, der vendte sig væk fra deres oprør. Da apostlene gav det ophøjede budskab om Gud Faders enbårne søn var der 3000 sjæle, hvis hjerter det stak i og de fik øjnene op for hvor syndige og. vanhellige; de selv var og de så Kristus som deres Frelser og befrier. Kristus blev ophøjet, Kristus blev æret, ved Helligåndens kraft over mennesker. Med troens øjne så disse troen    
De sagde til hverandre:" det er ham, den selv samme, der blev anklaget for frådseri, for at spise med toldere og syndere, ham, der blev bundet, pisket og korsfæstet. Vi tror på ham, som Guds søn, konge og frelser." Åbenbaringer af Kristus ved Helligånden gav dem klarsyn for hans kraft og majestæt og de rakte hænderne op imod ham og råbte,: "Jeg tror!" Sådan var det den gang, tidligregnen faldt; men sildigregnen vil blive endnu mere overstrømmende. Menneskehedens frelser vil få ære og jorden vil blive badet i et strålende lyshav ved hans retfærdighed. Han er lysets kilde og himlens port har stået på klem og ladet lyset skinne ned på Guds folk, for at de måtte ophøje Kristus og vise hans højædle karakter for dem, der er i mørke.     
Den Kristus er ikke blevet præsenteret i forbindelse med loven som den trofaste og barmhjertige ypperstepræst, der i alle ting blev fristet som os, dog uden at synde. Han er ikke blevet ophøjet for synderen som det guddommelige offer. Hans gerning som sonoffer, stedfortræder og frelser, dvælede man kun lidt afmålt og flygtigt ved. For det er Kristus i al sin fylde, som syndstilgivende frelser, synderen må få øje for; det er synderens behov; for Kristi enestående kærlighed ved Helligåndens gerning, vil bringe syndserkendelse og omvendelse til det forhærdede hjerte. Det er den guddommelige indflydelse, der er kraften ved den kristne som jordens salt. Mange foredrager vor tros teorier og læresætninger; men deres fremstilling er som salt uden kraft, for Helligånden arbejder ikke igennem deres trosfattige tjeneste. De har ikke åbnet hjertet for at tage imod Kristi nåde, de kender ikke Helligåndens virke, de er som smagløse måltider, for der er intet sandt ledemotiv i deres arbejde, det lykkes ikke derved at vinde sjæle for Kristus. De er ikke iklædt Kristi retfærdighed; det er en dragt, de aldrig bar, fuldkommen ukendt for dem, et urørt kildevæld.     
Åh, måtte dog Kristi forsonende gerning blive omhyggeligt studeret. Åh, om dog alle ville grundigt og bedende studere Guds ord, ikke for at kvalificere sig til debatter, med henblik på divergerende læresætninger; men for at hungrige sjæle måtte mættes og for at tørstige måtte forfriskes ved livets kilde. Det er, når vi ransager skrifterne med ydmyge hjerter og fornemmer vor egen svaghed og uværdighed, at Jesus åbenbares for vore sjæle som usigelig dyrebar. Når vi får del i den guddommelige natur, vil vi se med afsky på al vor selvoptagethed og hvad vi regnede for visdom, vil synes os at være noget bras. De, der har trænet sig op til debattører, som har regnet sig for skarpsindige, engagerede mennesker vil se på deres arbejde med sorg og skam og vide, at deres indsats har været lige så værdiløs som Kains offer; fordi de var surrogater for kristi retfærdighed.     
Åh, måtte vi dog som et folk ydmyge vore hjerter for Gud og bønfalde ham med ydmyge sind om Helligåndens gave! Hvis vi kom til Herren i ydmyghed og anger, ville han svare på vore begæringer; for han siger, at han er mere end villig til at give os Helligånden, mere villig end forældre er til at give gode gaver til deres børn. Så ville Kristus blive æret og i ham ville vi erfare fylden af legemet med guddomshovedet. For Kristus har sagt om trøsteren" Han skal herliggøre mig; for han skal tage af mit og forkynde jer det." (Joh 16,14.) Dette er helt bestemt livsvigtigt for os. For "dette er det evige liv, at de kender dig, den eneste sande Gud og ham, som du har sendt, Jesus Kristus." (Joh 17,3)  

6 12 1892 Review and Herald Lad basunen få en bestemt lyd.   
 Vi presser os frem til den sidste kamp, og der er ingen tid at gå på akkord med. Der er ikke tid til at skjule din kulør, hvor du står. Når kampen løn ikke er god, så lad ingen blive til forrædere. Der er ikke tid til at nedlægge eller skjule vore våben, og give Satan fortrin i krigen. Hvis du ikke er på vagt, og holder dine klæder uplettede af verden, vil du ikke stå oprigtig for din Hærfører. Vagtfolkene har ikke tid til at slumre på Zions mure. Lad dem vær lysvågen. Kald på dine med-vægteren og råb: "Morgen kommer, men også nat!" Nu er der ikke tid til at slappe af i vorkamp, og blive modfaldne og åndsløse; ingen tid til at skjule vort lys under en skæppe, og sige glatte ting, og profetere bedrageri. Alle kræfter skal bruge på Gud. Du skal fastholde din alliance, frembære vidnesbyrd for Gud og for sandheden. Lad dig ikke vende bort af de antydninger som verden kan give. Vi kan ikke tillade os at gå på kompromis. Der er et levende problemspørgsmål foran os, af livsvigtig betydning for Guds restfolk, ved afslutningen af denne jords historie; der indebærer evige interesser. Ved aftenstide af denne krise, er der ikke tid til et ondt vantroende hjerte, de forlader den levende Gud.    
Det oprindelige frafald begyndte vantro og selvfornægtelse af sandheden, men hvis vi vil sejre, må vi fæstne troens øje stadig på Jesus, vor frelses Hærfører. Vi skal følge Kristi eksempel, og i alt hvad Jesus gjorde på jorden, havde han et øje rettet på Guds herlighed. Han siger: "Jeg gør således som Faderen har befalet mig." "Denne befaling har jeg fået fra min Fader." I alt han gjorde udvirkede han sin Faders vilje, så at hans liv på jorden var en manifestation af den guddommelige fuldkommenhed. Guddommelighed og menneskelighed blev forenet i Kristus, så han kan åbenbare Guds hensigter for os, og bringe mennesket i tæt fællesskab med sig selv. Denne union vil sætte os i stand til at overvinde fjenden; for gennem tro på Kristus skal vi tage imod guddommelig kraft. Dage vil komme (for fjenden arbejder til afslutningen) hvori guds lov vil sættes ud af kraft. Idet disse dage nærmer sig, vil Guds loyale undersåtter rejse sig i nødssituationen, og vise mere brændende iver, og give et mere udtrykkeligt og uforfærdet vidnesbyrd.    
Men når vi skal sige at vi har myndighed, skal vi ikke gøre noget i trodsighed. Hvis vore hjerter er fuldt overgivet til Gud, skal vi forene os i sagtmodighed og kærlighed med sandhed og beslutsomhed. Vi skal "være rede til enhver god gerning, ikke forhåne nogen, ikke være stridbare, men milde og vise al sagtmodighed mod alle mennesker."    
Det er tid for at Guds folk tager de pligter op som ligger på dem, og være trofast i små ting; for udføres de små ting rigtigt kommer store reslutater. Efterlad ikke det arbejde som behøver at blive gjort, fordi din dømmekraft viser sig det små og uvæsentlige. Tilbered alle ubeboede steder, genopret hullerne så hurtigt som de kommer frem. Lad der ikke være nogen forskel eller uenighed imellem medarbejderne. Lad alle gå til arbejdet og hjælpe dem der behøver hjælp. Der er en årsag til den store svaghed i vore menigheder, og at årsagen er vanskelig at fjerne; ofr det er selvet. Vanskelighederne opstår ikke fordi mennesker har for megen vilje, men fordi de har for meget egenvilje. Viljen bør være helt helliget til Gud. Kristi bekendende efterfølgere behøver at falde på Klippen og blive brudt; for enhver som går ind af portene til Guds Stad, må korsfæstes. Denne hæftighed som oprejser sig i nogens hjerter i menigheden, når alt ikke går som det behager dem, må underlægges; for det er ikke Kristi Ånd. Det er på høje tid at vi vender tilbage til vor første kærlighed, og der er fred iblandt os selv. Vi må gøre det tydeligt at vi ikke kun er bibellæsere, men bibeltroende. Hvis vi er forenet med Kristus, skal vi forenes med hinanden. Jesus siger: "En ny befaling giver jeg jer, at I skal elske hverandre: ligesom jeg har elsket jer, skal også I elske hverandre." "Men vi, som er stærke, er skyldige at bære de svages skrøbeligheder og ikke gøre, hvad der er os selv til behag. Enhver af os skal gøre, hvad der behager hans næste og er til gavn og opbyggelse. Thi Kristus gjorde heller ikke, hvad der var ham selv til behag; men som der står skrevet: "Spotten fra dem, der spotter dig, er faldet på mig." . . . . Og udholdenhedens og trøstens Gud give jer at være enige indbyrdes, som Kristus Jesus vil det, så I enigt og med én mund kan prise Gud, vor Herres Jesu Kristi Fader."    
Vi bliver flere og flere, vor evner bliver større, og alt dette kaldes for enighed iblandt medarbejdere, for fuldstændig helligelse og gennemgribende overgivelse i Guds sag. Der er ingen plads i guds arbejde til halvhjertede medarbejdere, for de er enten kolde eller varme. Jesus siger: "Gid du var kold eller varm! Derfor, fordi du er lunken og hverken varm eller kold, har jeg i sind at udspy dig af min mund." Bland de halvhjertede er den klasse som selv praler af deres store forsigtig at få "nyt lys," idet de benævner det. Men når de ikke tager imod lyset, og bevirker deres åndelige blindhed; for de kan ikke se Guds veje og gerninger. Dem som ordner sig selv imod himlens dyrebare lys, vil acceptere budskaber som Gud ikke har sendt, og vil derved blive farlige for Guds sag; for de vil sætte falske normer.    
Der er mennesker i vor sag som kan være til stor nytte, hvis de vil lære af Kristus, og gå fra lys til større lys; men fordi de ikke vil, er de tydelige forhindringer, betvivler altid, forspilder kostbar tid på diskussion, og bidrager ikke med noget åndeligt ophøjende i menigheden. De vil føre menneskers sind på vildspor, og lede dem til at antage forlige forslag. De kan ikke se så langt ud; de kan ikke konklusionen af sagen. Deres moralstyrke er bortødslet på bagateller; for de ser et atom som en verden, og en verden som et atom.    
Mange har stolet og er forherliget i menneskers visdom, langt mere end Kristus og i den dyrebare helliggørende sandhed for denne tid. De behøver den himmelske salvelse, så de kan fatte hvad er lys og sandhed. De takker Gud for at de ikke er begrænset til en snæver rende, men de ser ikke bredten og det vidtrækkende omfang i sandhedsprincipperne, og er ikke oplyst af Guds Ånd, som himlens store frisindethed. De beundrer menneskegjorde teorier, og vandrer i gnisterne fra deres optænding, viger længere og længere væk fra Kristne handlingers ægte principper, som er forordnet til at gøre mennesker kloge på frelse. De bestræber sig på at udbrede evangeliet, men skiller det ad i marv og ben. De siger: "Lad lyset skinne," men dækker det så at det ikke skinner i klare stråler til de emner de behøver at forstå. Nogle brænder deres iver ud på planer, som ikke kan gennemføres, uden at menigheden kommer i fare.    
I denne tid bør menigheden ikke ledes bort fra hovedsagen af vital interesse, til ting som ikke vil bringe sundhed og mod, tro og kraft. De må sørge for at de, i deres handlinger bevidner at evangeliet er pågående.    
Vagtfolk på Zions mure skal være årvågne, og ikke sove dag eller nat. Men hvis de ikke har fået budskabet fra Kristi læber, deres basuner vil få en usikker lyd. Brødre, Gud kalder på jer, både prædikanter og lægfolk, til at lytte til den stemme der lytter til jer ved hans ord. Lad hans sandhed blive modtaget i hjertet, så I må blive åndeliggjort ved dens levende, helliggørende kraft. Så lad det udtrykkelige budskab for denne tid blive sendt fra vagtmand til vagtmand på Zions mure. Der er en tid hvor sandhed og retfærdighed forlades generelt, en tid hvor vi må opbygge de gamle øde steder, og med arbejde i interesse for at oprejse mange generationers fundament.    
"Da kaldes du "murbrudsbøder", "genskaber af farbare veje".Varer du din fod på sabbatten, så du ej driver handel på min helligdag, kalder du sabbatten en fryd, Herrens helligdag ærværdig, ærer den ved ikke at arbejde, holder dig fra handel og unyttig snak, da skal du frydes over Herren; jeg lader dig færdes over landets høje og nyde din fader Jakobs eje. Thi Herrens mund har talet."    
"Hør mig, I, som kender retfærd, du folk med min lov i dit hjerte, frygt ej menneskers hån, vær ikke ræd for deres spot! Som en klædning skal møl fortære dem,,orm fortære dem som uld, men min retfærd varer evigt, min Frelse fra slægt til slægt. Vågn op, vågn op, Herrens arm, og ifør dig styrke, vågn op som i henfarne dage, i urtidens slægter! . . . . . mon du ej udtørred havet, stordybets vande, gjorde havets dyb til en vej, hvor de genløste gik? Herrens forløste vender hjem, de drager til Zion med jubel med evig glæde om issen; fryd og glæde får de, sorg og suk skal fly. Jeg, jeg er eders trøster, hvem er da du, at du frygter dødelige, jordiske mennesker, der bliver som græs, at du glemmer Herren, din skaber, der udspændte himlen og grundfæsted jorden, at du altid dagen lang frygter for undertrykkerens vrede. Så snart han vil til at lægge øde, hvor er da undertrykkerens vrede? Snart skal den krumsluttede løses og ikke dø og synke i graven eller mangle brød, så sandt jeg er Herren din Gud, som rører havet, så bølgerne bruser, den, hvis navn er Hærskares Herre. Jeg lægger mine ord i din mund og gemmer dig under min hånds skygge for at udspænde himmelen og grundfæste jorden og sige til Zion: "Du er mit folk."    
"For Zions skyld vil jeg ej tie, for Jerusalems skyld ej hvile før dets ret rinder op som lys, som en luende fakkel dets frelse. Din ret skal folkene skue og alle konger din ære. Et nyt navn giver man dig, som Herrens mund skal nævne. Og du bliver en dejlig krone i Herrens hånd, et kongeligt hovedbind i hånden på din Gud. Du kaldes ej mer "den forladte", dit land "den ensomme"; nej, "velbehag" kaldes du selv, og dit land kaldes "hustru". Thi Herren har velbehag i dig, dit land skal ægtes."    
Medens du holder sandhedens banner fast, idet du forkynder Guds lov, bør hvert menneske huske at troen på Jesus er knyttet til Guds bud. Den tredje engel fremstilles som at han flyver højt oppe under himmelhvælvingen og råber med høj røst: Her kræves der udholdenhed af de hellige, dem som holder fast ved Guds bud og troen på Jesus. (Åb 14,12). Den første, anden og tredje engels budskaber er alle knyttet sammen. Beviserne for den stadige, altid levende sandhed i disse ophøjede budskaber som betyder så meget for os og som skabte en sådan intens modstand fra den religiøse verden, kan ikke ødelægges. Satan forsøger stadig at kaste sin afgrunds mørke skygge over disse budskaber, sådan at levningen af Guds folk ikke klart skal fatte deres vigtighed, tiden for dem og deres plads. Men de lever og de vil udøve deres indflydelse over vor kristelig erfaring så længe tiden skal vare.     
Indflydelsen fra disse budskaber har gjort det dybere og bredere, og sætter handlingsudspringet for tusinde hjerter i gang, sætte undervisningsinstitutioner og forlagsvirksomheder i arbejde. Alt dette er Guds redskaber der samarbejder i det store værk fremstillet af den første, anden og tredje engel der flyver midt under himlen for at advare verdens indbyggere Kristus kommer igen med kraft og megen herlighed. Profeten siger: ""Derefter så jeg en anden engel stige ned fra himlen med stor magt og jorden oplystes af dens glans. Den råbte med kraftig røst: Faldet, ja, faldet er det store Babylon, det er blevet bolig for dæmoner, skjul for alle urene ånder, skjul for alle urene fugle og skjul for alle urene og afskyelige dyr." Dette er det samme budskab, som blev forkyndt af den anden engel, Babylon er faldet, fordi det har givet alle folkeslagene at drikke af sin utugts harmes vin. Hvad menes der med denne vin? Der menes hendes falske lærdomme. Hun har givet verden en falsk sabbat i stedet for sabbatten i det fjerde bud og har gentaget den løgn, som Satan fortalte Eva i Eden, nemlig at sjælen af naturen er udødelig. Mange lignende vildfarelser har hun udspredt vidt og bredt og fører lærdomme, som kun er menneskebud.    
Da Jesus begyndte sin offentlige tjeneste, rensede han templet for vanhelligelse. En af hans sidste gerninger var at rense templet for anden gang. På samme måde vil der ved det sidste advarselsbudskab til verden blive to tydelige kald til menighederne. Den anden engels budskab er: "Faldet, ja faldet er Babylon, den store by, fordi hun har fået alle folkene til at drikke af hendes utugts harmes vin." Og budskabet fra tredje engels høje råb høres fra himlen, og siger: "Drag ud fra hende, mit folk! for at I ikke skal gøre jer delagtige i hendes synder og rammes af hendes plager. Thi hendes synder har hobet sig op, så de når til Himmelen, og Gud har kommet hendes uretfærdigheder i hu."  

13 12 1892 Review and Herald Lad basunen få en bestemt lyd. (konkluderet) *   
 <i>(konkluderet.)</i><br>Ligesom Gud kaldte Israels børn ud af Ægypten, så de kunne helligholde hans sabbat, således kalder han sit folk ud af Babylon, for at de ikke skal tilbede dyret eller dets billede. Syndens menneske, som påtænkte at ændre tider og love, har ophøjet sig selv over Gud, ved at præsentere en falsk sabbat for verden; kristenverden har accepteret pavedømmets barn, og næret og opfostret den, derved trodset Gud ved at fjerne mindesmærke, og sætte en rivaliserende sabbat op.     
Efter at sandheden er blevet forkyndt til et vidnesbyrd for alle folkeslagene, vil enhver tænkelig ond magt træde i virksomhed og sindene vil blive forvirret af de mange røster, som råber: Se, her er Kristus, eller dér. Dette er sandheden, jeg har budskabet fra Gud, han har sendt mig med stort lys. Da vil landemærkerne blive flyttet og troens søjler vil blive søgt væltet. Der vil blive gjort et mere energisk forsøg på at ophøje den falske sabbat og krænke Gud ved at fortrænge den dag, han har velsignet og helliget. Den falske sabbat vil blive tvunget igennem ved en tyrannisk lov. Satan og hans engle er årvågne og i stadig aktivitet. De arbejder med energi og udholdenhed gennem de menneskelige redskaber for at udføre deres plan, nemlig at udtrykke kundskaben om Gud fra menneskenes alder. Men medens Satan arbejder med sine løgnagtige undere, vil tiden fuldendes som forudsagt i åbenbaringen og denne mægtige engel, som skal oplyse jorden med sin herlighed, vil udråbe Babylons fald og byde Guds folk forlade hende.    
Tidspunktet for den tredje engels høje råb, som er blevet forblindet af fjenden, dem som i høj grad er blevet forblindet af fjenden, som ikke har kommet sig selv helt fra Satans snare, vil være i fare, fordi det vil være vanskeligt for dem at se lyset fra himlen, og de vil være tilbøjelige til at acceptere falsknerier. Deres fejlagtige erfaring vil farve deres tanker, deres bedrag, deres planer, deres råd. Beviserne for det Gud har givet, vil ikke være vidne for dem som har forblindet deres øjne, ved at vælge mørke frem for lys. Efter at have forkastet lyset, vil de skabe teorier som de vil kalde "lys", men som Herren kalder: "Gnister fra deres egen optændte ild," som de vil rette deres spor efter. Herren erklærer: " Frygter nogen af jer Herren, han lytte til hans tjener, enhver, som vandrer i mørke og uden lys; han stole på Herrens navn, søge støtte hos sin Gud! Alle I, som optænder ild og sætter pile i brand, gå ind i eders brændende ild, i pilene, i tændte! Fra min hånd skal det ramme eder, i kval skal I ligge. Jesus sagde: "Til dom er jeg kommen til denne verden, for at de, som ikke ser, skal blive seende, og de, som ser, skal blive blinde." "Som lys er jeg kommen til verden, for at enhver, som tror på mig, ikke skal blive i mørket." "Den, der ringeagter mig og ikke tager imod mine ord, har sin dommer: det ord, som jeg har talt, det skal dømme ham på den yderste dag."    
Hos mange vil de ord Herren har sendt blive forkastet, og orden som mennesker taler vil antages som lys og sandhed. Jesus siger: "Jeg er kommen i min Faders navn, og I tager ikke imod mig; hvis en anden kommer i sit eget navn, ham vil I tage imod." Menneskers visdom vil føre bort fra selvfornægtelse, fra helligelse, og vil finde på mange ting som ikke har virkning på Guds budskaber. Vi kan ikke bero os sikkert på mennesker, som ikke er i nær kontakt med Gud. De vil accepterere menneskers meninger, men kan ikke se den Sande Hyrdes stemme, og deres indflydelse vil lede mange bort, skønt bevis står på bevis for at bekræfte sandheden for disse dage. Sandheden er kraftsfuld, og vender menensker til Kristus, for at opildne deres kræfter, og underlægge og blødgøre deres hjerter, og indbyde dem iver, helligelse og kærlighed til Gud. Sabbatssandheden må på ingen måde dækkes til. Vi må lade den stå frem i sin stærke modsætning til vildfarelse.    
Idet enden nærmer sig, vil vidnesbyrdene fra Guds tjenere blive mere beslutsomme og mere kraftfulde, glimte sandhedlys over vildfarelsens og modstandens systemer som så længe har haft herredømme. Herren har sendt os budskaber til denne tid, som vil fæstne kristendommen på en evig platform; og alle som tror den nærværende sandhed, må stå, ikke i deres egen visdom, men i Guds visdom, og danne fundamenter for mange generationer; og de vil registreres i himlens bøger som "bruddets reparatørere" og "genoprettere af stierne at være på." I lyset af den bitreste modstand, skal vi fastholde sandheden fordi det er sandhed. Gud arbejder med mennesker; det er ikke mennesker alene som arbejder. Den store oplysende kraft er fra Kristus; klarheden i hans eksempel skal holdes frem for folk i alle prædikener. Hans kærlighed er regnbuens herlighed der kredser sig om tronen deroppe.    
Herren har sagt: "Min bue sætter jeg i skyen, og den skal være pagtstegn mellem mig og jorden! . . . . , vil jeg komme den pagt i hu, som består mellem mig og eder og hvert levende væsen, det er alt kød, og vandet skal ikke mere blive til en vandflod, som ødelægger alt kød." Regnbuen oven over tronen er et evigt vidnesbyrd om, at "således elskede Gud verden, at han gav sin Søn den enbårne, for at enhver som tror på ham, ikke skal fortabes, men have evigt liv" En ordets forkynder fremholder loven for mennesker, bør han vise hen til Guds trone, som er omstrålet af løftets regnbue, Kristi retfærdighed. Lovens herlighed er Kristus. Han kom for at ære og ophøje loven. Gør det klart, at i ham mødes nåde og fred - retfærdighed og sandhed omfavner hinanden. Når du ser på hans trone, sender din anger, pris og taksigelse op så du må udvikle kristen karakter, og fremstille Kristus for verden, bliver du i Kristus, og Kristus bliver i dig; du har den fred der overgår al forstand. Vi behøver hele tiden at meditere over Kristi tiltalende ynde. Vi må rette sindene til Jesus, fæstne dem på ham. I enhver prædiken dvæle ved guddommelige egenskaber.     
Ligesom buen i skyen dannes ved forening af solskinnet og regnbygen, således symboliserer regnbuen, som omgiver tronen, nådens og retfærdighedens forenede kraft. Det er ikke retfærdighed alene, som skal håndhæves, for det ville formindske glansen fra forjættelsens regnbue over tronen; menneskene ville da kun se lovens straf Men hvis der ikke var nogen retfærdighed og straf så ville der ingen stabilitet være i Guds regering. Det er blandingen af retfærdighed og miskundhed, som fuldkommer frelsen. Det er blandingen af de to der leder os, idet vi ser verdens Forløser, og Jehovas lov, udbryder vi: "Din nedladelse gjorde mig stor." Vi ved at evangeliet er et fuldkomment og komplet system, der åbenbarer Guds lovs uforanderlighed. Det indgyder hjertet med håb, og med kærlighed til Gud. Nåden indbyder os til at gå gennem portene ind i Guds stad og retfærdigheden er stillet tilfreds ved at tilstå enhver lydig sjæl det fulde privilegium som medlem af den kongelige familie, et barn af den himmelske konge. Hvis vi havde en mangelfuld karakter, kunne vi ikke gå gennem portene, som nåden har opladt for de lydige, for retfærdigheden står ved indgangen og kræver hellighed af alle, som ønsker at se Gud. Hvis retfærdigheden var ophævet og hvis det var muligt for Guds nåde at åbne portene for alle mennesker uden hensyn til deres karakter, så ville der i Himmelen blive en tilstand af misfornøjelse og oprør, som var værre, end før Satan blev udelukket. Himmelens fred, lykke og harmoni ville være brudt. Forvandlingen fra jorden til Himmelen forandrer ikke menneskenes karakter. De frelstes lyksalighed i Himmelen er et resultat af den karakter, som i dette liv er dannet efter Kristi forbillede. De hellige i Himmelen har først været hellige på Jorden.    
Den frelse, som Kristus frembragte sådant et stort offer for at tilvejebringe for mennesket, er det, som alene har værdi, for det er det, der frelser fra synd, som er årsagen til al sorg og elendighed i vor verden. Guds barmhjertighed er det, som konstant drager synderen til Jesus. Hvis han svarer, angrer og bekender i tro griber det håb, der er fremsat for ham i evangeliet, vil Gud tage imod ham, "et sønderbrudt, sønderknust hjerte agter du ikke ringe, o Gud." Således bliver Guds lov ikke svækket af evangeliet, men syndens magt bliver brudt, og barmhjertighedens scepter rækkes til den angrende synder.    
Regnbuen over tronen er løftets bue, der vidner for hele verden, at Gud ikke vil glemme sit folk i deres kamp mod det onde. Lad Jesus være vort tema. Lad os ved pen og stemme fremstille, ikke blot Guds bud, men Jesu tro. Dette vil fremme virkelig hjerte-fromhed, som intet andet vil gøre. Så længe vi forklarer mennesker at de er undersåtter under en guddommelig regering, vil deres fornuft sige dem at dette er sandhed, at de skylder Jehova en alliance, og at dette liv er vor prøvetid. I dette liv er vi under Guds disciplin og styring, for at forme karakter og få vaner for det højere liv. Alle de scener som vi skal deltage i, må studeres nøje; for de er en del af vor uddannelse, en del af Guds store plan. Vi bør bringe solidt tømmer til vor karakters bygning; for vi arbejder både for det liv og det evige liv. Når vi nærmer os slutningen af denne jords historie, så vokser vi hurtigt i kristen vækst, eller også vender vi tilbage til verden.    
Fristelser vil komme som en flod; men vi behøver ikke at svigte eller blive modløse, så længe vi ved at løftes bue er over Guds trone. Vi skal underlægges svære trængsler, modstand, afsavn, pinsler, men vi ved at Jesus har gennemgået alt dette. Erfaringen er værdifuld for os; udbyttet fra de forskellige erfaringer er på ingen måde afgrænset til dette korte liv; de når ud i evige tider. Gennem tålmod, tro og håb, i alle jordens foranderlige scenerier, skal vi forme en karakter til evigt liv. Og uanset hvad vi kaldes til at bære, må vi forvisse os om at alle ting samvirker til gode for dem som elsker Gud.  

20 12 1892 Review and Herald Kristus vort håb    
 Det kan ikke undskyldes nogen at indtage det standpunkt, at der ikke skulle være flere sandheder at afsløre og at alle vore forklaringer af Skriften skulle være uden fejl. Den kendsgerning, at visse læresætninger er antaget som sandhed gennem mange år af vort folk er ikke noget bevis for, vore ideer er ufejlbarlige. Tid kan ikke gøre fejl til sandhed og sandheden har krav på, at vi er ærlige. Ingen sand lære sætning vil miste noget som helst ved dybtgående undersøgelse. Vi lever i farlige tider og vi bør ikke godtage alt, hvad der bliver erklæret for sandhed uden at have undersøgt det nøje. Ligeledes har vi heller ikke råd til at fornægte noget, som bærer Guds Ånds frugter; men vi bør være lærevillige, sagtmodige og ydmyge af hjertet. Der er nogle, der sætter sig op mod enhver sag, som ikke stemmer overens med deres egne ideer og ved at gøre det, sætter de deres evige interesser på spil, så sandt som den jødiske nation gjorde det ved at fornægte Kristus. Herren vil, at vore meninger skal stilles på prøve, for at vi kan komme til at indse nødvendigheden af nøje undersøgelse af de levende orakler for at finde ud af, om vi er den rette tro eller ikke. Mange, som bekender sig til at tro sandheden, har slået sig til ro i deres magelighed, idet de siger: "Jeg er rig og har samlet mig meget gods og har ikke behov for mere." Men Jesus siger til disse selv behagelige mennesker: "I aner ikke, at I er usle, elendige, fattige, blinde og nøgne." Lad os hver især stille os selv det spørgsmål: Beskriver disse ord netop mit tilfælde? Hvis det gør det, råder Det sande Vidne os og siger: "Køb guld, som er prøvet i ilden af mig, for at du kan blive rig og hvide klæder, for at du kan få tøj på, for at din nøgenheds skam ikke skal komme til syne og salv dine øjne med øjensalve, at du må kunne se."    
Ud fra beskrivelsen af Laodikæerne er det øjensynligt, at mange blev bedraget i bedømmelsen af deres åndelige tilstand. De betragtede sig selv som rige, som værende i besiddelse af al den nødvendige viden og nåde, men alligevel manglede de troens og kærlighedens guld og Kristi retfærdigheds hvide klæder. De var fattige, forarmede og vandrede i gnisterne fra deres egen ild og var ved at lægge sig til hvile i sorg. Jesus sagde til dem: "Jeg har noget imod jer, fordi I har mistet jeres første kærlighed. Kom derfor i hu, hvorfra I er faldne og omvend jer og gør igen de første gerninger, dengang gløden fra Guds kærlighed var i jer, ellers vil jeg hurtigt komme over jer og flytte jeres lysestage fra dens plads, hvis I ikke omvender jer." Denne advarsel ville ikke være blevet givet, hvis der ingen fare var for at gå fortabt for dem, der bekender sig til at være Guds børn.     
I et sprog, som ikke er til at tage fejl af, bliver vor situation ridset op for os. Skilt fra Kristus har vi ingen fortjeneste, ingen retfærdighed. Vor syndighed, vor svaghed, vor menneskelige mangelfuldhed gør det umuligt for os, at vi skulle kunne træde frem for Gud, hvis vi ikke er klædt i Kristi pletfrie retfærdighed. Vi bør være at finde i ham uden vor egen retfærdighed men med den retfærdighed, som fås gennem Kristus.     
Men der er håb for enhver "for således elskede Gud verden, at han gav sin eneste søn, for at de, som tror på Ham ikke skal fortabes, men få evigt liv." Hvis Guds kærlighed ikke bliver værdsat og ikke bliver et iboende princip i det hårde hjerte og blødgøre og betvinger sjælen, så er vi til det yderste fortabt. Herren har ingen yderligere kraft, som han kan påvirke mennesket med. Han kan ikke give nogen større tilkendegivelse af sin kærlighed en den, han allerede har givet. Himlens rigeste gave er frit blevet tilbudt, om vi bare ville modtage den. Hvis fremvisningen af Jesu kærlighed ikke kan smelte og blødgøre dit hjerte, hvilket middel skal der så til for at nå dig? Har Kristi kærlighed endnu ikke kunnet fremkalde et ærligt svar i kærlighed og taknemmelighed? Så lad det ikke forblive i denne hårde tilstand en eneste dag til. Luk dit hjerte op og modtag Kristus, Himlens bedste gave. Lad ikke grusom vantro få dig til at afslå den himmelsendte gave. Lad ikke Jesus sige om dig: "Du ville ikke komme til mig, for at du kunne få livet."     
Kristi hjerte drages stadig med sympati for det faldne menneske. Mens han var på jorden, var hans eneste mission at frelse syndere. Han havde den dybeste afsky for synden, alt imens han havde den duybeste medfølelse for synderen. Ham sørgede over og blev såret i hjertet, fordi mennesker ikke værdsatte og modtog hans kærlighed. Himlens Majestæt skjulte sin guddommelighed i menneskelighed og drog fra sted til sted gennem byer og stæder og underviste om sandheden og gjorde mirakler og selvom mængder flokkedes for at høre om ham, så var der kun få, der med sympati tog imod de sandhedens lærdomme, som han fremholdt og som alene kunne frelse sjælen.     
Hvor få der er, som har noget begreb om den smerte, der nagede Guds Søns hjerte i de tredive år, han levede på denne jord. Der lå en skygge af sorg og smerte over hans liv fra krybben til Golgata. Han var en smerternes mand og udholdt en hjertesorg, som intet menneske er i stand til at beskrive. Han kunne i sandhed have sagt: "Giv agt og se, om der gives en smerte som den, der er tilføjet mig." Klages. 1,12. Hans lidelser bestod af den dybeste sjæleangst og hvilket menneske formåede at have medfølelse med den evige Guds Søns sjæleangst. Skønt han hadede synd af hele sit hjerte, tog ham hele verdens synd på sig, da han betrådte vejen til Golgata og led overtæderens straf. Uskyldig led han den skyldiges straf; skønt uden brøde gav han sig selv for at lide straffen for overtrædelsen af Guds lov. Straffen for hvert eneste menneskes synder tog den evige Guds Søn på sig. Enhvers syndeskyld vejede tungt på verdens forløsers sjæl. Den, der ikke kendte til synd, blev gjort til synd for os, for at vi kunne blive Guds retfærdighed i ham. Idet han påtog sig menneskeskikkelse, stillede han sig, hvor han blev såret for vore overtrædelser, knust for vor brødes skyld, for at vi kunne få lægedom ved hans sår.     
Som menneske blev Kristus fristet af den Onde med lige så meget større fristelser og med lige så meget større udholdenhed og energi end mennesket, som hans natur var større end menneskets. Det er en dyb og gådefuld sandhed, at Kristus er forbundet med menneskene med de ømmeste bånd. Enhver Adams søns og datters onde handlinger, onde tanker og onde ord hviler tungt på Guds Søn. Menneskenes synder krævede, at han undgældte for dem, for han var blevet menneskets stedfortræder og tog verdens synder på sig. Han har enhver synders synder, for alle overtrædelser blev tilregnet ham, selvom "han ikke gjorde noget synd, ligesom der heller ikke fandtes nogen skyld i hans mund." Selvom syndens skyld ikke var hans, blev hans Ånd sønderrevet og knust af menneskenes overtrædelser.    
Hvorledes skal vi da kunne undslippe, hvis vi ikke bryder os om så stor en frelse? Hebr 2,3. Det er med fare for vore sjæle, at vi ser bort fra de beskrevne forhold under hvilke vi er kaldede til at arbejde på vor egen frelse. Det er kun gennem Kristus, som blev gjort til synd for os, at vi kan udvirke vor egne frelse, for det er Gud, der virker i os både at ville og at gøre til hans velbehag. Vi må samarbejde af hjertet med Gud, idet vi i tro griber fat i Jesu retfærdighed, som alene kan frelse os. Den eneste måde, som vi kan blive frelst på, er ved at blive arbejdere sammen med Gud. Det er gennem menneskets samarbejde med Gud, at den troende kan komme sejrende igennem denne verden. Vi vil ikke blive fundet uden skyld, hvis vi er tilfredse med at flyde oven på verdens strøm og overlade spørgsmålet om vor sjæles frelse til dem, der lærer menneskers traditioner og forlader sig på formodede beviser. Enhver sjæl bør sætte sig selv i arbejde med at udforske sandheden, som den er i Jesus og at lære den at kende ved selv at studere det sikre Guds Ord. Vi skal ikke spørge om, hvad det er populært at mene. Hvad siger broder A eller broder B? Eller noget andet menneske. Eller hvad siger fædrene? Men hvad siger Herren vor Gud med hensyn til sjælens frelse? Og når vi så har fundet ud af, hvad Skriften siger, lad os så handle efter det skrevne ord. Det, der er skrevet, er til vor undervisning, advarsel og trøst.     
Kristus er oprindelsen til guddommelig sandhed. Han kendte højden og dybden, længden og bredden og fylden af den guddommelige kærligheds medynk, som ingen dødelige mennesker kan kende den. Han kendte den salighed, som syndere viser fra sig, når de forkaster det himmelske lys og de rædsler, der vil overgå den sjæl, som afviser himmelens sandhed. ..... Kristus alene kender betydningen af den evige vægt af herlighed, som de, der kæmper imod Gud, nægter at modtage. Kristi gerning på jorden bestod i at søge og frelse det fortabte. Bestandig så han for sit blik udfaldet af sin sendelse, skønt bloddåben først måtte gennemleves, skønt verdens syndebyrde skulle lægges på hans skyldfri sjæl, skønt skyggen af en usigelig smerte altid omgang ham. Men for den glædes skyld, som ventede ham, udholdt han korset og ringeagtede skammen. Alt dette tålte han, for at syndige mennesker kunne blive frelst, så de kunne blive ophøjede og forædlede og få plads sammen med ham på hans trone.     
Mennesker er besmittede af synd og de kan ikke have nogen fyldestgørende opfattelse af, hvor afskyeligt det onde er, som de værner om. For syndens skyld blev Himmelens Majestæt ramt, slået af Gud og såret. Frivilligt blottede vor guddommelige stedfortræder sin sjæl for retfærdighedens sværd, for at vi ikke skulle fortabes, men have evigt liv. Kristus sagde: "Jeg sætter mit liv til for at tage det igen, Ingen tager det fra mig, men jeg sætter det til af mig selv." Joh 10,17-18. Intet jordisk menneske eller nogen himmelsk engel kunne have betalt straffen for synden. Jesus var den eneste, der kunne frelse den oprørske meneskeslægt. I ham var guddommelighed og menneskelighed forenet og det var det, der gav effektiviteten af det offer, som blev bragt på Golgathas kors. Her var det, at barmhjertighed og sandhed mødtes, retfærdighed og fred kyssede hinanden.     
Jesus kaldes "Herre, vor retfærdighed" og gennem tro skulle hver eneste en kunne sige: "Herren, min retfærdighed". Når troen griber fat i denne Guds gave, vil lov og pris til Guds være på vore læber og skal kunne sige: "Se det Guds Lam, som tager verdens synd bort." Så skal vi blive i stand til at fortælle de fortabte om frelsesplanen, at mens verden lå under lovens forbandelse og fortjente død, kom Herren med barmhjertighedens vilkår til den faldne synder i håbløshed og har bragt os meningen og værdien af hans nåde. Barmhjertighed er en gunst, som vi ikke fortjener. Englene, som ikke kender til synd, forstår ikke, hvad det betyder, at der vises dem nåde, men vor syndighed kalder på en barmhjertig Guds nåde. Det var den nåde, der sendte os vor Frelser for at opsøge os som vildfarne og bringe os tilbage til hans fold.    
Ingen gerninger, som en synder kan gøre, vil være gode nok til at kunne frelse hans sjæl. Lydighed skylder man altid Skaberen, som han udstyrede mennesket med egenskaber til at tjene ham med. Gud kræver altid gode gerninger af mennesket, men gode gerninger kan ikke tjene til at fortjene frelsen. Det er umuligt for mennesket at frelse sig selv. Det kan bedrage sig selv med hensyn til denne sag, men det kan ikke frelse sig selv. Kristi retfærdighed alene kan tjene til dets frelse og det er Guds gave. Det er den bryllupsklædning, som er beredt for dig, i hvilken du kan være en velkommen gæst ved Lammets bryllupsmåltid. Lad troen gribe fat i Kristus uden tøven og du vil blive en ny skabning i Jesus, et lys for verden.  

17 01 1893 Review and Herald Menigheden må opkvikkes    
 "Vågn op, du som sover, og stå op fra de døde, og Kristus skal lyse for dig!" Dette er en tid hvor alle medlemmer i menigheden skal vente, våge og arbejde. Gennem tro på Jesus Kristus skal vi leve for Gud; og enhver mand, kvinde og barn, som kender til sandheden, bør kunne se tidernes tegn. Menighedens svaghed og ligegyldighed må forsvinde. Skaberkraften ovenfra må give liv til menneskeagenter, som Gud vil bruge, så de kan samarbejde med de guddommelige intelligensvæsener. Den menighed som Gud har begavet med himmelsk sandhed må ikke forblive døde i overtrædelser og synder.    
Det sande vidne, den levende Guds ånd, holder opsyn med den forsamling som har haft stort åndeligt lys og fordele, og vidnesbyrdet er at Guds menighed har bortødslet kræfterne unødigt, talenter der er brugt forkert, kræfter der ligger ubenyttet hen; og de evner som Gud har givet sit folk forfalder, fordi de ikke bruges på at søge og frelse dem som er fortabt. Verden omkring os er oprørt nedefra med alvorlige kræfter for onde gerninger, men tilsyneladende døde for alle som hører til deres evige interesser. Men selvom dette lader til at være deres tilstand, som er omkring os, og der er så lidt der opmuntrer os til håb om sjæles omvendelse, forlanger Gud af dem, han har betroet sin sandhed for de sidste dage, at overbringe ordet til Adams faldne børn, både i verden og iblandt menighederne. Som Kristi vidner, er vor opgave klar: "Gå ud i al verden, og forkynd evangeliet for al skabningen." Vi skal vente, våge og arbejde. Det er meget selvmodsigende for kirken som har åbnet op for sandhedens rigdomme, at være dovne, verdslige og ligegyldige. Kaster vi al vantro bort, bør vi anvende alle evner og al kraft i tro.    
Guds befaling lyder til alle menighedsmedlemmerne at bruge deres kræfter til hans tjeneste. Selvom redskabet kan være svagt, er det Guds kraft som vil udrette arbejdet. En Paulus kan plante, og Apollos kan vande, men det er Gud som giver væksten. Der er et stort arbejde at gøre, og den levende Guds Ånd må gå ind hos den levende budbringer, at sandheden må gå med kraft. Guds flok må rejse sig fra deres moralske dødelighed. De må opkvikkes med kraft ovenfra. Herren har lovet: "Og så udgyder jeg over davids hus og Jerusalems indbyggere nådens og bønnens ånd, så de ser hen til ham, de har gennemstunget, og sørger over ham, som man sørger over en enbåren søn."    
Der er stor fare for at dem som Gud vil bruge i sit arbejde skal miste modet, når de ser verdens degenerering, og deres egen svaghed og manglende evne til at gøre så stort et arbejde, som bliver udrettet. Men Herren forlanger ikke at vi skal gå ud som agenter, og hans lys skinner til dem i mørke, hvis han ikke har givet os hvad vi behøver, og ser ikke sjæle i verden, som reagerer på Kristi dragen, som har fået betroet overmådelige evner til hans tjeneste.     
Herren, himlens Gud vil have at alle de veje menigheden har fået lagt og dens midler, hvad endten det er på højt eller lavt plan, rige eller fattige, må høre sandhedens budskab. Herren Jesus den mægtige Frelser, døde for disse sjæle. Han kan vække dem fra deres ligegyldighed, han kan vække deres sympati, han kan blødgøre deres hjerter, han kan åbenbare sandhedens skønhed og kraft for deres sjæle. Førstemesteren er gud, og ikke begrænsede mennesker; og alligevel kalder han på mennesker at være agenter som han kan give lys til dem i mørke. Gud har juveler i alle menighederne, og det er ikke op til os at sende anklager hen over den bekendende religiøse verden, men i ydmyghed og kærlighed, bringe sandheden som den er i Jesus for alle. Lad menneske se med sønlig kærlighed og hellighed, lad dem beskue en kristus-lignende karakter og de vil drages til sandheden. Han som elsker Gud højest og sin næste som sig selv, vil være som lys for verden. Dem som har kendskab til sandheden, skal viderebringe det samme. De skal opløfte Jesus, verdens Forløser; de skal holde fast i livets Ord.    
Denne gruppe er passende repræsenteret ved dalen af tørre knogler, som Ezekiel så i et syn. De, som har fået betroet skatte af sandhed, og som dog er døde i overtrædelse og synd, behøver at blive skabt på ny i Kristus Jesus. Der er så lidt ægte vitalitet i menigheden i dag, at det kræver vedvarende arbejde at få mennesker til at tro, at Guds bekendende folk er levende. Kom spørgsmålet til os, "menneskesøn, kan disse bene leve?" ville vort svare blot være en erkendelse af uvidenhed: "O Herre, Du ved det." Af alle fænomener er der ingen der fører til håb om deres genoprettelse. Ikke desto mindre måtte profetiens ord siges til dem som er som tørre ben i dalen. Vi skal på ingen måde afskrækkes fra at opfylde vort kald med ligegyldighed, sløvhed, manglende åndelig begreb, over for dem som Guds ord gælder på. Vi skal forkynde livets ord for dem, som vi kan dømme som håbløse undersåtter, som om de var i deres grave. Selv om de lader til at være uvillige til at høre eller tage imod sandhedens lys, uden tvivl eller vakle, skal vi gøre vor del. Vi skal gentage budskabet for dem. "Vågn op, du som sover, og stå op fra de døde, og Kristus skal lyse for dig!"    
Det er ikke menneskeagenten som skal indgyde liv. Herren Israels Gud vil gøre den del, oplive den livløse åndelige natur til aktivitet. Herskares Herres åndepust må gå ind i de livløse kroppe. Ved dommen, når alle hemmeligheder skal blotlægges, vil det blive kundgjort hvad Guds røst sagde igennem menneskeagenten, og opvækkede den sløve samvittighed, og oprørte de livløse evner, og bevægede synderne til anger og brøde, og aflægge sig synder. Da vil det kunne ses klart at igennem menneskeagenten blev tro på Jesus Kristus givet til sjælen, og åndeligt liv fra himlen blev udåndet på ham som var døde i overtrædelser og synder, og han blev oplivet med åndeligt liv.    
Denne lignelse med døde ben kan ikke blot bruges på verden, men også på dem som har været velsignet med stort lys; for de er også som dalslettens skeletter. De har menneskers form, kroppens struktur; men de har ikke åndeligt liv. Men lignelse lader ikke blot de tørre ben binde sammen til menneskers form; for det er ikke nok at der er symmetri i ben og hovedtræk. Livsånde må give kroppende liv, så de kan stå oprejst, og komme i aktivitet. Disse ben repræsenterer Israels hus, Guds menighed, og menighedens håb er Helligåndens oplivende indflydelse. Herren må ånde på tørre ben, så de kan få liv.    
Guds Ånd må med sin livgivende kraft, være i enhver menneskeagent, så enhver åndelig muskel og scene kan blive brugt. Uden Helligånden, uden Guds åndepust, er samvittigheden i dvale, tab af åndeligt liv. Mange, som er uden åndeligt liv, har deres navne i menighedens protokoller, men de er ikke skrevet i Lammets livets bog. De kan være knyttet til menigheden, men de er ikke forenede med Herren. De kan være flittige i udøvelsen af visse pligter og kan være anset som levende mennesker; men mange er iblandt dem, som "har ord for at leve og er dog død." Medmindre der er ægte omvendelse af sjælen til Gud; medmindre den vitale Guds ånde opliver sjælen til åndeligt liv; medmindre de, der bekender sig til sandheden, bevæges af himmelskfødte principper, er de ikke født af den uforkrænkelige sæd, som lever og er for evigt. Medmindre de stoler på Kristi retfærdighed som deres eneste sikkerhed; medmindre de efterligner hans karakter, arbejder i hans ånd, er de nøgne, de har ikke hans retfærdigheds klædning på. De døde regnes ofte for levende; for de, som arbejder på det, de efter deres egne ideer, kalder for frelse, har ikke Gud til at virke i dem både at ville og at virke, for at hans gode vilje kan ske.    
Denne gruppe er passende repræsenteret ved dalen af tørre knogler, som Ezekiel så i et syn. Dem som har betroet sandhedens rigdomme til dem, og alligevel er døde i overtrædelser og synd, behøver at blive skabt på ny i Kristus Jesus. I øjeblikket er der så lidt rigtig livskraft i menigheden, at det kræver konstant arbejde at give mennesker livets synlighed til Guds bekendende folk. Når Guds omvendende kraft kommer over folket, vil det vise sig i aktivitet. De vil blive arbejdere og vil regne Kristi skændsel for større rigdom end verdens skatte. De vil have livets sejrskrans, den udødelige arv, for øje. De vil ikke være afhængige af deres prædikanter for deres liv og erfaring, men vil indse, at Kristus er hjordens overhyrde. De vil ikke mene, at deres prædikanter er udvalgt af Gud til at gøre deres arbejde for dem. De vil forstå, at de må arbejde på deres frelse med frygt og bæven, idet de ved, at det er Gud, der virker i dem til både at ville og virke, for at hans gode vilje kan ske.    
Fra det tidspunk hvor nyomvendtes samles i menighedsrummet, bør de uddannes til at tage sådanne arbejdslinjer, som ikke kun vil gavne dem selv, men andre sjæle. "Gavmild sjæl bliver mæt; hvo andre kvæger, kvæges og selv." Herren har givet sine efterfølgere talenter af intellekt, energi og midler. De, som er kendt for at være mænd med velafbalancerede sind, som elsker og frygter Gud, bør udnævnes som menighedsforstandere og menighedstjenere; og gennem udøvelsen af de evner, som Gud har givet dem, kan de vokse i nåden og kundkaben om vor Herre og Frelser Jesus Kristus. De kan planlægge forstandigt og lære de indviduelle medlemmer af menigheden til at udføre deres del med at handle med deres heres talenter. Ved en rigtig brug af deres talenter kan de øge deres virkeevne i Guds sag. Menigheden kan kun lejlighedsvis blive besøgt af en præst og dog stadig være en voksende menighed; for Jesus er vor præst, og vi skal aldrig tænke, at vi er efterladt alene. Jesus svigter aldrig sin hjord, som han røgter. "Så har han et uforgængeligt præstedømme, fordi han bliver evindelig."    
Den menneskelige prædikanttjener kan kun gøre sit bedste for at hjælpe dig i alle dine vanskeligheder; men han er kun et dødeligt menneske, og kan ikke hjælpe mere end pege dig til den sande Prædikanttjener. Han vil gøre alt sit arbejde i fuldstændig afhængig af gud, ligesom du må gøre dit arbejde. Du har den samme Kilde som du får lys og styrke fra som han har, og på ethvert nødvendigt tidspunkt behøver du at komme frimodigt frem for nådens trone. Der står om Prædikantettjeneren der oppe: "Derfor kan han også helt og fuldt frelse dem, som kommer til Gud ved ham, fordi han altid lever, så han kan gå i forbøn for dem. . . . . . Thi loven indsætter til ypperstepræster skrøbelige mennesker; men edens ord, der lød senere end loven, indsætter en Søn, som er nået til fuldendelse for evigt." "Hovedsagen i det, der her tales om, er imidlertid, at vi har en sådan ypperstepræst, der har taget sæde på højre side af Majestætens trone i Himlene som tjener ved helligdommen, det sande tabernakel, som Herren selv og ikke et menneske har rejst."    
Guds og menneskets fjende har arbejdet med alle tænkelige påfund for at omsnære sjæle, og når han kan lede menighedens medlemmer til at udgyde deres trængsler ud i prædikanternes ører, fryder ondskabens forbund sig. Ved netop denne betroede opgave, falder prædikanter under fristelse, og får ikke set på Jesus hvert eneste øjeblik. Kristus har sagt: "Uden mig kan I intet gøre" som er Gud antagelig. Men når agenten tror at han er noget, skønt han ikke er noget; for han har ofte ingen levende forbindelse med Gud, han er kun et brudt strå for dem der læner sig op ad ham. Men det er ethvert Guds barns privilegium at se på Ham, som er deres tros ophavsmand og fuldender. Ethvert Guds barn må lære lektien om fuldstændig tillid til Jesus. " Hvad skal vi da sige til dette? Er Gud for os, hvem kan da være imod os? Han, som jo ikke sparede sin egen Søn, men gav ham hen for os alle, hvor skulle han kunne andet end skænke os alt med ham? Hvem vil anklage Guds udvalgte? Gud er den, som retfærdiggør. Hvem er den, som fordømmer? Kristus er den, som er død, ja meget mere: som er opstanden, sommer ved Guds højre hånd, som også går i forbøn for os. Hvem vil kunne skille os fra Kristi kærlighed? Trængsel eller angst eller forfølgelse eller sult eller nøgenhed eller fare eller sværd? som der står skrevet: "For din skyld dræbes vi dagen lang; vi er regnet for slagtefår." Men under alt dette mere end sejrer vi ved ham, som elskede os. Thi jeg er vis på, at hverken død eller liv eller engle eller åndemagter eller noget nuværende eller noget tilkommende eller kræfter eller det høje eller det dybe eller nogen anden skabning vil kunne skille os fra Guds kærlighed i Kristus Jesus, vor Herre."    
Prædikanter er mennesker med samme lidenskaber som os selv; og Herren vil have at hans folk lærer dem at komme til ham med fuld trosforvisning. Du kan fortælle Jesus alt, og han vil aldrig udnytte din svaghed. Han lever altid for at gøre mellemkomst for dig. "Thi det er jo ikke engle, han tager sig af, det er Abrahams slægt, han tager sig af. Derfor måtte han i et og alt blive sine brødre lig, for at han i sin tjeneste for Gud kunne blive en barmhjertig og trofast ypperstepræst til at sone folkets synder. Thi som den, der selv er blevet fristet og har lidt, kan han komme dem til hjælp, som fristes." "Thi vi har ikke en ypperstepræst, som ikke kan have medlidenhed med vore skrøbeligheder, men en, som har været fristet i alle ting ligesom vi, dog uden synd. Lad os derfor med frimodighed træde frem for nådens trone for at få barmhjertighed og finde nåde til hjælp i rette tid."    
Skal ethvert Guds barn med disse løfter, ikke komme til Jesus med trosforvisning? Skal menigheden ikke være stærk i Herren og i hans magts kraft? Vil Guds folk forstå at var de berøvet en prædikants vedvarende arbejde, så ville de have Jesu prædikant arbejde til deres eget bedste? De må gå til ham, og blive stærk i hans styrke. Grunden til at der er så mange svage i menigheden, er at de ikke kommer til Jesus i tro. De engagerer sig ikke i hans tjeneste. De har ikke rod i sig selv, fordi Kristus ikke er bundet i deres hjerter ved tro.    
Oh om Guds omvendende kraft vil komme over menigheden, og gøre dens medlemmer til levende grene på den Sande Vin, så de kan frembringe megen frugt, fordi de trækker saft og næring fra Vintræet. Oh om Guds pris må være over deres læber! Der er kun een som de roligt kan rose; men det er passende at prise ham i de højeste toner. Lad da Guds folk udstøde deres beundring med salmistens ord: "Min styrke og lovsang er Herren, han blev mig til Frelse. Jubel og sejrsråb lyder i de retfærdiges telte: "Herrens højre øver vælde."  

24 01 1893 Review and Herald Søg først Guds rige   
 "Se, jeg kommer snart, og jeg har min løn med mig for at gengælde enhver, efter som hans gerning er. Herren Jesus vil undersøge hvert talent nøje, og forvente renter efter den hovedstol der er indsat. Ved sin egen ydmygelse og pinsel, har Kristus betalt købspenge for vor frelse, og han har ret til vore tjenester. I tjenerens navn ligger det at udføre arbejdet, at bære ansvar. Vi har fået betroet alle vore evner, og alle vor anledninger, til at de skal udnyttes på en klog måde, så Kristus kan modtage sit med renter. Den himmelske Mester steg op til det høje, og satte fangenskabet til fange, og gav menneskerne gaver, - sandhedens dyrebare rigdomme, der skal gives til hele verden. Hvilken brug gør vi af disse gaver og talenter vi har fået i hænderne? Er vi som den ukloge og upålidelige tjener, der køber talenter i verden, hvor det ikke giver afkast til Gud? Det sømmer sig for alle som er ihærdig flittige at udnytte de talenter de har fået betroet, for talenterne vil vokse, idet de bruges til menneskenes bedste og Guds ære.    
Enhver sjæl bør først søge Guds rige og hans retfærdighed. Vi skal ikke opbruge al hjerne-, ben- og muskelkraft på verdslige forretninger; for gør vi det, bringer vi vor åndelige interesse i fare, og vi mister lyksalighedens evighed. Hele det ufaldne univers er interesseret i det store arbejde som Jesus kom til vor verden for at udrette, også for sjæles frelse. Og skal mennesker på jorden ikke samarbejde med vor Genløser, som steg op til himlen for at gøre mellemkomst for os? Skal vi undlade at vise en særlig iver, ingen hellig interesse, for det arbejde som himlen har planlagt skal udføres i verden, for menneskenes bedste? Skal vi som er blevet købt for Kristi dyrebare blod nægte at gøre det arbejde vi har fået i hænderne, - nægte at samarbejde med himmelske agenter i frelsesarbejdet for de faldne? Skal vi ikke gå til jordens ender for at lade det sandhedslys vi har fået af himlen, skinne frem for vore medmennesker?    
Vi skal være flittige, en doven mand er en ynkelig skabning. Men hvilken undskyldning har man for ikke at være beskæftiget i den store gerning, som Kristus gav sit liv for at få udført? Åndsevnerne svinder ind, hvis de ikke holdes beskæftigede og Satans hensigt er at få dem gjort ubrugelige. Hele Himmelen er aktivt engageret i at få et folk beredt for Kristi genkomst til vor jord og "Guds medarbejdere er vi". Alle tings ende er nær. Nu har vi anledning til at arbejde. "Natten kommer, hvor ingen kan arbejde." Vi bør proklamere Kristus og ham korsfæstet, og derved berede vej for hans andet komme. Løft Golgatas menneske frem. Sæt dig selv der hvor du kan indånde den himmelske luft og kunne pege den trætte, tungt bebyrdede, sønderbrudte og fortvivlede sjæl til Jesus, kilden til al åndelig styrke. Stå helt parat, for at fremvise hans pris som har kaldet dig ud fra mørket til hans forunderlige lys. Proklamer med pen og stemme at Jesus lever for at gøre mellemkomst for dig. Gå sammen med den store Mester-arbejder, følg Genløserens selvfornægtende eksempel gennem hans kærlighedspilgrimsvej på jorden. Den samme Jesus som vandrede med sine disciple, som underviste dem på jorden, som sled og led i sin menneskenatur, er hos os i sin guddommelige kraft. Han er ved vor højre hånd for at hjælpe i enhver nødssituation. Lad os opløfte Jesus, og åbenbare bibelgrundlaget for vor tro. Vi skal alle proklamere Guds bud og Jesu tro. Jesus kom for at ophøje loven, og gøre den ærværdig. Han døde for at ophøje Guds lov, bevidne dets uforanderlige karakter, og idet vi proklamerer Guds lov, kan vi se på Jesus og blive trøstet med forvisningen: "Se, jeg er med jer alle dage, helt til verdens ende."    
Med al sin list og forførende magt arbejder Satan nu på at lede menneskene bort fra den tredje engels budskab, som skal forkyndes med stor kraft. Når fjenden ser, hvordan Herren velsigner sit folk og hjælper dem til at opdage hans bedrag, vil han med sin vældige magt arbejde på at indføre fanatisme på den ene side og kold formalisme på den anden, så han kan vinde sjæle. Nu skal der våges uafbrudt. Pas på det første fremstød, som Satan vil udføre iblandt os!    
Der skal passes på at man ikke viger til både til højre og venstre. De uerfarne, som lige er kommet ind I troen, har brug for styrke, og få sat et korrekt eksempel for sig. Nogle vil ikke gøre ret brug af retfærdiggørelse ved tro. De vil overbringe det som en ensidig måde, at gøre alt af tro, og forklejne gerninger. Andre vil gribe fat i en lærdom mod vildfarelse, og ignorer gerninger i det hele taget. Nuvel, ægte tro virker altid ved kærlighed, det er en motiverende faktor. Tro er ikke noget sovemiddel, men en stimulering. At se på Golgata vil ikke stilne din sjæl til passivitet, men vil skabe en tro som vil arbejde, rense sjælen fra al selviskhed. Når vi griber fat i Kristus i tro, begynder vi blot vort arbejde. Alle mennesker har fordærvede og syndige vaner, som må overvindes i en energisk krig. Enhver sjæl må kæmpe troens strid. Han som er en Kristi efterfølger, kan ikke handle svigefuldt; han kan ikke være hårdhjertet og være blottet for sympati. Han er ikke grov i sin tale. Han kan ikke tænke onde tanker, være en brødrenes anklager. Han kan ikke være helt opblæst og glad for sig selv. Han kan ikke være hoven, bruge hårde ord, og kritisere og fordømme dem omkring ham.    
Kærlighedens arbejde udspringer af troens gerninger. I skal "lade jeres lys skinne for menneskene, så de kan se jeres gode gerninger, og ære jeres Fader som er i himlen." "Udvirk jeres egen frelse med frygt og bæven, for det er Gud som arbejder i jer, både at ville og at gøre hans gode behag." Vi skal "være nidkære for gode gerninger," "være omhyggelige for at fastholde de gode gerninger." Og det Sande Vidne siger: "Jeg kender dine gerninger." Når det er sandt at vore travle aktiviteter ikke sikrer os frelse i sig selv, er det også rigtigt at tro der forener os med Kristus, vil oprøre sjælen til aktivitet; og god frugt, som er gode gerninger, vil være resultatet af tro.    
Dem som ikke har tid til være opmærksomme på deres egne sjæle, til at ransage sig selv dagligt om de er i Guds kærlighed, og til at sætte sig selv i lysets kanal, vil have tid til Satans antydninger, og udvirke hans planer. Satan vil komme med antydninger lidt efter lidt, indtil han kan have den fulde kontrol over sjælen, og påvirke mennesker gradvist til at antage verdslig politik. På det tidspunkt vil Satans falske påfund gøre at Guds værk har ingen indvirkning.    
Der er mennesker som er ligeglade med den ånd som de fører med sig i deres forretninger. De skjuler deres lys under en skæppe. De siger: "Religion er religion, og forretning er forretning. Men alt vort arbejde i verden, også i forretninger, er Guds værk, og bør gøres med et hjerte fuld af hans kærlighed, og himmelsk oplysning. Men hvis vi behøver den himmelske oplysning i forretningsbeskæftigelser i verden, hvor meget mere behøver vi så ikke hans nåde og hjælp i forretninger der specielt er i forbindelse med hans dyrebare sag. Der må ikke være en kulde, ingen formalitet, ingen dødelighed i hans arbejde. Hjertets hårdhed som viser sig i forretningslinjer iblandt os som et folk, er en forhånelse mod Gud.    
Mænd som er knyttet til vore institutioner i ansvarsfulde stillinger, har fået betroet hellige interesser, og de kan ikke være på den sikre side, hvis de ikke sætter deres lid til Gud hvert øjeblik, hvis de ikke er alvorlige mænd der beder og er brændende fromme, i deres hjemmeliv, med det arbejde de har fået udpeget, i alle deres forretninger. Der er fare for at disse mænd vil snyde deres sjæle og ikke modtage Helligåndens altid nærværnede hjælp, fordi de ikke har en sand fornemmelse af deres egen svaghed. De undlader at blive lyskanaler, og hvis de fortsætter med være blottet for lys, vil de ikke få den evige salighed herefter. Ingen kan stå sikkert på neutral grund.    
Medarbejdere på vore institutioner behøver den guddommelige oplysning daglig. Men i stedet for at drage nærmere Gud, når de accepterer betroede stillinger synes mange at de har så meget at lave, at de ikke kan deltage i religiøse møder, og deres stemmer høres sjældent i de helliges forsamling. De opfører sig, som om de er så langt fremme, at de ikke behøver at bede inderligt til Gud. De mærker ikke deres stadige behov for at blive oplært og trænet i Kristi skole, så de kan lære hans sagtmodighed og ydmyghed, og de bliver selvophøjede. Ukristelige karaktertræk åbenbares hos dem. De må forvandles, ellers vil de forvolde skade; for med deres ukristelige egenskaber er de ikke kvalificerede til opgaven. De må bringe deres kræfter under Guds Ånds kontrol, så de kan indse nødvendigheden af at søge åndelig hjælp, af at ikke "svigte vor egen menighedsforsamling, som nogle har for skik, men formane hverandre, og det så meget mere, som I ser dagen nærme sig." De, som ønsker visdom fra Gud, som ønsker at følge Jesus ved hvert skridt, vil søge lyset, og det vil skinne i deres hjerter. " Da talte de, som frygter Herren, med hverandre. Og Herren lyttede og hørte efter, og en bog blev skrevet for hans åsyn, for at de kunne ihukommes, som frygter Herren og slår lid til hans navn."    
Satan arbejder hele tiden på at såre og forgifte sjælen. For at modstå hans anstrengelser, må vi indånde himlens atmosfære. Vi må hver især gribe fat og holde fast i Kristus. Vi er på sikker grund om Guds sandhed bor i hjertet, og leder livet. Har vi sandheden i besiddelse, kan vi ydmygt og fast rykke frem fra lys til større lys, og vi skal ledes i alt godt og på den hellige vej. Hvis Guds sandhed ikke forvandler karakteren, er den ikke af værdi for den der modtager den. Dem som er seriøse for det fremtidige liv, vil ikke forsømme de anledninger de har inden for rækkevidde i deres nuværende liv. De vil ikke kun sætte sig selv hos sandhedslærerne, men vil mærke at de er under forpligtelse til Gud og lære alt hvad er dem muligt for at kende åndelige og himmelske ting; de vil føre alle sager frem for Gud i bøn.    
Den sjæl der kommer nær til Gud, indgyder tillid og opildner den til handling. Legemet vil dø hvis det berøves næringen, og derved må sjælen, for at få åndelig styrke, eller endog liv, få næring af ordet, som er ånd og liv. Det må hele tiden have næring ved sandheden, som knytter sjælen med Ham, vi har liv i, og bevæger, og er hele vor tilværelse. Alle mennesker med ansvarsbetyngede stillinger har brug for solstrålerne fra Kristi retfærdighed hele tiden oplyser sin sjæl, ellers vil hans handlemåde gøre meget skade. Enhver person som er sat til at befale, skal så ofte så muligt komme i selskab med gudsdyrkende forsamlinger, så de kan omgives af en åndelig atmosfære, og få dybere erfaring med åndelige ting.    
For at holde din sjæl i Guds kærlighed må du sætte dig selv i lysets kanal, og indånde en hellig atmosfære; for forsømmer du nogle af de nådegaver Gud har forordnet, der skal give åndelig styrke og nåde, så pådrager du dine sjæle blindhed, og hårdhed i dit hjerte, og Satan vil få dig til at se på de ting i forvansket lys. Hvis du ikke har respekt for de budskaber Gud sender dig gennem hans udvalgte tjenere, hvilken kraft har han så tilbage til at nå din sag og rette dine fejl, så at du ikke føres ud på falske stier. Dit hjertes have må opdyrkes. De giftige sataniske planer må rykkes op med rode, jorden må tilberedes, grundigt gennempløjet af Guds ord, og sandhedens dyrebare frø må sås og passes af en klog og dygtig havemand.    
Men når den urene ånd er faret ud af mennesket, vandrer den igennem vandløse steder og søger hvile, men finder den ikke. Så siger den: "Jeg vil vende tilbage til mit hus, som jeg gik ud af;" og når den kommer, finder den det ledigt, fejet og pyntet. Så går den bort og henter syv andre ånder, værre end den selv, og de kommer ind og tager bolig dér; da bliver det sidste værre for dette menneske end det første. Lignelsen om manden en ond ånd udgår fra, og som var blevet uddrevet, som ikke fyldte sjælen med Kristi kærlighed, illustrerer nødvendigheden af at ikke kun tømme hjertet, men udfylde tomrummet med guddommelig besiddelse. Dæmonen ønskede at vende tilbage til det hjerte som den var fordrevet fra. Den kom, og selvom der var fejet og ryddet, så var det stadigt tomt, og gik ind med syv andre ånder mere onde end den selv, så at menneskets tilstand var værre end før. Manden i denne lignelse nægtede at gøre Satans arbejde, men hans problem var efter at hjertet var fejet og ryddet, undlod han at indbyde de himmelske gæsters tilstedeværelse. Det er ikke nok at tømme hjertet, vi må have tomrummet udfyldt med Guds kærlighed. Sjælen må udstyres med Guds Ånds nådegaver. Vi kan aflægge mange dårlige vaner, og alligevel ikke være sandt helliggjorte, fordi vi ikke har forbindelse til Gud. Vi skal forene os med Kristus. Vi har en befalingsret over en mængde kræfter, og vi skal ikke forblive tilbage i vantroens mørke, kulde og solløse hule, ellers kan vi ikke opfange strålerne fra Retfærdighedens Sol.    
At være kristne kræver mere end trosbekendelse. Der må anstrenges alvorligt for at sejre gennem den nådegave Gud har givet frit. Alt omkring os må kunne hjælpe til væksten i Kristi nåde og kendskabet til ham. Satan, den store oprør, prøver altid på at få os til at synde imod Gud. Han vil indføre falske forestillinger, og feje forståelsen for Guds åbenbarede vilje bort, og fornedre lidenskaberne imod renhed og selvfornægtelse, den uafhængige dømmekraft imod Guds beslutninger, visdommen nedenfra imod visdommen oven fra. Men Helligånden er kommet til verden for at underlægge sig alt, og skal Guds vilje sættes i baggrunden, og skal menneskers vilje så sættes højest? Kan menneskets vilje være den styrende kraft i Guds store kamp for at genoprette sit eget? - Nej, for dem som er Guds medarbejdere må have Kristi sindelag, og arbejde med pen og stemme i Kristi Ånd for at imødekomme forkerte tilbøjeligheder, og rette de fejl, som er kommet ind iblandt os. Sandheden må ikke længere holdes i den ydre sal, men må bringes ind i sjælens inderste helligdom. Kristi religion kræver ikke kun at stolthed, onde tanker, ærgerrighed, uretfærdighed lægges til side, men at ydmyghedens, uselviskhedens, venlighedens, kærlighedens, og ædelmodets sjæls nådegaver opdyrkes. Den kristne bør hele tiden hige efter at presse fra nåde til nåde, fra tro til en større tro, fra herlighed til en større herlighed.<br><i>fortsættes</i>  

31 01 1893 Review and Herald Søg først Guds rige (Fortsat)   
 Vi skal kæmpe alvorligt for den tro der en gang blev givet de hellige. Fordi begrænsede mennesker ikke fatter Guds kraft og storhed, vil videnskab, såkaldt falskneri og religion sættes op imod hinanden, og "af jeres egen midte skal der fremstå mænd, som fører falsk tale for at drage disciplene efter sig." Iblandt os vil der være dem som forblinder deres øjne så meget at de ikke kan se de forunderligste og vigtigste sandheder for denne tid. Sandheder som er nødvendige for menneskers frelse og sikkerhed vil blive sat til side, medens der dvæles ved idéer som gradbøjes til sandhed som de blotte atoner, og ophøjes af Satans kraft, så at de vil vise deres største vigtighed. Deres moralsyn, som forlader sandheden er blevet omtåget, og alligevel føler der ikke er behov for himmelsk salvelse, så de kan se åndelige ting. De tror at de selv er for kloge til at fejle. De som ikke har en daglig oplevelse angående de ting som hører Guds rige til vil ikke gå frem i visdom. De kan have en anerkendt religion, en form for Gudfrygtighed, det kan være et udseende af lys i menigheden, hele maskineriet, det meste af menneskelig opfindelse kan tilsyneladende arbejde godt og alligevel kan menigheden være så blottet for Guds nåde som Gilboas bjerge var fri for dug og regn.     
Mange er de som har prædiket ordet uden at de selv har troet på det og heller ikke leved i overensstemmelse med dets lære. De har været uomvendte, kødelige, vanhellige. Hvis vi skal bestå i prøven, må fromhed vise sig i livet. Hvad vi trænger til er inspiration fra Golgatas kors. Da vil Gud åbne vore øjne så vi kan se at vi ikke kan gøre regning med et fremgangsrigt arbejde for Mesteren uden at vi er i forening med Kristus. Hvis vi virkelig er Guds medarbejdere, vil vi ikke have en død, videnskabelig religion, men vore hjerter vil være fyldt af en levende kraft nemlig Jesu Ånd. Alle dem som er virkelig omvendte vil drages ud og bort fra sig selv. Med Kristi velsignelse over sig, dag for dag, vil de være lys- og velsignelseskanaler for andre.    
Dem som vakler mellem Kristus og verden, behøver Guds omvendende kraft. Når de ser hvad synd er, og hvad Kristi retfærdighed er, vil de ikke længere bo i vantroens hule. Gud kalder dem at komme ud af hulen og stå hos ham. Betvivl ikke længere dit behov for en personlig Frelser. Hjertet, såvel som forståelsen, må blive større. Det er ikke nok at have en forstandsmæssig kundskab til sandheden; der må gøres et hjertearbejde. Sjælstemplet må renses for købere og sælgere, og må åbnes for Guds iboen. Kristus trak en klar skillelinje mellem hans disciple og verden. Lyt til disse ord fra hans bøn, der blev sendt under pinsler i Getsemane: "De er ikke af verden, ligesom jeg ikke er af verden."    
Vi må gå med på frelsens betingelser, ellers går vi tabt. Det øjeblik hvor vi forlader Satans tjeneste til fordel Kristi tjeneste, hvor den sande omvendelse finder sted, og vi vender os i tro fra overtrædelse til lydighed, finder hjertets hårdeste kampe sted. Men mange tager imod sandhedens teori, og går på kompromis med verden, kødet og djævlen. Den sjæl som har den sande erfaring af Kristi forvandlende nåde har valgt Kristus for sin del; han giver efter for sin Helligånds nådige indflydelse, og derved formes karakteren efter det guddommelige mønster. Vi skal føle, handle som én med Kristus.    
Det er de himmelske engles arbejde at gå sammen med menneskeagenter i at sprede lys midt i det moralmørke der hviler over jorden. Kristus siger til sine efterfølgere: "I er verdens lys." Skal vi pakke vort lys ind i et tykt dække af verdslighed? Skal vi gå efter en videnskabelig målestok for hvor meget lys der udstråler fra os til verden? Gud hjælper os til at leve under Retfærdighedens Sols direkte lysstråler, så vi kan være lyskanaler for verden. Der er oprettet mange falske pejlemærker, der leder uforsigtige sjæle til troens skibbrud; men verdens sande lys må skinne, ikke besmittes, ikke sættes under en skæppe, eller under en seng, men sættes på en lysestage, så det kan lyse for alle som er i huset - verden. Det sande lys skal stå adskilt fra alle andre lys. Sandhedens system må stå adskilt fra andre systemer, uanset religion eller moralstandard, for det spreder lys der udstråler fra Kristus. Vort stort arbejde er at åbenbare Kristus for verden, og derved åbenbare Faderen.    
Der er mænd i verden som frivilligt vil være vore vejledere; de betragter deres handlemåde som klog, men de er af den klasse, som bekender sig at være kloge, behøver at blive tåber før de kan blive kloge i Guds visdom. De leder bort fra den sti hvor Jesu stemme høres, og siger: "Dette er vejen, gå I på den." De er falske lærere, blinde der leder blinde. De afleder opmærksomheden fra det arbejde der skal gøres i denne periode af verdens historie. Men dem som følger Lederen skridt for skridt, vil høre og genkende den Sande Hyrdes røst.    
Vi skal lære fra Kristus, hvordan der skal arbejdes, hvordan vi skal være som han var: selvfornægtende, selvopofrende. Hvis vi har hans Ånd, vil vi kunne erkende sjælenes værdi, og arbejde for deres frelse. Vort arbejde skal gøres helt igennem Kristi nåde. Vi skal hele tiden have en stadig fornemmelse af vor svaghed og skrøbelighed og ledes til Jesus i alvorlig bøn for hans visdom og virkekraft. Der vil være tider i modløshed, idet vi erkender vor ulighed til Kristus, ser vi os selv som små, svage og omgivet af svagheder, men vi skal bero os på Jesus, og overgive vor veje til Herren; og når vi stoler på ham i ydmyghed, er lydig mod hans ord, vil vi få tildelt himmelsk visdom så vi kan gøre Mesterens arbejde. Vort liv kan virke indviklet; men hvis vi overgiver os selv helt til den kloge Mester-arbejder, vil vi gennemføre livets og karakterens mønsterværk, efter hans plan, for vort bedste og til sin egen ære.    
Tag ikke øjnene væk fra Jesus. Lad bønnerne udgå fra uforfalskede læber at vi ikke stoler på vor begrænsede, menneskelige visdom, men at vore tanker måtte underlægges Kristus, vor karakter formes efter Kristi sindelag. Hvorfor skal vi ikke vandre med Gud, ligesom Enok gjorde? Hvorfor skal vi ikke have Kristi forvandlende nåde dagligt? Har han ikke lovet os store og dyrebare ting? Hvem kan finde ord til at forklare Guds rige løfter? "Se," sagde Johannes, "hvor stor en kærlighed Faderen har vist os, at vi må kaldes Guds børn; og vi er det. Derfor kender verden ikke os, fordi den ikke har kendt ham."    
I den sidste kamp i den store strid mellem godt og ondt, har Gud kaldt os til at give den sidste advarsel til verden. Den kristne verden fejrer en falsk sabbat, og vi skal vise dem dens sande karakter og grundlag. Vi må gøre det tydeligt for dem, at de fejrer en menneskeskabt institution i stedet for det som Gud selv har helliggjort. Alle rivaler mod Gud må gøres tydelige, som en afgud. Højtidelighed er vort ansvar.    
Verdens folk vi prøve at lokke os til at nedtone vort budskab, og undertrykke nogle af dets tydeligste træk. De siger: "Hvorfor gør I syvendedags sabbaten så tydelig i jeres lære? Denne forskel får vi altid sat frem. Vi vil komme overens med jer, hvis I ikke siger så meget om dette punkt. Argumenterne for syvendedags sabbaten skal ikke nævnes i <i>Skildvagten</i>, og så vil vi tilføre det vor indflydelse og støtte det." Dette er deres indbydelse til kompromis, og nogle af vore medarbejdere har været tilbøjelige til at antage denne politik. Men dem som foretrækker sådanne handlinger, gemmer på bedrageriske udtalelser, bindes af falsk beskedenhed og forsigtighed, og viser en natur som tilbageholder vor tros bekendelse. Syvendedags adventister har gennemdrøftet mulighederne for at indvilge i disse krav; men skal vi lade verden tilpasse de budskaber som Gud har givet os at frembære over for den? Skal vi gemme på Satans forslag, og derved omsnære vore sjæle, og andres sjæle, på grund af den fremgangsmåde? Skal vi forråde en hellig betroelse? Hvis verden er vildfaret og bedraget, bryder Guds lov, er det så ikke vor pligt at vise dem deres synd og fare? Vi må proklamere den tredje engels budskab.    
Hvad er <i>Skildvagten</i> til for? - Det skal være vagtmandens røst på Zions mure, parat til at støde faresignalet. Vi bør råbe højt, og ikke spare på det, og vise folk deres overtrædelser. Vi skal ikke krybe sammen, og sige undskyld til verden for at fortælle dem sandheden. Vi bør afvise hemmeligholdelse. Udfold dine sande farver over for menneskers og engles beskuelse. Lad det forstås at syvende-dags adventister ikke går på kompromis. Der må ikke være det mindste skær af vaklen i vore meninger og tro. Verden har en ret til at forvente noget af os, og vil se på os som uærlige, at vi skjuler vor virkelige læresætninger og principper i vor politik, selv hvis vi frembringer dem som om de er uforpligtigende.    
Trøstermanden, Helligånden, som Kristus sagde ville sendes ud i verden, skal frembære et urokkeligt vidnesbyrd: "Dog, jeg siger jer sandheden: Det er gavnligt for jer, at jeg går bort. Thi hvis jeg ikke går bort, kommer Talsmanden ikke til jer; men når jeg går herfra, så vil jeg sende ham til jer. Og når han kommer, skal han overbevise verden om synd [ Hvad er synd? - lovovertrædelse.] og om retfærdighed og om dom; om synd: at de ikke tror på mig; om retfærdighed: at jeg går til Faderen, og I ser mig ikke længere; om dom: at denne verdens fyrste er dømt." Den rigtige sandhedstroende vil på ingen måde gøre udseende af neutralitet, når det angår sjæles frelse. Vi skal ikke udråbe verdens holdninger. Jesu siger: "Derfor, enhver, som kendes ved mig over for menneskene, ham vil også jeg kendes ved over for min Fader, som er i Himlene." Herren kalder på alle at de skal overveje hvem de vil tjene og hvem de har til hensigt at tilbede, - uanset om de vakler til højre eller til venstre af verdens meninger og standpunkter, eller står fast på sandheden. Skal vi være opportunister? Før vi går et skridt videre, så lad os se omhyggelig på hvad vi føler, vore mål og hensigter.<br>(<i>fortsættes næste uge</i>)  

7 02 1893 Review and Herald Søg først Guds rige (konkluderet)    
 Dem som er mere opsat på at promovere sig og få et godt navn i verden, end at fastholde de rigtige principper, vil forråde hellige sandheder. De vil forkrøble deres egen indflydelse, de vil fordunkle rådene ved deres ord, og få falske beslutninger til at se sunde og rigtige ud. Al den succes og støtte man kan få ved verdslige planer vil kun tjene som en snare for dem, der arbejder ud fra dette princip.    
Nogle bilder sig selv ind at en mere lovende tid kommer, hvor Gud vil forsvare sin ære ved at opløfte sin hellige lov. Mange som nu ser på korset som for tungt at bære, tror at de så vil adlyde sandheden, og sejre ved den. Fastholder man retten, er det ikke sikkert, på grund af omstændighederne, at give efter i sin fasthed, eller lære andre at de må give efter med forholdsmæssig sikkerhed. En sådan kurs er ligesom Judas, som solgte sin Herre til hans fjender, i fuld forvisning at Kristus ville udvise sin mirakuløse kraft, og giver hans fjender andre beviser på hans guddommelighed. Judas kom sig aldrig over det han tabte, på grund af hans formastelse. At sætte os selv i en position hvor det ser ud som vi giver efter, er en ny position for dette folk. Det er en ny erfaring, forlader de principper som vi har holdt fast ved, som har gjort os til det vi er i dag, et folk som Gud har givet fremgang, et folk som har hærskarers Herre med sig.    
Brødre i forlagsembedet, I som har forbindelse med hellige sager, Gud påbyder jer at være forsigtige hvor I sætter jeres fødder. Han drager jer til ansvar for det sandhedslys, som skal skinne ud med klare og tydelige stråler i verden. Verden vil aldrig kunne hjælpe jer med sine bedrag, at lade jeres lys skinne ud. De står under deres leder, den store bedrager, som arbejder gennem sine menneskeagenter for at fordunkle lyset. Gud kalder på jer til at skinne. Bring jeres lamper omhyggelig i orden, med en intens interesse, tag nådens olie i jeres kar, og hold jeres lamper i orden og brændende, så jeres lys kan skinne tydeligt og klart midt i denne verdens moralmørke. Alle som holder på sandheden bør holde på den i retfærdighed, og påskønne dens værdi og hellighed. De bør spørge efter Guds visdom, så de kan sende dets stråler ud på livets hovedveje og biveje. Hvis vi helliggøres ved sandheden, vil vore sjæle forvanskes af en dyb og blivende fornemmelse af dens betydning, og det vil være vor mad og drikke at adlyde sandheden, og passere det dyrebare lys ud til andre.    
Mange som påstår at de tror sandheden har hvilet i teorien, og har ikke mærket nødvendigheden af at forblive i livsvigtig forbindelse med det rene og hellige, som deres liv og inspiration skulle udspringe af. Hvor de skulle have været alvorligt alvorlige i deres bønner til himlen, ydmyge deres hjerter for Gud, har de haft travlt med menneskelige beregninger, menneskelige forestillinger, har ophøjet selvet i stedet for at ophøje Herren. Det er som om de ikke er klar over at det er farligt at forlade sandhedens dyrebare principper. Vi må hele tiden bede for at Gud vil hjælpe os til at blive i sandheden, og ikke vakle for deres principper som ikke er helliget til Gud, eller lade verdslige meninger formes på institutionerne.    
Men selvom vi står klippefast på princippet, bør vi være medlevende og lig Kristus i vor omgang med mennesker. Vi bør fortælle folk i sagtmodighed og kærlighed hvorfor vi ikke kan acceptere den pavelige sabbat, fordi det er et særligt vanærende mærke over for Gud, som vi elsker og tilbeder. Men så længe vi helligt overholder Herrens sabbat, er det ikke vort arbejde at påtvinge andre at overholde den. Gud tviner aldrig samvittigheden. Det er Satans arbejde. Men Gud er ophavsmanden til sabbaten, og mennesker må få den som en modsætning til den falske sabbat, så de kan vælge mellem Guds sandhed og fjendens vildfarelse.    
Nu er man i gang med at gennemtvinge søndagshelligholdelse, og så længe søndagsspørgsmålet kommer frem, er der en anledning til at vise verden at den sande sabbat er i modsætning til det falske. Herren er langt foran os, han har ladet dette søndagsspørgsmål komme frem til fronten, for at det fjerde buds sabbat kan komme frem for lovgivningsforsamlingerne. Nationens ledende mænd skal få deres opmærksomhed henledt til vidnesbyrdet i Guds ord om den sande sabbat. Hvis vidnesbyrdet ikke omvender dem, er det et vidne der fordømmer dem. Sabbatsspørgsmålet er det store prøvende spørgsmål for denne tid.    
Der bør ikke vises større foragt for Skaberen end den foragt der vises på den dag som han har helliggjort og velsignet. Og ligesom Satan med hans menneskeagenter fører en krig imod Gud, ved at ledende mænd træder på sabbaten, og de få som ærer Gud bør vækkes til større iver og alvor for at forsvare den. Kaleb'er må presses frem til fronten. Jo større foragt der samler sig mod loven, des stærkere må vor kærlighed være for den, og des alvorlige må vi være for at ophøje den. "Thi den kamp, vi skal kæmpe, er ikke mod kød og blod, men mod magterne og myndighederne, mod verdensherskerne i dette mørke, mod ondskabens åndemagter i himmelrummet. Ef.6,13. Tag derfor Guds fulde rustning på, for at I må kunne stå imod på den onde dag og holde stand efter at have besejret alt."    
Profeten Esajas siger om dem der forsvarer Guds sandhed: " Da bygges på ældgamle tomter, du rejser længst faldne mure". Hvad er dette? "Det fjerde buds sabbat. Hæv det ud med pen og med stemme og udbasuner sandheden på enhver mulig måde. "Da kaldes du "murbrudsbøder", "genskaber af farbare veje"" "Varer du din fod på sabbatten, så du ej driver handel på min helligdag, kalder du sabbatten en fryd, Herrens helligdag ærværdig, ærer den ved ikke at arbejde, holder dig fra handel og unyttig snak, da skal du frydes over Herren; jeg lader dig færdes over landets høje og nyde din fader Jakobs eje. Thi Herrens mund har talet."    
Der er et arbejde at gøre for dem, der ser det fjerde buds sabbat trådt ned. De skal give den, den ophøjede position som den fortjener. Esajas siger om Kristus og hans efterfølgere: "Den herre Herrens Ånd er over mig, fordi han salvede mig; han sendte mig med glædesbud til ydmyge, med lægedom for sønderbrudte hjerter, for at udråbe frihed for fanger og udgang for dem, som er bundet, udråbe et nådeår fra Herren, en hævnens dag fra vor Gud, for at trøste alle, som sørger, give dem, som sørger i Zion, højtidspragt for sørgedragt, for sørgeklædning glædens olie; lovsang for modløst sind. Man kalder dem retfærds ege, Herrens plantning til hans ære. De skal bygge på ældgamle tomter, rejse fortidsruiner, genopbygge nedbrudte byer, der fra slægt til slægt lå i grus."    
Det er det arbejde der nu skal gøres på jorden. Dem som lever i overtrædelse af Guds hellige lov, vil ikke finde sandheden velkommen. Når det gøres tydeligt at søndagen er en falsk sabbat, funderet i det syndige menneskes magt, vil de sige et tydeligt sprog der ikke man misforstås: "Vi ønsker ikke at kende dine veje, O Herre." Andre vil sige ligesom Farao: "Hvem er Herren at jeg skal adlyde hans røst?" Men på trods af al modstand bør vi holde banneret for Guds bud og Jesu tro højt. Det tager begge byrderne op for budskabet til denne verden.     
Vi behøver guddommelig visdom og dygtighed, så vi kan udnytte alle de anledninger som Gud giver os, til at berede sandheden. Selvom Satan gør mesterlige anstrengelser for at undertrykke sandheden, må vi stå fast på vore principper, genspejle lys til verden. Vi bør foruroliges over den mindste nedtyssen af stemmer, som proklamerer den tredje engels budskab. Denne engel repræsenterer Guds folk, som giver den sidste advarsel til verden. Lad ikke menneskers frygt, ønsket om beskyttelse, få lov til at opsluge himlens lys. Skulle sandhedens vagtfolk nu undlade at støde advarslen ud, ville de være deres stilling uværdig som lysbærer for verden; men falder standarden ud af deres hænder, så vil Herren oprejse andre, som vil være trofaste og loyale.    
Det vil kræve moralsk mod at udføre Guds arbejde uforfærdet. Dem som gør dette kan ikke give plads til egenkærlighed, til selviske hensyn, mål, kærlighed til magelighed, eller ønske om at undgå korset. Vi skal befalet at "råbe højt spar ikke din strube, løft din røst som basunen". Skal vi arbejde på at Guds navn prises på jorden? Skal vi adlyde hans stemme, eller skal vi lytte til den glatte stemme fra den onde, og blive lullet i en fatal søvn, lige på randen til den evige virkelighed? Sandheden er alt for os, eller også intet. Lad dem som ønsker at gøre et navn i verden, gå sammen med verden; men lad dem som vil tjene Gud, adlyde Gud, og ikke mennesker. Den kristne verden involveres i den store kamp mellem tro og vantro. Alle vil tage side. Nogle kan tilsyneladende ikke involvere sig i kampen på den ene side. De kan ikke se ud som om de tager sider imod sandheden, men de vil ikke komme frimodigt frem for Kristus, af frygt for at miste ejendomme eller lide skam. Alle disse regnes for Kristi fjender; for Kristus siger: "Den, som ikke er med mig, er imod mig; og den, som ikke samler med mig, spreder."    
Uddannede mænd får konservative traditioner, og fra fortidens store mænds skrifter, er der ikke sikre vejledninger for os i disse sidste dage; for den store kamp er foran os, i en verden vi aldrig har set før. Dem som ikke har gjort en del i dette arbejde i fortiden, må bevæge sig med stor forsigtighed, for at antage eller afvise det som de får som sandhed. De behøver at trænge meget dybere ned end deres begrænsede åndelige kundskab, eller deres nuværende vaner eller meninger vil lede dem til dette. Ingen af os er sikre, hvis vi ikke lever for at se Ham, der er usynlig, endog med den tidligere erfaring til arbejde, og vi er visselig ikke sikre, hvis vi ikke har haft denne erfaring. Daglig, hver time, må vi sættes igang af bibelsandhedens principper - Guds retfærdighed, barmhjertighed og kærlighed. Han som vil have moralsk og forstandsmæssig styrke må trække fra den guddommelige kilde. Spørg ved hvert beslutningspunkt: "Er dette Herrens vej?" Rådfør dig med en åben bibel foran dig, af helliggjort fornuft og god samvittighed. Dit hjerte må bevæges, din sjæl berøres, din fornuft og forstand vækkes, af Guds Ånd; og så vil de hellige principper i Guds ord åbenbares og give lys til sjælen. Den sande visdoms- og dydigheds- og kraftskilde er Golgatas kors. Kristus er vår tros ophavsmand og fuldender. Han siger: "Uden mig kan I intet gøre."    
Lad ingen forsøge at omgå Guds arbejde i nogen af dens grene med hans egen styrke; for gør han dette, vil frugten ikke opnå varighed til evigt liv. Det ser ud til at han bygger et grundlag, men han sætter træ, hø og halm på det, - materialer som vil fortæres Vore ideer må være ophøjede. Løft ham op, Golgatas menneske, lad sjælens sprog være: "Han må blive større, jeg må blive mindre." Det er meget hårdt for selvet at indtage en underordnet plads. Det løfter sig selv op på mange måder, og kører uden Kristus, arbejder uden bøn og indvielse. Menneskers visdom er tåbelighed; men mange har ikke set det endnu . De danner forbindelser med personer der ikke er mere ydmyge og helligede end dem selv. De rådgiver og planlægger med dem, og antages deres planer, vil det visselig lede bort fra den rette sti. Deres selvtilstrækkelighed er stor, de mærker ikke bønnens nødvendighed for hvert skridt. De dømmer efter øjets syn, og ørernes hørelse, men har ikke den dømmekraft som Gud giver, som ville sætte dem i stand til at se under overfladen. De begunstiger dem, som ikke burde begunstiges, og vender sig fra dem som burde finde hjælp og trøst og retfærdighed i deres hænder. Hvilken regering er vi under? Vi må træffe et afgjort valg enten at være under Satans regering, eller under Hans regering som Johannes så, da han sad på øen Patmos, som havde "forberedt sin trone i himlene, og hvis "rige regerer over alle."  

14 02 1893 Review and Herald Behov for optrænede medarbejdere    
 Jeg har været meget interesseret i ældre Daniels seneste erfaring, som på vej fra Melbourne til Adelaine, stoppede ved en by ved navn Nhill, og besøge nogle udsendte unge mænd som var udsendt til <i>Echo</i> kontoret for vore blade og bøger. Her fandt han en ung mand ved navn Hansen, en dansker, som tilfældigt stødte på <i>Echo</i> på et offentlig bibliotek, og blev interesseret læser af bladet. Sandhedens emner som blev præsenteret i dets spalter fandt plads i hans hjerte, og han begyndte at tale om dem til en ven på hotellet, hvor han boede. Denne mand. Mr. Williams, blev også interesseret, og de gab ordre på flere publikationer, og blev rigtige abonnenter af bladet. Ældre Daniels fandt ud af at de var ivrig efter en bedre sandhedskundskab. På Mr. Williams bord fandtes "Tanker over Daniel og Åbenbaringen," og flere andre bøger vore folk havde udgivet. De havde kun set en mand, som var af vor tro. De købte tre eksemplarer af "Vejen til Kristus," af ældre Daniels, så at de fik en hver i sær og en anden at give til en prædikant. Ældre Daniells var glad for dette besøg, og blev opmuntret af samtalen med disse sandhedsudspørgere.    
Disse mænd havde studeret sandheden fra det trykte papir og fra bibelen, og havde accepteret alle lærdomspunkter, så vidt som de forstod dem uden hjælp fra den levende forkynder. Et stort arbejde i gang i stilhed når vore publikationer spredes; og hvilken masse godt kan gøres hvis nogle af vore brødre og søstre fra Amerika vil komme til disse kolonier, som frugtdyrkere, landmænd eller købmænd, og søger i frygt og kærlighed for Gud, at vinde sjæle til sandheden. Hvis sådanne familier helliges til Gud, vil han bruge dem som sine redskaber. Prædikanter har deres sted og deres arbejde, men der er snesevis som prædikanten ikke kan nå, som kan nås af familier som kunne besøge deres hjem eller forretningsrelationer, vil de komme i kontakt med en klasse, som er utilgængelig for prædikanten, og de kunne åbne sandhedens skatkamre for dem, og tildele dem kundskab om frelsen. Der bliver alt i alt gjort for lidt i denne linje af missionsarbejdet; for marken er stor, og mange medarbejdere kunne arbejde med succes på denne måde. Hvis dem som har taget imod sandhedskundskaben indså at det var nødvendigt at studere skrifterne for sig selv, hvis de mærkede vægten af ansvar hvile på dem, som trofaste forvaltere af Guds nåde, og hvilken sjælehøst kunne så være samlet for Mesteren. Hvis enhver forstod sit ansvar over for Gud med hensyn til at øve den rette personlige indflydelse, ville han aldrig være lad, men opøve sine evner og alle sine kræfter for at kunne tjene ham værdigt, som har købt os med sit eget blod.     
De unge burde i særdeleshed føle, at de burde opøve deres åndsevner og benytte enhver anledning til at udvikle intelligensen, så at de kunne udføre en antagelig tjeneste for ham, som har givet sit dyrebare liv for dem. Og ingen må begå den fejl at betragte sig som så vel uddannet, at han ikke længere skulle behøve at studere bøger eller naturen. Enhver bør benytte alle de anledninger, Guds forsyn måtte skænke ham til at erhverve sig, hvad det er muligt at få fra Guds åbenbaring så vel som af almindelig boglig viden. Vi bør lære på en passende måde at værdsætte de evner, Gud har givet os. Den unge bør ikke blive mismodig, om han må begynde fra stigens nederste trin, men være besluttet på at stige opad trin for trin, indtil han hører Kristi røst, sigende: Barn, kom højere op. Vel, du gode og tro tjener! du var tro over lidet, jeg vil sætte dig over meget; gå ind til din Herres glæde!     
Vi skal sammenligne vor karakter med Guds lovs ufejlbarlige standard. For at gøre dette, må vi ransage Skrifterne, måle vore færdigheder med Guds ord. Gennem Kristi nåde, de højest mulige færdigheder i karakteren os mulige; for alle sjæle der kommer Guds Ånds formende indflydelse, må forvandles i sind og hjerte. For at forstå jeres tilstand, er det nødvendigt at studere bibelen, og våge i bøn. Apostlen siger: "Jer selv skal I ransage, om I er i troen; jer selv skal I prøve! Mærker I ikke på jer selv, at Jesus Kristus er i jer? ellers står I ikke prøven." Lad ikke dem som er uvidne, forblive i uvidenhed. De kan ikke forblive i uvidenhed, og møde Guds sindelag. De skal se på Golgatas kors, og bedømme sjælen ved det offers værdi som er gjort. Jesus siger til alle troende: "I er mine vidner" "I er Guds medarbejdere." Dette er sandt, hvor alvorligt bør enhver ikke bestræbe sig på at bruge alle kræfter for at udnytte alle anledninger for at blive dygtig da han ikke er "lunkne i jeres iver; vær brændende i ånden; tjen Herren".    
Alle de talenter som mennesker har fået skal bruges så de får større værdi, og alle væksten skal gives tilbage til Gud. Hvis du lider mangel i handlemåde, i stemme, i uddannelse, skal du ikke altid blive i den tilstand. Du må hele tiden bestræbe dig på at nå en højere standard, både i uddannelse og i religiøs erfaring, så du kan blive lærere i gode ting. Som den store Konges tjenere, skal I hver i sær indse at I er forpligtet til at dygtiggøre jer selv ved observation, studier og ved fællesskab med Gud. Guds ord er i stand til at gøre jer kloge, og lede jer og gøre jer fuldkomne i Kristus. Den velsignede frelser var et fejlfrit forbillede som alle hans efterfølgere kan efterligne. Det er Guds barns privilegium at forstå åndelige ting, og være i stand til at lede det klog som er blevet betroet i hans varetægt. Gud bereder ikke en vej hvor man har undskyldning for at arbejde sjusket; og alligevel er der mange som gør den slags arbejde, som ellers arbejder i hans sag, men det kan han ikke antage.    
Unge mænd og kvinder, har I som enkeltpersoner, der er købt for en uendelige pris, har I søgt at vise jer selv som Guds anerkendte arbejdsfolk, som ikke behøver at skamme sig? Har I bragt jeres stemmes dyrebare talenter frem, og anstrenger jer smerteligt for at tale tydeligt, og klart og villigt? Uanset hvor ufuldkommen jeres udtryksmåde er, må I rette jeres fejl, og nægte jer at få en nasaltone, eller tale på en sløv og utydelig måde. Hvis jeres artikulation er tydelig og forståelig, vil I være til betydelig større nytte. Lad ikke din mangelfulde talevane stå urettet hen. Bed for sagen, og samarbejd med Helligånden som arbejder for jeres fuldkommenhed. Herren, som har gjort mennesket fuldkomment fra begyndelsen, vil hjælpe dig til at opdyrke dine fysiske og mentale kræfter, og udruste dig til at bære byrder og ansvar for Guds sag.    
Der er tusinde i dag som ikke er kvalificeret til forkyndertjenesten, som ikke kan tage en betroet stilling, og er gået tabt i Guds sag, fordi de ikke har værdsat de talenter Gud har givet dem, og har ikke opdyrket deres sinds og legemes kræfter, så at de kan udfylde betroede stillinger i Mesterens arbejde. Vi er her hver i sær som forvaltere, og Herren forsøger og prøver om vi er tro imod ham.    
Han vil bruge os som agenter til at bibringe hans ords lys til verden. Hvis vi udnytter det lys Gud har givet os og sprede det til andre, skal vi få større lys; for, for ham som "skal der gives, og han skal have overflod; men den, der ikke har, fra ham skal endog det tages, som han har." Det er op til os selv hvad vi skal gøre med det lys Gud har givet. Vi kan vandre i det, eller nægte at følge i Kristi fodspor, og derved slukke vort lys.    
Når man betragter det lys, som Gud har givet, er det mærkeligt, at der ikke er snese af unge mænd og kvinder, der spørger: Herre, hvad vil du jeg skal gøre? Det er en farlig fejltagelse at tro, at kun hvis en ung mand har besluttet sig til at optage prædikantvirksomheden, kræves der særlige anstrengelser af ham for at blive skikket til sin, gerning. Hvori jeres kald end består, er det vigtigt at dygtiggøre jer ved flittigt studium. Unge mænd og kvinder skulle formanes til at sætte pris på de fra himlen sendte anledninger til at erhverve sig gode kundskaber og få en god opdragelse. De burde benytte sig af de skoler, der er blevet oprettet i den hensigt at meddele den bedste kundskab. Det er syndigt at være ligegyldige og forsømmelige, når der er tale om at opnå uddannelse. Tiden er kort, og eftersom Herren snart kommer for at afslutte de sidste scener i denne Jords historie, er det så meget desto mere nødvendigt at benytte sig af de anledninger og privilegier, der er til stede.     
Unge mænd og kvinder burde gå på vore egne skoler, hvor kundskab kan fås og den rette åndelige -indflydelse gør sig gældende. De burde vie deres evner til Gud, blive flittige bibelgranskere, så at de kan blive befæstede over for fejlagtige lærdomme og ikke blive forført af den ondes vildfarelser; for det er ved flittig granskning af bibelen, at vi erhverver os kundskaben om, hvad der er sandhed. Ved at efterleve den sandhed vi allerede kender, vil forøget lys stråle på vor sti fra de hellige skrifter. De, der virkelig har overgivet deres liv til Gud, vil ikke træde ind i vort værk af de samme motiver som leder menneskene til at optage et verdsligt arbejde, nemlig blot for et levebrøds skyld, men de vil kaste sig ind i arbejdet uden at lade nogen verdslige bevæggrunde gøre sig gældende, vel vidende, at Guds sag er hellig.     
Verden skal advares og intet menneske må være tilfreds med overfladisk kendskab til sandheden. Du ved ikke, hvilket ansvar der kan blive lagt på dig. Du ved ikke hvor Gud ønsker, at du skal aflægge dit vidnesbyrd om sandheden. Mange vil komme til at stå i lovgivende forsamlinger, nogle vil komme til at stå for konger og for Jordens lærde for at svare for deres tro. De, som kun har en overfladisk forståelse af sandheden, vil ikke kunne forklare skriften korrekt og give bestemte grunde for deres tro. De vil, blive forvirrede og vil ikke kunne stå som arbejdere, der ikke behøver at skamme sig. Lad ikke nogen bilde sig ind, at han ikke behøver at studere, fordi han ikke skal forkynde Budskabet fra prædikestolen. Du ved ikke, hvad Gud kan komme til at kræve af dig. Det er en sørgelig kendsgerning, at værket bliver hindret i at gå frem, fordi der er mangel på uddannede arbejdere, som har dygtiggjort sig til betroede stillinger. Herren kunne have brug for tusinder til at arbejde på den store høstmark, men mange har undladt at dygtiggøre sig til dette arbejde. Men enhver, som har viet sig til Kristi sag, som har ofret sig som stridsmand i Herrens hær, burde sørge for at få megen øvelse. Religionen har betydet alt for lidt for dem, som bekender sig til at være Kristi efterfølgere, thi det er ikke Guds vilje, at nogen skal vedblive at være uvidende, når opnåelse af visdom og kundskab er inden for deres rækkevidde.     
Hvor få har kvalificeret sig selv til sjælevindingens videnskab! Hvor få forstår det arbejde der skal gøres med at opbygge menigheden, at viderebringe lys til dem der sidder i mørke! Gud har dog givet enhver sin gerning. Vi skal udvirke vor egen frelse med frygt og bæven; for det er Gud som virker i os, både i at ville og gøre hans gode behag. I sjælevindingsarbejdet er der samarbejde mellem menneskelige og guddommelige agenter. Der er meget at sige om menneskelige anstrengelsers utilstrækkelighed, og alligevel gør Herren intet for sjæles frelse, ude at samarbejde med mennesker. Guds ord der klart og tydeligt på dette punkt, og alligevel beror vort samarbejde med himmelske agenter så meget, mennesker opfører sig som om de kan lægge Guds krav til side, og lade ting af evig betydning gå efter deres bekvemmelighed. De handler som om de kan håndtere åndelige ting som det passer dem, og de lægger i anden række efter jordiske og timelige anliggender. Men hvor formasteligt er det ikke at handle sådan med det som er allervæsentligst, og går nemt tabt.    
Hvor er dem som vil være kloge medarbejdere sammen med Gud? Apostlen siger: "Guds ager, Guds bygning er I." Men vil mennesker stole på at de vil kunne være under omstændighedernes pres og indtage en vigtig stilling, skønt de har undladt at oplære og disciplinere sig selv til arbejdet? Vil de indbilde sig at de kan være polerede redskaber i Guds hænder til de sjæle Kristus døde for, selvom de ikke har udnyttet de anledninger de har fået, til at udruste sig til arbejdet? "Thi den kamp, vi skal kæmpe, er ikke mod kød og blod, men mod magterne og myndighederne, mod verdensherskerne i dette mørke, mod ondskabens åndemagter i himmelrummet. Tag derfor Guds fulde rustning på, for at I må kunne stå imod på den onde dag og holde stand efter at have besejret alt." Enhver behøver at udnytte sine gudsgivne evner og anledninger, så vi hver i sær kan være Gudsmedarbejdere.    
Gud arbejder hele tiden for os, så vi "ikke mangler nogen nådegave". Han har givet os vor fysiske, mentale og moralske kræfter, og hvis vi udnytter det som vi skal, vil vi kunne møde mørkets overnaturlige kræfter og besejre dem. Kristus har udpeget os lives vej, han har gjort sandhedens lys tydeligt, han har givet Helligånden, og begave os rigt med alt der er absolut nødvendigt for vor udvikling. Men disse fodtrin anerkendes ikke, og vi overser vore privileger og anledning, og samarbejder ikke med himmelske intelligensvæener, og bliver dermed ikke ædle, forstandige medarbejdere for Gud. Dem hvor deres egen vej ser mere tiltrækkende ud, end Herrens vej gør, kan ikke bruges i hans tjeneste, for de vil fremstille Kristi karakter forkert, og lede sjæle bort fra Guds antagelige tjeneste.    
Dem som arbejder for Mesteren må være veldisciplineret, så de må stå som trofaste skildvagter. De må blive mænd og kvinder som vil gennemføre Guds planer til at udnytte deres tankesind klogt som kommer under deres indflydelse. De må forene sig med alle agenter som søger at opfylde Guds vilje for at redde en tabt verden. Kristus har givet sig selv, den retfærdig for den uretfærdige, han døde på Golgatas kors og han har betroet menneskelige agenter fuldførelsen af det store mål for genløsende kærlighed; for mennesker samarbejder med Gud i dets anstrengelser for at frelse den fortabte. I menighedens forsømte pligter læser vi den forsinkede opfyldelse af Guds mål; men hvis mennesker ikke fuldender deres arbejde, vil det være bedre om de aldrig var blevet født. Et stort onde vil være følgen af at ikke samarbejde med Gud; for det evige liv vil gå tabt. Vor succes som kandidater til himlen, vil bero på hvor alvorlige vi er for at opfylde betingelserne for at det evige liv vil tilstås os. Vi må tage imod og adlyde Guds ord, vi kan ikke gå ledige rundt, og flyde med strømmen. Vi må være ihærdige studerende af Guds ord. Vi må oplære og uddanne os selv som gode soldater for Kristus. Vi må gå frem i arbejdet, blive medarbejdere sammen med Gud.  

7 03 1893 Review and Herald En trofast forvaltning er nødvendig   
 Gud er ikke uretfærdig til at glemme dit værk og arbejde i kærlighed, som I har vist mod hans navn, i det som I har gjort for de hellige, og gør. Og vi ønsker at enhver af jer viser den samme flid i fuld forsikring om håb til enden: at I ikke er dovne, men følger dem som i tro og tålmod arver løfterne.     
Lad ingen gå ulykkelig omkring og beklage sig fordi hans talenter er få, og han kan ikke forherlige Gud, med det som ikke er blevet betroet ham, og for brug af det som han ikke står til ansvar for. Hvis du kun kan gøre lidt, står du kun til ansvar for at gøre det lidt med nøjagtighed. Hvis du kun har et talent, så brug det vel, og Gud vil acceptere dine anstrengelser for at gøre det meste ud af det han har givet; han vil anerkende det af jer som han ser du er trofast over nogle få ting. Vi er alle blevet betroet med nogle af Gud, og for dens brug drages vi til ansvar. Uanset om vi er hellige eller syndere, forlanges vi at aflægge et regnskab for brug af de talenter Gud har givet os, efter vore forskellige evner. Kristus har gjort et uendeligt offer, at synderen må komme til ham, og beskue ham som hans synder har gennemboret. Det eneste håb for den fortabte er at tro på ham, som har elsket os og givet sig selv hen for os. "For Gud elskede verden således, at han gav sin enbårne Søn, at enhver som tror på ham, ikke skal fortabes, men have evigt liv." Når synderen kommer til Gud og bekender sine synder, får han tilgivelse, og bliver et Guds barn, og en arving til himlen. Han indser da at hans talenter er himlens gave, og at han, ved tro på sin Genløser er forpligtet over for Gud til at opfylde hans krav. Han ved at han er retfærdiggjort ved tro, men dømt ved hans gerninger, og at livet er en tillidens dag, hvorved han forbereder for det endelige opgør.    
Herren har givet dem som bør være hans menneskeagenter, talenter, kapacitet og indflydelse, efter deres evner til at bruge disse gaver på en klog mode til hans tjeneste. Han har givet ethvert menneske sit arbejde. "Og han gav os nogle som apostle; og nogle som profeter; og nogle som evangelister, og nogle som præster og lærere." Hvorfor blev disse forskellige medarbejdere udpeget? "For at gøre de hellige fuldt beredte til deres tjenestegerning, at opbygge Kristi legeme, indtil vi alle når frem til at være ét i troen på og erkendelsen af Guds Søn, til mands modenhed og det mål af vækst, da vi kan rumme Kristi fylde så vi ikke mere skal være umyndige, der kastes og drives hid og did af alle mulige lærdomme, efter som vinden blæser, ved menneskers terningspil, når de underfundigt forleder til vildfarelse. Nej, sandheden tro skal vi i kærlighed i ét og alt vokse op til ham, som er hovedet, Kristus selv."    
Fra dette skriftsted kan vi se at Herren har udpeget medarbejdere, og at det arbejde som er betroet dem har et defineret mål for øjesyn. Profeterne, apostlene, evangelisterne, præsterne, lærerne skal alle arbejde for at udvikle de hellige, til prædikantarbejdet, for at virke opbyggende på Kristi legeme. Er dette mål ikke omhyggelig opmærksomhed værdig? Kan vi ikke erkende at der er sket en forsømmelse i et særligt arbejde i menigheden, at de hellige ikke har opnået den fuldkommenhed som Gud vil have dem til at få? Var prædikantarbejdet blevet gjort, ville menigheden være opbygget, og uddannet til det store arbejde som påhviler dem. Sandheden ville være præsenteret på en sådan måde at Herrens Ånd ville være bevæget på hjerterne, og synderne ville være overbevist og omvendt, og ville have taget deres standpunkt som Kristi efterfølgere. Men mange er kun delvis forandret. Deres navne står registreret i menighedsbøgerne, og de samles hos den helliges forsamling, og lytter til det som overbringes fra talerstolen; men de forstår ikke mange ting, og de undlader at praktisere Herrens krav. Der er mange som ikke forstår lignelsen om talenterne, og de indser ikke at de skal være de agenter, som Herren vil viderebringe sin velsignelse til andre med. De indser ikke at de skal bruge de talenter Herren har givet dem, handle med dem, og når Mesteren kommer, kan han få sit med renter.    
I Kristi lære om anvendelsen af disse talenter, eller modsatte, bringes dette frem i et højtideligt lys. Han siger at han gav "enhver efter sin særlige evne." "Straks gik han, som havde fået de fem talenter, hen og køb slog med dem og tjente fem til. På samme måde tjente han med de to talenter to til. Men han, som havde fået den ene, gik bort og gravede et hul i jorden og gemte sin herres penge. Lang tid efter kommer disse tjeneres herre tilbage og gør regnskabet op med dem." Men han som hade et talent, og havde nægtet at gøre det med Herrens gode, som andre havde gjort, havde ingen vækst at bringe Mesteren. Han havde kun undskyldninger at give, for sin pligtforsømmelse; han sagde til sin Herre: "Herre, jeg havde lært dig at kende som en hård mand, der høster, hvor du ikke såede, og samler, hvor du ikke spredte, og af frygt for dig gik jeg hen og gemte din talent i jorden."    
Med intens interesse føres undersøgelsen af talenterne til dommeren, så forbedringerne noteres, eller manglerne afsløres. Evigt liv eller død afhænger af afgørelsen af denne undersøgelse. Når de der deltager i Herrens arbejde har anerkendt at de ikke kan påberåbe sig fortjenester, at deres talenter er dem som er blevet overbragt dem, så der ikke kunne vindes noget uden pant, ingen renter uden hovedstol, er Gud forherliget ved ihærdig behandling. Dem som har gjort brug af de betroede gaver har fået andre talenter. De føler ikke at de ikke har gjort mere end deres pligt. Kapitalen er Herrens, og skatten her hans, og de tilfredsstilles ved at se deres Mesters billigelse. Men han som trofast udfylder sin betroet gave får en overmådig belønning; for Herren overdrager både hovedstol og renter til ham, og sætter ham til hersker over alt hvad han har. Dem der modtager hans nåde, erkender at al hans fremgang er fra Herren; for havde Frelseren ikke givet ham sin kærlighed og barmhjertighed, ville handelsmanden være fallit for altid. Men bemærk dette: når Herren ransager talenterne, og bemærker hvordan de er udnyttet, giver han de flittige handelsmand sin anerkendelse, og lønner ham, som om alle alle fortjenester var fra den menneskelige handelsmand. Han siger: "Vel gjort, gode og tro tjener; du har været trofast i de små, jeg vil gøre dig til hersker over mange ting: Gå ind til din Herres glæde." Idet Mesteren siger disse anerkendende ord, vil hans ansigt lyse op med uudsigelig kærlighed. Han fryder sig over at have sagt sine billigende ord, og for lønnen af den ihærdige arbejdsmand i hans tjeneste.    
Der hviler et helligt ansvar på enhver, der har forbindelse med Guds værk. Han er kaldet til at udføre sin gerning med trofasthed og at hellige sig Guds tjeneste, så andre også kan blive helliggjorte. Når enhver sjæls sag er gjort op i dommen, vil nogle møde deres optegnelse med glæde og andre med håbløs sorg. De trofaste vil blive indbudt til Lammets bryllupsmåltid, og Kristus vil binde op om sig og varte dem op. Og eftersom så store interesser beror på den rette brug af deres talenter, der søger efter frelse, og eftersom Gud har givet menigheden apostle, profeter, evangelister, prædikanter og lærere, til at udvikle menigheden med, til opbyggelse af Kristi legeme, hvor vigtigt er det så at der ikke begås bommerter. Der skal udrettes meget mere, som blot kan udrettes ved forkyndelse. Medarbejderne må begaves med himmelsk visdom, så de kan udtænke og udføre planer, som resulterer i udvikling af de menneskers erfaring der kommer til troen. Vi må lære menighedsmedlemmerne hvordan de bedst kan tjene andre. Når de tjener andre, mænd og kvinder kan de uddannes til at bære byrder, bære Kristi åg, og derved bruge deres betroede midler til hans tjeneste, indtil de udvikles til at udfylde positioner af større betroelse og tungere ansvar.    
Der er mange som er ordinerede prædikanter, som aldrig har udøvet en hyrdes omsorg over Guds hjord, som endnu aldrig har vogtet over sjæle, som de må aflægge regnskab over. Hvor den slags arbejde står i behov for at blive givet til menigheden, vil mange som ikke gør noget blive uddannet til flittige medarbejdere til høstmarken. Der bør gives en uddannelse til Guds folk, som vil føre til hundrede vis som ville lægges ud til vekselerene som værdifulde talenter, hvis brug vil udvikle mennesker til betroede stillinger og indflydelse for stort godt, vil udrette godt for deres mester. Men i stedet for denne udvikling, efterlades menigheden til en svag, afhængig og utilstrækkelig helhed. Menighedeens medlemmer oplæres til at stole på forkyndelse, og de gør lidt for Kristus. De bærer ingen frugt, og vokser snarere i selviskhed og upålidelighed. De sætter deres håb til forkynderen, og gør deres arbejde afhængig af hans anstrengelser for at holde deres svage tro i live. På grund af manglende ordentlig belæring blandt deres menighedsmedlemmer som Gud har sat som fattigforstandere, er der ikke blot en, men snesevis som er er dovne, og som skjuler deres talenter i jorden, og beklager sig stadig over Herrens handlemåde over dem. Disse behøver ikke omsorg som sygebørn gør.    
Men denne svaghedstilstand må ikke fortsætte. Velorganiseret arbejde må gøres i menigheden, da dets medlemmer må forstå den måde de skal tildele andre lys på, og derved styrke deres egen tro og øge deres kundskab. Idet de bibringer det lys som Gud så herligt har givet dem, til dem i mørke, vil de bekræftes i troen. En arbejdende menighed er en levende menighed. Vi skal bygges op som levende sten, og enhver sten skal udstråle lys; for enhver sammenlignes med en dyrebar sten der opfanger Guds herlighed, og genspejler den til andre.    
Den tanke at prædikanten må bære alle byrderne og gøre al arbejde, er en stor fejltagelse. Overbebyrdet og nedbrudt, kan han gå i graven, skønt var byrden blevet delt som Herren ville det, kunne han have levet. Om byrden blevet fordelt, og om menigheden havde fået undervisning af dem som kan instruere medarbejderne at følge Kristus, og til at arbejde som han arbejdede. "Og han gav os nogle som apostle, andre som profeter, andre som evangelister, andre som hyrder og lærere for at gøre de hellige fuldt beredte til deres tjenestegerning, at opbygge Kristi legeme, indtil vi alle når frem til at være ét i troen på og erkendelsen af Guds Søn, til mands modenhed og det mål af vækst, da vi kan rumme Kristi fylde." Da det blev klart at menighedsmedlemmerne ikke opfylder deres høje kald, ikke udnytter de talenter Gud har betroet dem, så er det prædikanternes og medarbejdernes pligt at søge efter himmelsk visdom, så de må vide hvilken sklags arbejde fører til menighedens liv, og får dets medlemmer til at frembære frugter til evigt liv. Har menighedens fattigforstandere ikke råd til at advisere forskellige måder hvorved unge mænd og kvinder kan oplæres til at bruge deres betroede talenter? Hvorfor forsøger menighedens ældste medlemmer ikke at gøre et godt, alvorligt medfølende arbejde for børn og unge? Mange har grebet sandheden, og alligevel er de ikke blevet uddannet hvordan de kan tjene Guds sag, og derved vokse i deres åndelige muskler og sener. Ved at vore unge bruger deres sinds og krops evner til Guds tjeneste, lukkes en dør imod fjendens fristelser, og Satan har ikke en god anledning til at oplære børn og unge til hans tjeneste.     
Lad prædikanterne bruge alle deres sindrighed, så der kan lægges planer for at de unge menighedsmedlemmer kan skrives ind i Guds sag. Hvorfor skal de ikke være interesseret i det store arbejde som skal udrettes. Men tro ikke at denne interesse vækkes ved at gå til missionsmøder og give en lang prædiken; der lægges planer hvorved de en levende interesse optændes, og oplære de unge til at gøre det som er udpeget til dem. Lad dem få en del at gøre, lad dem fra uge til uge komme med deres efterretninger, og fortælle hvad de har erfaret, og hvilken fremgang de har haft gennem Kristi nåde. Hvis missionsmødet var et møde hvorved disse efterretninger kunne frem af helligede medarbejdere, ville det ikke være trist, kedeligt og uinteressant. Det ville være fuld af stor interesse, og der ville ikke mangle deltagere.    
I enhver menighed bør medlemmerne oplæres så de vil bruge tid til arbejdet, og vinde sjæle for Kristus. Hvordan kan det siges af menigheden. "I er verdens lys," hvis ikke menighedsmedlemmer faktisk giver dette lys til andre? Når de forsøger at pege syndige mennesker hen til Guds Lam som bærer alverdens synd, vil deres egen kærlighed optændes, og ved at se på ham vil de forandres til hans lignelse.    
Vil de, som har ansvaret for Guds folk, få øjnene op for deres pligt? Læg dem dette på sinde, og forman dem for Guds åsyn til ikke at indlade sig i mundhuggeri - det er ikke til nogen nytte, men kun til fordærv for dem, som hører på det. Stræb efter at kunne træde frem for Gud som en mand, der kan stå prøve, som en arbejder, der ikke skammer sig ved sit arbejde, men forkynder sandhedens ord på rette vis. Når menigheden bliver vejledet ordentligt, vil der ikke være så stor afhængighed og svaghed. Troende på sandheden vil ikke komme og gå, som døren svinger på sine hængsler. De vil ikke sidde selvtilfredse og lytte til prædiken efter prædiken og undlade at føre instruktion ud i det praktiske liv. Mange prædikanter fremfører sandheden med kraft og klarhed, men menighedens medlemmer undlader at få fordel heraf, fordi ordet ikke er blandet med tro hos dem, som hører det. Sindet er beskæftiget med verdslige interesser, og så snart de går ud af kirkedøren, mistes indtrykket; forligesom vandet strømmer fra et utæt kar, således siver sandheden ud fra hjertet. Des flere prædikener de få, des mindre gør de for at udøve sandheden i praktisk gudsfrygt. De er overmættede med prædikanter, og sandheden vækker ikke en fornemmelse af deres tilstand hos dem.     
Det er vigtigt, at folket forstår, at de ikke kan være afhængige af en præst eller forvente, at en vil blive udstationeret blandt dem for at gøre alt arbejdet i deres samfund. Hvis dette blev gjort, vil det resultere i åndelig død for dem, som er tilfredse med at se på, mens de bærer byrden. Lad folket forstå, at det er ved at sprede deres lys, at de vil få mere lys i overflod. Men hvis de forsømmer at videregive lys, vil de miste selv det, som de har, og vil vandre i mørke.  

9 05 1893 Review and Herald Gavmildhed, kærlighedens frugt   
  "I Kæsarea boede der en mand ved navn Kornelius, høvedsmand ved den såkaldte "Italienske hærafdeling"; han var en from mand, som frygtede Gud tillige med hele sit hus og gav folket mange almisser og stadig bad til Gud. En dag, omtrent ved den niende time, så ham tydeligt i et syn en Guds engel, som kom ind til ham og sagde: "Kornelius!" Men han stirrede på ham og blev forfærdet og sagde: "Hvad er det, herre?" Engelen sagde til han: "Dine bønner og dine almisser er steget op til Gud som et ihukommelsesoffer."    
Det var en forunderlig gave for nogen i dette liv at blive rost af Gud, sådan som Kornelius blev. Og hvad var begrundelsen til denne anerkendelse? - "Dine bønner og dine almisser er steget op til Gud som et ihukommelsesoffer."    
Bøn eller almisse har ingen dyd i sig selv for at henstille synderen til Gud; Kristi nåde gennem Sin soningsoffer alene kan forny hjertet og gøre vor tjeneste acceptable hos Gud. Denne nåde havde rørt Cornelius hjerte. Kristi Ånd havde talt til hans sjæl; Jesus havde tiltrukket ham, og han havde overgivet sig. Hans bønner blev ikke nødet , heller ikke hans almisser afpresset; de var ikke en pris som han forsøgte at betale for at sikre sig himlen, men de var kærlighedens frugt og tegn af taknemmelighed til Gud.     
Deslige bøn fra et oprigtigt hjerte stiger op som røgelse hos Gud; og ofre for Hans sag og gaver til de trængende og lidende er et offer der behager Ham. Således blev der sagt vedrørende de gaver fra brødrene i Philippi, der blev givet for at møde apostlens Paulus behov mens han var fanger i Rom, at de var som "en liflig duft, et kærkomment offer, Gud til behag. "    
Bøn og almisse er kædet tæt sammen - et udtryk af kærlighed til Gud og til vore medmennesker. De er udøvelsen af to store principper af guddommelige lov : "Du skal elske Herren din Gud med hele dit hjerte, med hele din sjæl, og med hele dit sind, og med hele din styrke"; og, "Du skal elske din nabo som dig selv." Derfor, selv om vore gaver ikke kan henstille os til Gud eller vinde Hans gunst, er de beviset, at vi har fået Kristi nåde. De er en test af oprigtigheden af kærligheds bekendelse.    
En smuk illustration om kærlighedens og selvopofrelsens ånd, som Kristi nåde indpoder i hjertet. Apostlen Paulus skriver om dem: "At samtidig med, at de stod deres prøve i megen trængsel, er der af deres overvældende glæde og deres dybe fattigdom vældet frem en rigdom af gavmildhed. Thi det kan jeg vidne: de gav efter evne, ja, over evne, og det uopfordret. Indtrængende bad de os om den nåde at måtte være med i hjælpen til de hellige, og de gav ikke blot, som vi havde håbet, men drevet af Guds vilje gav de sig selv, først og fremmest til Herren og dernæst til os." Og der hvor Kristi ånd bor, vil de samme frugter vise sig.    
Herren har gjort evangeliets proklamering afhængig af sit folks indviede evner og frivillige gaver og ofringer. Da han kaldte mennesker til at forkynde ordet, gjorde han det til hele menighedens privilegium at deltage i arbejdet, ved at hjælpe med deres midler, for at støtte arbejdet. Og han har også påbudt dem at sørge for fattige, som repræsentanter for ham selv. En tiendedel af al vor indtægt kræver Herren som sit eget, og skal helliges udelukkende til at støtte dem, som giver sig selv til at forkynde evangeliet. Og udover dette beder han om vore gaver og ofre til hans sag, og også til at dække de fattiges behov. Gud kunne have fremført sit værk i verden, og har givet til de fattige, uden menneskers samarbejde. Han spørger efter vor tjeneste og vore gaver, ikke kun at vi må udvise vor kærlighed til ham og vore medmennesker, men fordi tjenesten og opofrelsen for andres skyld vil styrke gavmildheden i giverens hjerte, alliere os tættere med Ham som er rig, og blev dog fattig for vor skyld, så vi gennem hans armod kan blive rige. Og det er kun når vi efter vor Frelsers eksempel således, at vor karaktertræk vil udvikles i hans lighed.    
De, som smigrer sig selv med, at de kan være kristne og dog ikke tage del i Kristi gerning og offer, er under et bedrag, som vil vise sig at være livsfarligt for sjælen, hvis det ikke brydes. Herren har givet mange advarsler for at få dem til at indse deres fare. Profeten Malakias' ord angående det at give har en særlig henvisning til vor egen tid: "Til sit tempel kommer i et nu den Herre, I søger, og pagtens engel, som I længes efter; se, han kommer, siger Hærskarers Herre. Men hvo kan udholde den dag, han kommer, og hvo kan stå, når han kommer til syne? Han er jo som metalsmelterens ild og tvætternes lud." Kristi komme, som der her henvises til, er ikke hans andet komme til denne jord, men hans komme til den undersøgende dom i det allerhelligste i helligdommen i himmelen. [Se Dan. 7, 13-14.] Så budskabet er især til os, som lever i dommens time.    
Han sidder og smelter og renser sølv; han renser Levis sønner, lutrer dem som Guld og Sølv, så de kan frembære offergaver for Herren i retfærdighed." En offergave i retfærdighed er et offer af midler, som er redeligt fortjent. Det er et offer fra en, som har vist omtanke og medlidenhed og ikke har forurettet sin næste. En sådan gave, som gives kærlighed, er en vellugt for Gud.  At Judas og Jerusalems offergave må være Herren liflig som i fordums dage, i henrundne år.    
Jeg nærmer mig eder til dom og vidner i hast mod troldmændene, ægteskabsbryderne, menederne og dem, som undertrykker daglejere, enker og faderløse, gør fremmede uret og ikke frygter mig, siger Hærskares Herre. Der er dem som har fået midler ved uærlige metoder eller undertrykke de fattige, og for at lindre deres samvittighed giver de et offer til Gud. Derved vanærer de Herren. Han kan ikke acceptere deres gaver. Profeten Mika erklærer: "Med hvad skal jeg møde Herren, bøje mig for højhedens Gud? Skal jeg møde ham med brændofre, møde med årgamle kalve? Har Herren behag i tusinder af vædre, titusinder af oliestrømme? Skal jeg give min førstefødte for min synd, mit livs frugt som bod for min sjæl?" Det er sagt dig, o menneske, hvad der er godt, og hvad Herren kræver af dig: Hvad andet end at øve ret, gerne vise kærlighed og vandre ydmygt med din Gud." "Skal jeg tåle skattene i den gudløses hus og den magre, forbandede efa, tilgive gudløsheds vægt og pungen med falske lodder?" "Penge der fås ved at gøre noget forkert for din næste, uanset om det er en troende eller ikke troende, registreres i himlens bøger som ulovlig vinding. Og dem som påtanker at gå på kompromis med gud, ved at bringe deres midler til hans skatkammer, bedrager deres egne sjæle.    
"Og nu, I rige! klag og græd over den elendighed, som venter jer. Jeres rigdom er rådnet op, og jeres klæder er mølædte; jeres guld og sølv er fortæret af rust, og den rust skal være et vidne imod jer og æde jeres kød som ild; I har samlet jer skatte i de sidste tider. Se, den løn, I har forholdt arbejderne, der høstede jeres marker, den råber højt, og høstfolkenes skrig er nået frem til Herren Zebaots' øren. I har levet højt og nydt livet på jorden; I har af hjertens lyst gjort jer til gode på "slagtedagen"."    
Profeten Malakias fortsætter: " Siden eders fædres dage er i afveget fra mine bud og har ikke holdt dem. Vend om til mig, så vil jeg vende om til eder, siger Hærskares Herre. Og i spørger: "Hvorledes skal vi vende os?" Skal et menneske bedrage Gud? I bedrager mig jo! Og i spørger: "Hvorved har vi bedraget dig?" Med tienden og offerydelsen! I trues med forbandelse og bedrager dog mig, ja alt folket gør det! Bring hele [hele den mængde Gud forlanger. Lad intet holdes tilbage af summen, fordi det selviske hjerte ønsker dette, og vil endog borttage det fra Herren som han forlanger som sit eget] tienden til forrådshuset, så der kan være mad i mit hus."    
Gud har gjort mennesker til sine forvaltere, og alle dem han har betroet sine gaver, forlanger han noget tilbage. Idet han har velsignet os, beder han om en gave til at velsigne andre. De indtægter som bringes ind i hans skatkammer, for at dække manglerne i hans sag, kalder for "mad i mit hus."    
Herren giver altid sine gaver og nådegaver til mig. Skal han holde disse gaver tilbage, vil vi gå tabt. Hvert øjeblik har han sin menneskefamilie for øje. "Han lader sin sol stå op både over onde og gode og lader det regne både over retfærdige og uretfærdige." Han giver os "frugtbare tider fra himmelen og mættede jer med føde og fyldte jeres hjerter med glæde." Det er Gud som giver mennesker kraft til at blive rige. Den hurtige, og skape tanke, evner til at planlægge og udføre, er fra ham. Det er ham som velsigner os med sundhed, og åbner veje til os til at få midler, ved flittig brug af vore kræfter. Og han siger til os: "En del af pengene har jeg sat dig i stand til at tjene er mine. Læg dem i forrådskammeret, i tiende, gaver, så at der er mad i mit hus, - så der er noget til at støtte dem der frembærer evangeliet til for min nåde til verden. Mine bedste forvaltere må give penge til at fremme mit værks forskellige penge, til at opbygge mit rige."    
Frelserens hvervelse, "Gå ud i alverden, og forkynd evangeliet for al skabningen," er steget ned til os i denne slægt. Det sidste kald om nåde gives til en fortabt verden. Sandhedens budskab må remføres til alle lande. Som missionærer oprejses standarden i nye marker, der må være fonde til at dække faciliteter, til at etablere arbejdet som sagens voksende behov påkræver.    
Det at give skal ikke overlades til impulserne. Gud har givet os bestemt belæring med hensyn til dette. Han har nærmere beskrevet tiende og gaver som målestokken for vores forpligtelse. Og han ønsker at vi skal give regelmæssigt og systematisk. Paulus skrev således til menigheden i Korint, Hvad angår indsamlingen til de hellige, så skal også I gøre sådan, som jeg har forordnet det for menighederne i Galatien. Den første dag i ugen skal I hver især samle sammen og lægge så meget til side, som han har råd til. Lad enhver regelmæssig undersøge sin indkomst, som alt er en velsignelse fra Gud og sæt tienden til side som en særligt kapital, for at blive indviet Herren. Denne kapital bør ikke på nogen måde vies til nogen anden brug; den skal alene vies til at støtte forkyndelsen af evangeliet. Efter at tienden er sat til side, lad da gaver og ofre være tilmålt, som han har råd til.<br><i>Konkluderes næste uge</i>  

18 07 1893 Review and Herald Karakteren vurderes fra det ydre   
 I familiekredsen er der ofte nogle med vidt forskellige temperamenter, og mangler i karakteren vil blive synlige hos de forskellige familiemedlemmer i forhold til de karaktertræk, der er blevet opelsket og kælet for. Nogle af familiens medlemmer vil være følsomme, stolte og ærekære; nogle vil være egenkærlige og ufornuftige. Bebrejdende ord kan udtales, som, hvis hjertet er ydmygt, vil have en gunstig indflydelse på dem, der irettesættes, mens de, som er selvoptaget og selvretfærdige, og som føler, at de ikke behøver noget, vil misforstå de ord, der siges til dem i trofasthed mod dem, og forklare og anvende dem forkert. Enhver lille ting, som ikke svarer til deres tanker, vil blive overført til erindringens hal og ved at dvæle ved det, som er ubehageligt, ved at tale om det, vil de blive forandret i karakteren. De vil føle ubetydeligheder som af stor betydning, og de vil dømme hastigt, i høj grad til skade for deres egen moralske og åndelige indstilling, og til skade for deres omgivelser. Nogle i familien vil vise venlighed, så længe fader, moder, søster, broder eller naboer følger deres ideer; men hvis de ikke gør det, holder de op med at vise venlig opmærksomhed og medfølelse. De gør sig selv meget ulykkelige, og andre føler den kolde usympatiske atmosfære, med hvilken de omgiver deres sjæl. De nærer en uforsonlig, pirrelig eller verdslig ånd, efter de omstændigheder, der har påvirket dem; men hvor der vises en sådan ånd, er det tydeligt, at Kristus ikke bor i sjælen.    
Hvor Kristus er for inden i, herlighedens håb, er karakteren stadig blevet formet efter modellen for guddommelig karakter. Kristi nåde udøver hele tiden sin indflydelse på liv og handlinger. Den sande kristnes optræden bliver den samme som Kristi karakter, og hans karakter repræsenterer Kristi karakter. Kristus kan tage forskellige familiemedlemmer, med alle deres forskellige karaktertræk, og med sin rige nådegave, forme dem alle i det guddommelige billede. Han kan bringe dem alle i overensstemmelse med hans vilje, og fremvise igennem dem sandhedens indflydelse på sind og karakter, for en uhæderlig og forvansket slægt iblandt hvem de skinner som lys i verden.    
Kristne bør opdrage og træne deres følelser og opførsel i overensstemmelse med den guddommelige lærers livsforbillede, ånd og karakter. En alvorlig gerning er overladt os at udføre for os selv som enkeltmennesker, som ingen anden kan gøre for os. Vi må vogte over vore ord og vor opførsel og forbyde Satan at danne dem efter hans eget sataniske mønster. Vi må vogte godt på alle tegn, der fortæller om hjertets tilstand, og som tro vægtere må vi lægge nøje mærke til den første tilbøjelighed til det onde. Træets frugter vil fortælle, af hvad natur træet er. Kristus siger: "Af deres frugter skal I kende dem." Vore handlingers karakter vil fortælle, om vi er' i en god åndelig tilstand, eller vor ånd er i forfald. Et menneskes sjæl er ikke i nogen god åndelig tilstand, så længe han viser et irritabelt sind og en ukristelig ånd eller opførsel. Så længe disse mangler eksisterer, er det tydeligt, at der trænges til den guddommelige læge, der kan behandle disse sjælssygdomme. Men takket være Gud, der er balsam i Gilead, der er en åndelig læge der, og til ham kan vi gå og blive helbredt for alle vore åndelige sygdomme.    
Det er ikke vor ret at leve, som det behager os selv, i ånd, tanke, ord og handling. Som kristne har vi pligter at udføre til gavn for andre. Vi skylder alle at give vort bidrag til at forøge summen af menneskelig lykke. For at gøre dette må vi øse af den evige nådes kilde gennem vor Herre Jesus Kristus. Vi må lade retfærdighedens sols klare lys skinne ind i vore hjerter, så vi kan sende lys videre til andre. Vi kan daglig få velsignelse og være en velsignelse for andre og fremelske kærlighed, glæde og fred, hvor som helst vi kommer hen." Sammen med Job kan vi sige: "Når øret hører mig, så velsignede det mig; og når øjet så mig, gav det mig vidne." En stor del af livets lykke beror på at give og modtage Kristus-lignende optræden. De skarpe og kantede hjerner og rå punkter i vor karakter, det som viser selviskhed i uvenlige ord og handlinger, bortriver det sarte stof af menneskelig kærlighed og lykke.     
Som Kristi repræsentater, skal vi fembære verden en langt højere fremstilling af hvad hellighedens skønhed er. Hvad er hellighed? - Det er helhed til Gud. Vore ord, vore handlinger, den måde ånden vises på, er den ydre og synlige manifestation af det som er indenfor, og bevidner om vi har Kristi retfærdighedsklædning på, vævet på himlens vævestol, eller er iklædt vor egen naturlige borgers klæder. Vi skal bevise over for verden i vore ydre handlinger hvlken indflydelse sandheden har på vore hjerter. Verden lægger mærke til vore liv, hører vore ord, overvåger og måler vor karakter med disse ydre tegn, og påskønner den sandhed vi bekender at tro, efter hvad vi åbenbarer, hvad den har udrettet for os.     
I årevis har Guds ånd irettesat og formanet Kristi bekendende efterfølgere, og har ikke givet os nogen undskyldning for at udvise onde veje, kritisere, og finde fejl i budskabet og den budbringer som Gud har sendt. Skal vi som ikke kan læse hjertets hemmeligheder forkaste irettesættelsesbudskabet, og formaste os til at sige at vi er uden fejl? Det er forligt at tillade fordomme komme op i jeres hjerter og tale imod dem, som hellige ansvar er lagt på, og lade dig selv blive påvirket af en beretning, som er kommet for dine ører, som du aldrig prøvet at få en forklaring for den som anklages.     
Du måtte se disse fare ved at læse den måde Aaron og Miriam gjorde, - da de talte imod Moses, fordi hans ægteskab med en som ikke mødte deres tankegang. Og de sagde: "Har Herren kun talet til Moses? Mon han ikke også har talet til os?" Og Herren hørte det. Men den mand Moses var såre sagtmodig, sagtmodigere end noget andet menneske på jorden." Kunne Gud ikke Se Moses sagtmodighed, men hos sin egen bror og søster ikke kunne se det, og selvom de havde været fæller med hinanden til daglig, tænkte de i virkeligheden at Moses ophøjede sig selv over dem, når han i sagtmodighed og ihærdighed gør det som Herren har anvist ham at gøre.    
"Da sagde Herren i det samme til Moses, Aron og Mirjam: "Gå alle tre ud til åbenbaringsteltet!" Og de gik alle tre derud. Men Herren steg ned i skystøtten og stillede sig ved indgangen til teltet og kaldte på Aron og Mirjam, og de gik begge derud. Da sagde han: "Hør, hvad jeg siger: når der ellers er en profet iblandt eder, giver jeg mig til kende for ham i syner eller taler med ham i drømme. Anderledes er det med min tjener Moses: han er tro i hele mit hus; med ham taler jeg ansigt til ansigt, ikke i syner eller gåder, han skuer Herrens skikkelse; hvor tør I da tage til orde mod min tjener Moses?" Og Herrens vrede blussede op imod dem, og han gik bort. Da så skyen trak sig bort fra teltet, se, da var Mirjam hvid som sne af spedalskhed, og da Aron vendte sig mod Mirjam, se, da var hun spedalsk. Da sagde Aron til Moses: "Ak, herre, lad os dog ikke undgælde for den synd, vi i dårskab begik! lad hende dog ikke blive som et dødfødt barn, hvis kød er halvt fortæret, når det kommer ud af moders liv!" Moses råbte da til Herren og sagde: "Ak, gør hende dog rask igen!" Og Herren svarede Moses: "Hvis hendes fader havde spyttet hende i ansigtet, måtte hun da ikke have båret sin skam i syv dage? Derfor skal hun i syv dage være udelukket fra lejren; så kan hun atter optages." da blev Mirjam udelukket fra lejren i syv dage, og folket brød ikke op, før Mirjam atter var optaget."    
Faren at tale imod Guds tjenere vises også i Koras, Datans og Abriams beretning. "Og de samlede sig og trådte op imod Moses og Aron og sagde til dem: "Lad det nu være nok, thi hele menigheden er hellig, hver og en, og Herren er i dens midte; hvorfor vil I da ophøje eder over Herrens forsamling?" . . . . . . og Kora kaldte hele menigheden sammen imod dem ved indgangen til åbenbaringsteltet. Da kom Herrens herlighed til syne for hele menigheden, og Herren talede til Moses og Aron og sagde: "Skil eder ud fra denne menighed, så vil jeg i et nu tilintetgøre den!" . . . . . . . . . . . Og straks, da han havde talt alle disse ord, åbnede jorden sig under dem, og jorden lukkede sit gab op og slugte dem og deres boliger og alle mennesker, der tilhørte Kora, og alt, hvad de ejede; . . . . og de blev udryddet af forsamlingen.    
Der er brug for at opelske en ægte ydmyg over for Gud. Lad enhver sjæl huske på at de ord vi ser, bliver hørt af det levende Vidne som altid er ved vor side; vi kan tro at vi har ret til at kritisere og udsige domme, og alligevel kan det som vi ser være helt i modsætning til Guds sind og vilje. Når der gives udtryk for et skadeligt synspunkt om guds tjenere, og gemmer på en ophøjet fornemmelse af vor egne mål, og føler at vi ikke har brug for noget, sætter vi os selv på mørkets sti, og udsiger dom over den elskede Gud, som blot er en domsudsigelse over vor begrænsede visdom, som er tåbelighed i Guds øjne.    
Dem som er valgt af Gud og fundet pålidelige, vil være himmelsk sindede. Deres hengivenhed vil bindes inden for vire vægge, vil ikke blot centreres om deres egen familie; men de vil tildele andre den nådige indflydelse som gemmes i deres egne hjerter og vises i deres liv. Ved at studere og efterligne Kristi liv, vil de hele tiden udvide deres interessecirkel, og den påskønnelse de har af Jesus og hans uforlignelige kærlighed vil altid forøges. Elsker de Jesus vil de elske dem han døde for. De vil give agt på apostlens formaning, hvor han siger: "Bedrøv ikke Guds Helligånd, som I blev beseglet med til forløsningens dag. Al bitterhed og hidsighed og vrede og skrig og spot være fjernt fra jer som i det hele al ondskab! Men vær gode mod hverandre og barmhjertige, så I tilgiver hverandre, ligesom Gud har tilgivet jer i Kristus."  

1 08 1893 Review and Herald Vital forbindelse med Kristus er nødvendig.   
 Dem som er Guds sande børn er troende, ikke tvivlere og kroniske skruppelmagere. De tror på Jesus Kristus som deres personlige Frelser. De tror at "Gud elske verden således, at han gav sin enbårne søn, at enhver som tror på ham ikke skal fortabes, men have evigt liv." De tror at "han der tror på Sønnen har evigt liv: og han der ikke tror sønnen ikke skal se livet; Men Guds vrede være over ham."    
Gennem alle tiderne og i alle nationer er dem som tror at Jesus kan og vil frelse dem personligt fra synd, særligt udvalgte af Gud; de er hans dyrebare rigdom. De adlyder hans kald, og kommer ud af verden og udskiller sig selv fra enhver uren tanke og uhellig handling. Herren har gavmildt åbnet vor forståelse op for den rige sandheden, ved hjælp af Helligånden, og vi må reagere på dette ved tilsvarende medynkende og helligende gerninger, i harmoni med højere privilegier og de fortrin vi har fået betroet. Herren venter på at være gavmild for sit folk, og give dem større en kundskab om hans faderlige karakter, om hans godhed, barmhjertighed og kærlighed. Han venter på at vise dem sin ære; og hvis de følger med for at kende Herren, skal de vide at hans fremkost er ligeså parat som morgnen.    
Guds folk skal ikke stå på almindelig grund, men på evangeliesandhedens hellige grund. De skal holde trin med deres Leder, hele tiden se på Jesus, deres tros ophav og fuldender, gå fremad og opad, og ikke have fællesskab med mørkets upålidelige medarbejdere. Det er umuligt at fortælle hvad der kunne have været menighedens karakter og tilstand i dag, om dens medlemmer havde gjort Kristi gerninger. Det er en sørgelig kendsgerning at en stor del af Guds bekendende folk ikke havde tro på Kristus som deres personlige frelser. Havde de troet Guds løfter som er nedskrevet for dem, ville de dagligt have modtaget Guds nåde, og ville have overvundet gennem en korsfæstet og opstået Frelsers fortjenester. Det er Guds børns privilegium at befris fra at blive styret af Kødets lyster, og bevare deres særlige, himmelske karakter, som udskiller dem fra verdenselskerne. I deres moralske smag, i deres sæder og vaner, skal de skille sig ud fra verden. Hvem er Guds børn? - De er medlemmer af den kongelige familie, og et kongeligt folk, et særligt folk der fremviser hans prins som har kaldet dem ud af mørket til hans forunderlige lys. De dyrker ikke afguder, de elsker Gud af hele hjertet, og deres næste som dem selv.    
Guds folk må være længere fremme end de er nu, hvis de oprigtig og udholdende knytter sig dagligt til Kristus. De rykker ikke fremad, og opnår de ting som er foran dem, fordi de lader sig tiltrække og holde tilbage af almindelige sensuelle ting. Helligelsen og erfaringen hos Guds bekendende folk er ikke i harmoni med det lys og de privilegier som Gud har givet dem. De skal være lysets børn, dagens børn, og alligevel undlader mange, som har haft ophøjede privilegier at vise den tilsvarende tro og de tilsvarende gerninger. Jesus siger til dem, ligesom han sagde til den by han havde gjort mægtige gerninger i, og hvor de ikke værtsatte lyset og tilpasse deres liv efter det: "Ve dig, Korazin! ve dig, Betsajda! thi hvis de kraftige gerninger, som er sket i jer, var sket i Tyrus og Zidon, så havde de for længe siden vendt sig i sæk og aske." Mange som hævder at tro sandheden, som er blevet velsignet med stort lys, som har haft stor anledninger foran sig, er dog ikke langt nok for at nå den høje og hellige standard, som de ville have nået, hvis de var gørere af Kristi ord; og de har ikke sat det eksempel som de skulle have sat for dem, som havde mindre erfaring end de selv i kristenlivet, og for dem som ikke kender Gud, eller Jesus Kristus som han har sendt.    
Hvor lidt tålmodighed er der udvist iblandt Guds bekendende børn, hvor mange bitre ord er der ikke blevet talt, hvor megen fordømmelse er der ikke udtrykt mod dem der ikke er af vor tro. Mange har set på dem fra andre kirker som store syndere, skønt Herren ikke ser sådan på dem. Dem som ser sådan p medlemmer fra andre kirker, har brug for at ydmyge sig selv under Guds mægtige hånd. Dem som de fordømmer kan kun have haft lidt lyd, få anledninger og privilegier. Hvis de havde det lys som mange af medlemmerne i vor menighederne har haft, kunne de have rykket frem til et langt større trin, og bedre kunne vise deres tro for verden. Om dem som praler af deres lys, og alligevel ikke vandrer i det, siger Kristus: "Men jeg siger jer: Det skal gå Tyrus og Zidon tåleligere på dommens dag end jer. Og du, Kapernaum! [Syvendedags adventister, som har haft større lys] Mon du skal ophøjes indtil Himmelen? Til Dødsriget skal du fare ned! thi hvis de kraftige gerninger, som er sket i dig, var sket i Sodoma, da var den blevet stående til den dag i dag. Men jeg siger jer: Det skal gå Sodomas land tåleligere på dommens dag end dig." "På den tid tog Jesus til orde og sagde: "Jeg priser dig, Fader, Himmelens og jordens Herre! fordi du har skjult dette for de vise og kloge [efter deres egen vurdering] og åbenbaret det for de umyndige."    
 "Og nu, fordi i øver alle disse gerninger, lyder det fra Herren, og fordi i ikke ville høre, når jeg årle og silde talede til eder, eller svare, når jeg kaldte på eder, derfor vil jeg gøre med huset, som mit navn nævnes over, og som i stoler på, og med stedet, jeg gav eder og eders fædre, ligesom jeg gjorde med Silo; og jeg vil støde eder bort fra mit åsyn, som jeg stødte alle eders brødre bort, al Efraims æt."    
Herren har oprettet institutioner af stor betydning iblandt os og de skal styres efter Guds plan, ikke som verdens instutioner. De skal ledes med det ene formål for øje at ære Gud, så sjæle kan blive frelst. Helligåndens vidnesbyrd er kommet til Guds folk, men mange har ikke givet agt på advarsler og råd.    
 "Hør dette, du tåbelige folk, som er uden forstand, som har øjne, men ikke ser og ører, men ikke hører: Vi I ikke frygte mig, lyder det fra Herren, eller bæve for mit åsyn? Jeg, som gjorde sandet til havets grænse, et evigt skal, som det ikke kan overskride; selv om det bruser, evner det intet; om end dets bølger larmer, kan de ikke overskride det. Dette folk har et trodsigt og genstridigt hjerte, de faldt fra og gik bort. De siger ikke i deres hjerte: "Lad os frygte Herren vor Gud, som giver os regn, tidligregn og sildigregn til rette tid og sikrer os ugerne, da der skal høstes." Eders misgerninger bragte dem i ulave, eders synder unddrog eder det gode. Thi der findes gudløse i mit folk; de ligger på lur, som fuglefængere dukker de sig; de sætter fælder, de fanger mennesker. Som et bur er fuldt af fugle, således er deres huse fulde af svig; derfor bliv de store og rige. De er tykke og fede og så strømmer de over med onde ord; de hævder ikke den faderløses ret, at det måtte gå dem vel og hjælper ikke de fattige til deres ret. Skulle jeg ikke hjemsøge sligt? lyder det fra Herren; skulle min sjæl da ikke tage hævn over sligt et folk?" Jer. 5,21-29.    
Skal Herren tvinges til at sige: "Du må ikke gå i forbøn for dette folk eller frembære klage eller bøn eller trænge ind på mig for dem, thi jeg hører dig ikke." Jer 7,16. "Derfor er bygerne blevet holdt tilbage og der er ikke kommet sildigregn. ..... Vil du ikke råbe til mig: Min Fader, du er min ungdoms vejleder." Jer. 3,3-4 (Engelsk overs)    
Vil de mennesker, som er blevet betroet sandhedens skatte, ikke betænke de umådelige privilegier, som Guds Søns offer på Golgatas kors har købt os? Vi skal dømmes efter det lys, som er betroet os og vi har ingen undskyldning for vor adfærd. Vejen, sandheden og livet er nådigt sat foran os. Mange søger at undskylde sig ved at sige: "Døm mig ikke ud fra et enkelt svagt træk i min karakter, se min karakter i sin helhed." Vi føler altid en dyb smerte, når en synder prøver at undskylde sin synd og dække over den - og ikke indser faren ved at værne om et karaktertræk, som ikke ligner Jesus. Vi skal sætte hele vor vilje ind på Guds side og være fast overbevist om, at vi ved hans nåde kan komme bort fra synden. Synd er lovovertrædelse. Og det er ikke størrelsen af en synd, der gør den til synd. Det blev Adam og Eva forbudt at spise af kundskabens træ. Det var kun en lille prøve, men ulydighed mod Gud var overtrædelse af hans lov.    
De små synder, som mennesker anser for at være så ubetydelige, at de ikke vil blive fordømt for dem, er meget anstødelige i Guds øjne. Nu vil nogen sige: "Du er for streng. Et menneske må have lov til at have små karakterfejl." Lad os høre, hvad Kristus siger: "Den, der holder hele loven, men blot på et punkt snubler, er blevet skyldig i alle." Jak 2,10. Mennesker vover at begå synder, som er alvorlige i Guds øjne og mener ikke, at de vil blive holdt ansvarlige for dem, fordi de siger, at de skyldes nervøsitet eller deres særlig temperament; men det er blot at berolige samvittigheden og råbe: Fred, fred! når der ikke er nogen fred. Synd er synd og det er en forfærdelig vildfarelse ikke at betragte den som meget alvorlig.    
Vi kan smiger os selv med, at vi er fri for mange ting, som andre gør sig skyldige i, men hvis vi har nogle stærke punkter i vor karakter og kun et svagt punkt, er der alligevel en forbindelse mellem synden og sjælen. Hjertet er delt i sin tjeneste og siger noget selv og lidt for dig. Et Guds barn må undersøge og blive klar over, hvad synd han har kælet for og givet efter for og han bør tillade Gud at skære den ud af hans hjerte. Han bør besejre den ene synd, thi den er ikke en ubetydelighed i Guds øjne.     
En vil måske sige: Jeg er ikke ond af mig, men når jeg bliver opirret, kan jeg sige stygge ting, skønt jeg altid er bedrøvet bagefter, når hidsigheden er løbet af med mig. En anden siger: Jeg har denne eller hin fejl, men jeg foragter sådanne og sådanne svagheder hos en vis person af mit bekendtskab. Herren har ikke givet os en liste af synder med forskellige grader, så at vi kan anse nogle af dem som værende af lille betydning og mene, at de kun gør lidt skade, medens andre er af større betydning og gør megen skade. En kæde er ikke stærkere end dens svageste led. Selv om vi erklærer at alle leddene i kæden er gode undtagen et, så kan man slet ikke stole på den kæde. Enhver sjæl, som træder ind i Guds rige, må studere spørgsmålet om at sejre. Det utålmodige ord, der slap over dine læber, burde ikke have været udtalt. Den ide, at man ikke værdsætter din karakter tilstrækkeligt, må du slå af hovedet thi det svækker din indflydelse og giver det sikre resultat, at du ikke står ret højt i andres omdømme. Du bør overvinde den ide, at du er en martyr og stole på Kristi løfte: "Min nåde er dig nok."  

15 08 1893 Review and Herald Betragt Kristi fuldkommenhed, ikke menneskets ufuldkommenhed (konkluderet)   
 (<i> konkluderet </i>.)<br>Mange har forladt fremmede lande, og er kommet til Amerika for at få en erfaring og en uddannelse. Nogle har ikke vendt sig fra det formål de kom for, på grund af den tilsynelandende fuldkomne tro hos brødre. Deres tro er ikke blevet rystet fordi de fandt dem blandt disciplen som ikke var sande. De fandt brødre som var sande og oprigtige, Guds elskelighed, hvis ord var visdomlige ord, hvis hjerter var ydmyge, som vandrede lyset, ligesom Kristus er i lyset. Disse elever blev ikke vendt bort fra deres fortsæt eller mistede modet. De kom for at lære sandheden, som de skulle helliges igennem, og samlede vidtspændte og nødvendige kendsgerninger i sindets forrådshus, som var af livsvigtig betydning. De studerede doktrinerne, og fandt sandhedskæder der var dyrebare som juveler, der hang på guldtråde. Kristus, hans karakter og arbejde, er centeret og periferi for al sandhed, han er den kæde som lærdommenes juveler er kædet til. Hos ham findes det fuldstændige sandhedssystem.    
Eleverne må vandre i al ydmyghed, og lægge selvet under Guds disciplin. De må vandre i al ydmyghed, og sætte selvet under Guds disciplin. De må arbejde med Kristus, center for sandhed, og ved tro på ham vinde frelse for deres sjæle. Levende tro vil blive tydelig med en Kristus-lignende karakter, og i fuldkommen lydighed mod alle hans krav.    
Kristi visdom var uendelig og dog fandt han for godt at tage imod Judas, skønt han vidste, at hans karakter var ufuldkommen. Johannes var ikke fuldkommen og Peter fornægtede sin Herre; og dog var det disse mænd, der stiftede de første kristne menigheder. Jesus antog dem, for at de af ham kunne lære, hvad en fuldkommen kristen karakter er. Forretningsgangen hos enhver kristen er at studere Kristi karakter. De lektier som Jesus gav sine disciple harmoniserer ikke altid med deres ræsonnementer. Der var en umådelig modsætning mellem de sandheder som han lærer, som når op til himlen og omfattes af evighed, og de ting som beskrives i det almindelige, timelige og jordiske liv. Verdens genløser har altid søgt at føre sindet fra det jordiske til det himmelske. Kristus underviser hele tiden disciplene, og hans hellige lektier har en formende indflydelse på deres karaktertræk. Judas var den eneste, der ikke lod sig påvirke af det guddommelige lys. I sit ydre var han retfærdig, og han dyrkede han sin tendens til at anklage og fordømme andre. Han kom til Kristus i den samme ånd som den unge mand der havde mange ejendomme, og som spurgte: "Gode mester! hvad skal jeg gøre for at arve evigt liv?" Jesus svarede ham: "Hvorfor kalder du mig god? ingen er god uden én, nemlig Gud. Du kender budene: Du må ikke slå ihjel; du må ikke bedrive hor; du må ikke stjæle; du må ikke sige falsk vidnesbyrd; du må ikke røve; ær din fader og din moder." Han sagde til ham: "Mester! det har jeg holdt alt sammen fra min ungdom af." Jesus så på ham og fattede kærlighed til ham og sagde til ham: "En ting mangler du; gå bort, sælg alt det, du har, og giv det til de fattige, så skal du have en skat i Himmelen; og kom så og følg mig!" Med dette forlangende rørte Jesus pinen - pletten på hans hjerte - selviskhed og ergærrighed. "Men han blev ilde til mode over det ord og gik bedrøvet bort; thi han havde meget gods." Judas kom til Jesus i den samme selvretfærdighed; og hvis han havde spurgt: "Hvad mangler jeg mere?" ville Jesus havde svaret: "Hold budene." Judas var selvisk, ergærrig, en tyv, og alligevel blev han regnet blandt disciplene. Han manglede karakter, og han praktiserede ikke Kristi ord. Han forhærdede sin sjæl, så den modstod sandhedens indflydelse og mens han kritiserede og fordømte andre, forsømte han sin egen sjæl og plejede og styrkede sine medfødte, onde karaktertræk, indtil han var så forhærdet, at han solgte sin Herre for tredive sølvpenge.     
O, lad os opmuntre vor sjæl til at se på Jesus! Fortæl alle hvor farlig det er at forsømme sin egen sjæls evige helbred, ved at se på andres syge sjæle, ved at tale til den utænkelige karakter der er i dem, der bekender sig til det Kristne navn. Sjælen kommer ikke til at ligne Kristus mere og mere ved at beskue det onde, men til at ligne det onde som den ser. Den samme kærlighed til selvet, den samme overbærenhed over for selvet, den samme hastværk af ånden, det samme irritation af temperamanget, den samme følsomhed og stolthed af meninger, den samme uvillighed til at modtage råd, den samme utilfredse, uafhængige dømmekraft, vil komme til udtryk hos dem der kritisere som i dem de kritiserer. De vil handle som om de ikke har Kristus som deres forbillede og eksempel. O, hvor meget behøver vi ikke være på vagt overfor Satans list!     
Apostlen skriver om Guds udvalgte folk, og siger: "Dog, de fleste af dem fandt Gud ikke behag i; de blev jo slået ned i ørkenen. I dette er de blevet eksempler til advarsel for os, for at vi ikke skal begære, hvad ondt er, således som de gjorde." Derefter følger en opremsning af de synder som sårer Guds Ånd; og apostlen siger atter: "Dette skete med dem, så de kan være advarende eksempler, og det blev skrevet til påmindelse for os, til hvem de sidste tider er kommet. Derfor skal den, der mener at stå, tage sig i agt, at han ikke falder! Det er kun almindelige, menneskelige fristelser, der hidtil har mødt jer, og Gud er trofast, han vil ikke tillade, at I fristes over evne, men sammen med fristelsen skabe vej ud af den, så I kan stå den igennem. Derfor, mine elskede, fly afgudsdyrkelsen! Jeg taler til jer som til forstandige; døm selv om det, jeg siger."    
Det er ikke ualmindeligt at se ufuldkommenhed hos dem, der arbejder inden for Guds værk. Tag ud på et sted hvor der er en stor kirke, hvor der står vigtige interesser på spil, ligesom i Battle Creek, og der kan vi se Satans dybe sammensværger; men dette bør ikke ledes os til at dvæle ved deres ufuldkommenheder, som giver efter for hans fristelser. Ville det ikke behage Gud mere; hvis vi så på, hvor mange sjæle der tjener Gud og forherliger og ærer ham med deres midler og evner? Ville det ikke være bedre at se på Guds mirakuløse kraft til at forvandle arme syndere, som er blevet fuld af moralsk besmittede, som blev forandrede så at de ligner Kristus i karakter, har del i guddommelig natur, undflyet fordærvet i verdens lyster?    
Vi er en del af menneskehedens store væv. Vi forvandles og kommer til at ligne det, vi dvæler ved. Hvor er det da vigtigt ud fra den betragtning at åbne vore hjerter for det, der er sandt og smukt og har godt ry. Lad Retfærdighedens Sol komme ind i dit hjerte. Giv ikke en eneste bitter rod grobund, så de kan spire op, og mange besmittes. De ugunstigste omstændigheder som har udviklet sig i Battle Creek eller andre steder skulle ikke gøre os forvirrede og nedslåede. Det er Herrens hensigt, at alt, hvad vi ser af menneskelig svaghed, skal få os til at se hen til ham, så vi ikke i noget tilfælde sætter vor lid til mennesker og stoler på denne verden. Lad os huske, at vor store ypperstepræst går i forbøn foran nådestolen på vegne af sit genløste folk. Han lever altid for at gå i forbøn for os. "Synder nogen, så har vi en talsmand hos Faderen, Jesus Kristus, den retfærdige." Jesu blod går i forbøn med kraft og virkningsfuldhed for dem, der er frafaldne, for dem, der er oprørske, for dem, der synder imod stort lys og kærlighed. Satan står ved vor højre side for at anklage os, og vor Talsmand står ved Guds højre side for at gå i forbøn for os. Han har aldrig tabt en sag, der er blevet ham betroet. Vi kan stole på vor Talsmand; for han bønfalder med sine egne fortjenester på vore vegne. Hør hans bøn før hans forræderi og retssag. Lyt til hans bøn for os; for han havde os i sinde. Han vil ikke glemme sin menighed i fristelsens verden. Han ser på sit prøvede og lidende folk og beder for dem. Lad ethvert ord blive indgraveret på sjælens tavler. Han siger: " Jeg er ikke mere i verden, men de er i verden, og jeg kommer til dig. Hellige Fader! bevar dem i dit navn (det, som du har givet mig), så de nå være ét ligesom vi. . . . . Jeg beder ikke om, at du vil tage dem ud af verden, men at du vil bevare dem fra det onde. . . . . Ligesom du har sendt mig til verden, således har jeg også sendt dem til verden," så de må få del med mig i selvfornægtelse, selvopofrelse og i mine lidelser. Ja, Han beskuer Sit folk I denne verden, som er en plaget verden, og at hjemsøges og ødelægges af forbandelsen, og [Han] ved at de behøver alle guddommelige ressourcer for Hans forståelse og Hans kærlighed. For vor skyld har vor Forløber gået ind for forhænget, og alligevel har han med kærlighedens og sandhedens gyldne kæde, har Han kædet Sit folk i den tætteste sympati.     
Han går i forbøn for de mest beskedne, de mest fortrykte og lidende, for de mest prøvede og fristede mennesker. Med oprejste hænder beder han: "Jeg har indgraveret jer på mine håndflader." Gud elsker at høre svarerne på Sin Søns forbøn. Paulus skriver (Hebr. 4,14-16): " Da vi nu har en stor ypperstepræst, som er steget op igennem himlene, Jesus, Guds Søn, så lad os holde fast ved bekendelsen! Thi vi har ikke en ypperstepræst, som ikke kan have medlidenhed med vore skrøbeligheder, men en, som har været fristet i alle ting ligesom vi, dog uden synd. Lad os derfor med frimodighed træde frem for nådens trone for at få barmhjertighed og finde nåde til hjælp i rette tid."    
Se, oh se på den åbne dør som Gud har åbnet, og intet menneske kan lukke. Jesus Kristus har han ophøjet til en Fyrste og en Frelser, der giver Israel omvendelse og syndstilgivelse; og vil han så ikke give os alle disse kostelige nådegaver gratis? Det fulde løfte er vort; Gud vil ikke forfalske sit ord. Jesus siger: "Jeg vil ikke efterlade jer trøsteløse: jeg vil komme til jer." Adskil ikke din sjæl fra Gud ved vantro og upålidelighed. Tro kun, vær kun ordets gører, og du må være i stand til at røre al udvikling for hans væremåde. Du er et med Kristus, ligesom han er et med Faderen. Om sine efterfølgere bad Jesus: "Fader! jeg vil, at hvor jeg er, skal også de, som du har givet mig, være hos mig, så de må skue min herlighed, som du har givet mig; thi du har elsket mig før verdens grundlæggelse." O hvilken bøn! Hvilken øm, uudtrykkelighed indeholdes i denne anmodende bøn! Vort levende Overhoved længes efter at få medlemmerne i hans legeme knyttet til sig. De havde fællesskab med ham i hans lidelser, og han vil ikke være tilfred med mindre at de har fællesskab med ham i hans herlighed. Dette hævder han som sin ret. Johannes skriver om Kristi majestæt i sin visdom på Patmos, og siger: "Og jeg vendte mig om for at se, hvad det var for en røst, der talte med mig; og da jeg vendte mig, så jeg syv guldlysestager og midt imellem lysestagerne en, som lignede en menneskesøn, klædt i fodsid kjortel og med et guldbælte om brystet. Hans hoved og hår var hvidt, som hvid uld, som sne, og hans øjne som flammende ild; og hans fødder lignede skinnende malm, når den gløder i ovnen; og hans røst var som mange vandes brusen; i sin højre hånd havde han syv stjerner, og af hans mund udgik et tveægget, skarpt sværd, og hans udseende var som solen, når den skinner i sin kraft. Og da jeg så ham, faldt jeg som død ned for hans fødder; og han lagde sin højre hånd på mig og sagde: "Frygt ikke! Jeg er den første og den sidste og den, som lever; og jeg var død, men se, jeg lever i evighedernes evigheder, og jeg har Dødens og Dødsrigets nøgler."    
O, hvorfor er menneskeagenter så hurtige til at give efter for fristelse? Hvorfor er de så tvivlrådige, så svage at praktisere Guds ord? Hvorfor er de næsten uden handling? Hvorfor er Jesu herlighed så tåget at se? Hvorfor erkendes hans dyrebarhed så lidt, hans kærlighed så ufuldkommen at erfare? Lad vor bøn være: "Herre, vis mig din herlighed." Hvis vi ser Genløserens tro på jorden, skal vi se den i dens fylde i himmelen der oppe.  

22 08 1893 Review and Herald Restmenigheden er ikke Babylon   
 Jeg blev gjort meget bedrøvet under læsningen af skriftet som har været udgivet af bror S og ved dem som samarbejdede med ham i det arbejde som han gjorde. Uden mit samtykke, har de taget uddrag fra Testimoniers og havde indsat dem i det skrift de havde udgivet, for at vise at mine skrifter støtter og billiger det som de er talsmand for. I dét de har gjort er der ikke ret eller retfærdighed. Ved at tale om uberettigede privilegier har de givet folket en teori som har en karakter af at bedrage og ødelægge. I tidligere tider gjorde mange andre den samme ting og fik det til at se ud som om at Testimoniers støttede synspunkter som er tomme og falske.     
Der er emner i Testimoniers som er skrevet, ikke for verden i sin helhed, men for Guds troende børn og det er ikke bestemt for at undervise, advare, irettesætte eller råde den af den karakter som er kendt i verden. Verdens Forløser, Guds sending, den største lærer menneskebørnene nogen sinde har kendt, præsenter nogle emner til belæring, ikke for verden, men for hans disciple alene. Når han har udformet talemåder til de store skarer som går i hans spor, har han også noget specielt lys og undervisning at tildele hans efterfølgere som han ikke tildeler den store menighedsforsamling, da ingen vil forstå ej heller blive værdsat af dem. Han sendte sine disciple ud for at prædike og når de kom tilbage fra deres første missionsgerning og havde forskellige erfaringer at berette med hensyn til deres medgang i forkyndelsen af evangeliet om Guds rige, sagde han til dem: Kom I nu med til et øde sted, så I kan være ene og hvile jer lidt.h På et afsondret sted gav Jesus hans efterfølgere en sådan undervisning, rådgivning, advarsler og korrigeringer, som han så manglede ved den måde de arbejdede på; men undervisningen han da gav dem var ikke til for at rundsprede til forskellige selskaber, men hans ord var kun tilegnet for hans disciple.     
Ved forskellige lejligheder hvor Herren havde udført helbredelsesarbejder, formanede han dem han havde velsignet ikke at fortælle hans gerning til nogen. De burde give agt på hans pålæg og forstå at Kristus havde ikke uden grund behøvet tavshed fra deres side, men der var fornuft med hans påbud og de skulle på ingen måde misforstå hans klare ønske. Det burde have været tilstrækkeligt for dem at vide at han ønskede at de skulle tage imod deres egne råd og havde gode grunde for hans indtrængende bøn. Herren vidste at ved helbredelse af syge, ved at gøre mirakler som at give blinde synet igen og ved rensningen for spedalskheden, bragte han sit eget liv i fare; for hvis præsterne og myndighederne ikke ville modtage tegnene som han gav dem ved hans guddommelige mission, ville de mistyde, forfalske og lave pålæg mod ham. Det er sandt at han gjorde mange åbenlyse mirakler, dog i nogle tilfælde anmodede han dem som han havde velsignet om ikke at fortælle nogen hvad han havde gjort for dem. Når fordommene blev vakt, blev misundelse og jalousi passet og plejet og man ville ikke tage klart standpunkt til hans vej, forlod han byerne og opsøgte dem som ville lytte til og påskønne den sandhed han kom for at tildele.     
Herren Jesus anså det for nødvendigt at gøre mange ting klart for sine disciple som han ikke gjorde for de store skarer. Han afslørede klart overfor dem hvorfor hadet viste sig mod ham fra de skriftkloge, farisæerne og præsterne og fortalte om hans lidelse og død; men til verden gjorde han ikke disse emner så tydelige. Han havde advarsler at give sine ledsagere og han udbredte for dem den sørgelige udvikling som ville finde sted og hvad de kunne forvente. Han gav sine ledsagere udførlig undervisning at de selv ikke ville fatte indtil efter hans død, opstandelse og himmelfart. Når Helligånden blev udgydt over dem, vil alle ting bringes til deres erindring, hvad end han har sagt til dem.     
I nogle år hvor jeg har ført mit vidnesbyrd ud i livet, har nogle fremkommet med en fordring på at have det store lys og alligevel kæmper for at rive det ned som Herren gennem hans menneskelige arbejdere har bygget op, de er bedraget meget og arbejder ikke alene på den linie hvor Kristus arbejder. Dem som påstår at Syvende dags Adventist menighederne udgør Babylon, eller en del af Babylon, bør hellere blive hjemme. Lad dem stoppe og overveje hvad budskabet er som skal kundgøres i denne tid. Der hvor der arbejdes med guddommelige kræfter for at berede et folk til at stå på Herrens dag, de vil have deres standpunkt hos ham som er en anklager for de brødre, der anklagede dem for Gud dag og nat. Sataniske udsendinge kommer nedenfra og de har påvirket mennesker til at forene sig med det ondes forbund, så de kan forvirre, pine og forårsage Guds folk stor nød. Den hele verden bliver opblandet med fjendskab mod Syvende dags Adventister, fordi de vil ikke give hyldest til pavedømmet, ved helligholdelsen af søndag, den antikristlige krafts institution. Det er Satans hensigt at gøre dem usynlige fra jorden, på bekostning af at han er verdens ubestridte overhoved.     
Verden er oprørt ved Satans fjendskab og når spørgsmålet om at vælge mellem Guds søn og kriminelle Barabbas, valgte de hellere en røver end Jesus. De uvidende skarer blev ledt, ved bedrageriske fornuftslutninger fra dem i høje embeder, til at forkaste Guds Søn og vælge en røver og morder i hans sted. Lad os alle huske at vi alle stadig er i en verden hvor Jesus, Guds Søn, blev forkastet og korsfæstet, hvor foragtelsens brøde Kristus og foretrak en røver frem for det pletfrie Guds Lam stadig hviler. Hvis vi ikke hver især angre os til Gud på grund af overtrædelse af hans lov og udøver tro til vor Herre Jesus Kristus, hvem verden har forkastet, vi skal ligge under fuld fordømmelse så det at vælge Barabbas i stedet for Kristi fortjenestfuldhed. Hele verden står i dag ladet med overlagt forkastelse og mord på Guds Søn. Ordet bærer det bevis at jøder, hedninger, konger, guvernører, levitter, præster og folk - alle klasser og sekter som viser dem samme misundelsens, hadets, den i forvejen dømmende og utroens ånd tydeliggjort af dem som lagde Guds Søn i døden - ville handle på samme måde, hvor anledningen gav sig, som jøder og folk gjorde på Kristi tid. De vil være deltagere af den samme ånd som gjorde fordring på døden af Guds Søn.     
Jeg har fået lys som faktisk viser at standpunktet bror S og hans sympatisører har taget er ikke sandt, men en af se herh og se derh som vil karakterisere dagene vi lever i. Som et mønster om den måde bror S har udarbejdet dette tidsskrift, vil jeg fortælle følgende episode: Jeg skrev et privat brev til en af vore prædikanter og i venlighed, i tro om at det måtte være til hjælp for bror S, sendte denne bror en kopi af dette til ham; men i stedet for at læse det som en sag for hans personlige hjælp, satte han dele af det i tidsskriftet som et ikke offentliggjort vidnesbyrd, for at understøtte det standpunkt han havde taget. Er dette ærligt? Der var intet vidnesbyrdet som kunne understøtte bror S` holdepunkter; men han misbrugte det, som mange gør med skrifterne, til skade for hans egen sjæl og andres sjæle. Gud vil dømme dem som tager uberettigede friheder og gør brug af uærlige meninger ligesom de giver karakteren og indflydelsen hvad de ser som sandt. Ved brug af et privat brev sendt til en anden, har bror S misbrugt venligheden fra én som besluttede sig for at hjælpe ham. Personerne som udgiver skriftet om det høje råb alle kirkers fald, giver tegn på at Guds Helligånd ikke arbejder med dem. Af deres frugter skal I kende dem.h     
De som modtager disse skrifter støtter disse falske synspunkter, vil få indtrykket at jeg støtter disse synspunkter og jeg er enig med at disse arbejdere i proklameringen hvad de kalder det "nye lys". Jeg ved at deres budskab er blandet med sandhed, men sandheden er misbrugt og fordrejet ved dets forbindelse med falskhed. Jeg ville sige til broderen som sendte disse mennesker en kopi af et brev jeg havde skrevet til ham, jeg har ikke én kritisk tanke til dig og ingen skal kaste den mindste skyld på dig på grund af denne sag. Hvis jeg skulle miskende og kritisere dig, når dine motiver og intentioner er gode, ville jeg pådrage mig Guds mishag. Hvis broderen du ville hjælpe havde taget friheden og havde forrådt den tillid, så giv ikke dig selv skylden og græmme sig over hans utrofasthed.     
Det var et forræderi af indviget tillid og tage det som Jesus havde som hemmeligt og offentliggøre det til andre og bringe skam og skade over sandhedens sag. Herren havde givet hans folk bestemte budskaber til advarsel, irettesættelse, råd og undervisning, men det er ikke blevet bestemt at tage disse budskaber ud af sin sammenhæng og sætte dem der hvor de syndes at fremtvinge et forkert budskab. I tidsskriftet udgivet af bror S og hans medarbejdere, beskylder han Guds menighed at have Babylons væsen og ville egentlig ønske en adskillelse fra menigheden. Dette er et arbejde som hverken er ærligt eller rigtigt. Under udførelsen af dette arbejde, har de brugt mit navn og mine skrifter for at underbygge det som jeg er imod og fordømmer som falskhed. Folkene som vil modtage dette tidsskrift vil komme og drage mig til ansvar for dette falske standpunkt, når det er i aldeles modsætning til hvad mine skrifter lærer og lyset som Gud har givet mig. Jeg har ingen betænkelighed ved at sige at dem som fremskynder dette arbejde er meget bedraget.     
Scenen med Satans beskyldning var blevet vist for profeten. Han siger, Derpå lod han mig se ypperstepræsten Josua og han stod foran Herrens engel, medens Satan stod ved hans højre side for at føre klage med ham.h Jesus er vores store ypperstepræst i himlen. Og hvad gør han? han går i forbøn og udsoner for hans folk som tror i ham. Gennem hans tillagte retfærdighed, er de accepterede af Gud som dem der viser verden at de anerkender troskab mod Gud og holder hans bud. Satan er fuld af ondskabsfuld had mod dem og viser dem den samme ånd som han viste Jesus Kristus da han var på jorden. Da Jesus var for Pilatus, den romerske embedsmand søgte han at løslade ham og ønskede at folket skulle vælge at løslade Jesus fra ildprøven som han var ved at gennemgå. Han viste foran den skrigene skare Guds søn og forbryderen Barabbas og spurgte, Hvem vil I at jeg skal løslade jer: Barabbas eller Jesus, der kaldes Kristus?h de svarede Barabbas. Pilatus spørger dem så: Hvad skal jeg da gøre med Jesus, der kaldes Kristus? De svarede alle; Lad ham blive korsfæstet!  

29 08 1893 Review and Herald Restmenigheden er ikke Babylon (fortsat)   
 På scenen som repræsenter Kristi arbejde for os og den oprørene anklage fra Satan mod os, står Josua som ypperstepræsten og udfører anmodninger til bedste for Guds lovlydige folk. På dette tidspunkt fremviser Satan Guds folk som store syndere og giver overfor Gud den liste af synder hvor han har fristet dem til at forøve sig gennem deres livstid og drive der på grund af deres overtrædelser, så de bliver givet i hans hænder for at ødelægges. Han tilskynder at de ikke vil blive beskyttet af tjenende engle mod det ondes forbund. Han er fuld af vrede fordi han kan ikke binde Guds folk i bunder i verden, for at afgive ham fuldstændig lydighed. Konger og øverster og guvernører har sat antikrist-mærket på dem selv og repræsenter dragen som går ud og fører krig med de hellige - med dem som holder Guds bud og som har troen på Jesus. I deres fjendskab mod Guds folk, ser de dem selv skyldige også i valget af Barabbas i stedet for Kristus.     
Gud har en strid med verden. Når dommeren tager sæde og bøgerne skal blive åbnet, har han en ærefrygtindgydende beretning at ordne, hvilket nu vil gøre verden frygtsom og skælvene så mennesker ikke forblændes og fortrylles af sataniske illusioner og bedrag. Gud vil sætte verden til regnskab for hans enbårne Søns død, til hvem alle intentioner og hensigter for verden har korsfæstet påny og sætte til åbenlys skam ved forfølgelsen af hans folk. Verden har forkastet Kristus i hans personlige hellighed, har afvist hans budskaber ved at afvise profeternes, apostlenes og budenes budskaber. De har forkastet dem som har været samarbejdene med Kristus og for dette har de et regnskab at aflægge.     
Satan standser for at høre alle brødrenes beskyldninger; men når han fremlægger synderne fra Guds folk, hvad vil Herren da svare? Han sagde, Herren true dig Satan, Herren true dig, han, som udvalgte Jerusalem. Er denne ikke en brand, som er redet ud af ilden? Josua havde snavsede klæder på og stod foran englen;" Satan havde repræsenteret det udvalgte og trofaste Guds folk som et væsen fyldt med besmittelse og synd. Han kunne afbilde de særlige synder ved hvilke de har været skyldige. Havde han ikke sat hele det ondes forbund i arbejde for at lede dem, ved hans forførene kneb, til disse store synder? Men de havde angret, De havde taget imod Kristi retfærdighed. De stod derfor foran Gud iklædt Kristi retfærdigheds klædning og denne tog til orde og sagde til dem, som stod ham til tjeneste: Tag de snavsede klæder af ham!" Og til ham sagde han: Se, jeg har taget din skyld fra dig og du skal have højtidsklæder på." Enhver synd, i hvilken de var skyldige, var tilgivet og de stod foran Gud som udvalgte og sande, som uskadelige, som fuldendte, ligesom de aldrig havde syndet.     
Og han sagde: Sæt et rent hovedbind på hans hoved!" Og de [Guds engle] satte et rent hovedbind på hans hoved og gav ham rene klæder på. Så trådte Herrens engel frem [Jesus deres forløser] og Herrens engel vidnede for Josua og sagde: Så siger den Hærskarers Herre: Hvis du vandrer på mine veje og holder mine forskrifter, skal du både råde i mit hus og vogte mine forgårde og jeg giver dig gang og sæde blandt dem som står her." Jeg ville ønske at alle som gjorde fordring på at tro den nærværende sandhed ville tænke alvorligt over de ønskværdige ting som er vist i dette kapitel. Hvor svage og omgivet af skavanker Guds folk end måtte være, vil de som vender sig fra troløshed mod Gud i sin onde og perverse slægt og komme tilbage til deres troskab, stå og forsvare den hellige Guds lov, gøre bruddet op af syndens menneske under Satans ledelse, vil blive regnet for Guds Børn og ved Kristi retfærdighed vil stå fuldendte over for Gud. Sandhed vil ikke altid ligge i støvet for at blive trampet under fode af mennesker. Den vil blive storslået og gjort ærefuldt; den vil stadig opstå og skinne videre ud i alle dens naturlige lyster og vil blive der for al evighed.    
Gud har et folk som hele himlen interesser sig for og de er det på jorden som et dyrebart for Guds hjerte. Lad enhver som læser disse ord give dem fuldstændig betydning, for i Jesu navn ville jeg presse enhver sjæl hjem. Når nogen fremstår, hvadenten det er blandt os eller uden for os, som er bebyrdet med et budskab som erklærer at Guds folk tilregnes for Babylon og påstår at det høje råb er et kald for at komme ud fra hende, skal vide at han ikke bærer sandhedens budskab. Tag ikke imod ham, ej heller byd ham lykke til; for Gud har ikke talt ved ham, ingen har givet et budskab til ham, men løb før han blev sendt. Budskabet som er indeholdt i skriftet som hedder - det høje råb, er et bedrag. Sådanne budskaber vil komme og det vil blive påberåbt for dem at de er sendt af Gud, men påberåbelsen vil være falsk; for de er ikke fyldt med lys, men med mørke. Der vil blive budskaber med anklager mod Guds fok, i lighed med arbejdet udført af Satan i anklagen af Guds folk og disse budskaber vil klinge på netop det tidspunkt hvor Gud siger til hans folk, Gør dig rede, bliv lys, thi dit lys er kommet, Herrens herlighed er oprundet over dig. Thi se, mørke skjuler jorden og dunkelhed folkene, men over dig skal Herren oprinde, over dig skal hans herlighed ses."     
Det vil blive således at dem som bærer de falske budskaber ikke vil have en høj sans for ærlighed og retskaffenhed. De vil bedrage folket og blande op med deres fejltagede testimoniers vidnesbyrdene af Søster White og bruge hendes navn for at få indflydelse i deres arbejde. De laver sådanne udpluk fra testimoniers så de tror at de kan fordreje for at understøtte deres synspunkter og sætte dem i falskhedens ramme, så at deres fejltagelse må have vægt og blive modtaget af folket. De mistyder og misbruger det som Gud har givet menigheden for advarsel, at give råd, irettesætte, trøste og opmuntre dem som skal udgøre Guds levning. De som modtager testimoniers som et budskab fra Gud vil blive hjulpet og velsignet derefter; men de som udtager dele fra dem, simpelthen for at understøtte nogle af deres egne teorier og ideer, for at forsvare dem selv på grund af fejltagelse, vil ikke blive velsignet og få gavn af det de lærer. At påberåbe sig at Syvende dags Adventist menigheden er Babylon, er at gøre den samme påberåbelse som Satan gør, som er anklager for brødrene, der anklagede dem for Gud nat og dag. Ved denne misbrug af testimoniers, er sjæle sat i rådvildhed, fordi de kan ikke se sammenhængen mellem testimoniers og så det standpunkt som er taget af de fejlene; for Gud har tiltænkt at testimoniers altid skal have en ramme i sandhedens struktur.     
De som støtter vildfarelse vil sige, Så siger den Herre Herren!" uden at Herren har talt." De vidner til falskheden og ikke til sandheden. Hvis dem som har forkyndt det budskab at menigheden er Babylon, har sat penge i offentliggørelse og sat denne fejltagelse i omløb, i at bygge op, i stedet for at rive ned, ville de have gjort det klart at de er folket som Gud leder. Der er et stort arbejde som skal gøres i verden, et stort arbejde som skal gøres i udlandet. Skoler må etableres i rækkefølge så unge, børn og dem af mere moden alder kan blive uddannet så hurtigt så muligt for at komme ud i missionsmarken. Der er mangel ikke kun af prædikanter på de udenlandske marker, men på vise og kloge arbejdsfolk af alle slags. Det makedonske råb lyder fra alle dele af verdenen, Kom over... og hjælp os!" Med hele ansvaret på os for at gå og prædike evangeliet til hele skabningen, er der et stort behov for mennesker og midler og Satan arbejder på enhver tænkelig måde for at binde midlerne og at hindre mennesker i at engagere sig i det store arbejde som de skulle gøre. Pengene som skulle bruges i det gode arbejdes udførelse, ved at bygge huse til gudsdyrkelse, ved at etablere skoler med henblik på at uddanne arbejdsfolk til missionsmarken, ved at føre unge mænd og kvinder frem så de må gå foran og arbejde tålmodigt og forstandigt og med al udholdenhed så de må blive forvaltere ved et folk der skal være beredte til at stå på den store Guds dag, er omledt fra en nyttighedens og velsignelsens kanal til en ondskabens og forbandelsens kanal.     
Den store Guds dag er over os og har stor hastværk og der er et stort arbejde som skal gøres og det må gøres hurtigt. Men vi finder at midt i arbejdet der skal gøres, er der dem der hævder at tro den givne sandhed som ikke ved hvordan man bruger de midler der er betroet dem og på grund af mangel på hjertets ydmyghed og beskedenhed ser de ikke hvor stort arbejdet er som skal gøres. Alle dem som lærer af Jesus vil blive medarbejdere sammen med Gud. Men dem som går foran og forkynder vildfarelse, bruger tid og penge på et tomt arbejde, belaster de sande medarbejdere på nye marker med tiltagene byrder; i stedet for at hellige deres tid på at kæmpe for sandhed, er de forpligtet til at modvirke arbejdet for dem som forkynder falsk lære og påberåber at de har budskabet fra himlen. Hvis dem som har prøvet at gøre den slags arbejde har følt nødvendigheden for besvarelse af Kristi bøn før han blev ofret til hans Fader forud for hans korsfæstelse, - for at Kristi disciple kunne blive ét som han var ét med Faderen, - de ville ikke forspilde midlerne som er betroet til dem og har således stort behov for at fremme sandheden. De ville ikke spilde værdifuld tid og evne med at udbrede vildfarelse og således nødvendiggør at arbejderen helliger tid til at modvirke det og undertrykkelse dets indflydelse. Et arbejde af denne karakter er inspireret, ikke fra oven, men neden fra.     
Frygter nogen af jer Herren, han lytte til hans tjener, enhver, som vandre i mørke og uden lys; han stole på Herrens navn, søgte støtte hos sin Gud! Alle I, som optænder ild og sætter pile i brand, gå ind i eders brændende ild, I tændte! Fra min hånd skal det ramme eder, i kval skal I ligge." Budskabet som var blevet båret af dem som forkyndte at menigheden er Babylon har givet indtrykket af at Gud ikke har nogen menighed på jorden.     
Har Gud ingen levende menighed? Han har en menighed, men det er den kamplystne, ikke den sejrene menighed. Vi er kede af at der er mangelfulde medlemmer, som rajgræs midt iblandt. Jesus sagde: Med Himmeriget er det som med en mand, der såede god sæd i sin mark. Og mens folkene sov, kom hans fjende og såede giftigt rajgræs iblandt hveden og gik bort.... så kom husbondens tjenere til ham og sagde: `Herre, du såede jo god sæd i din mark, hvorfra er da rajgræsset kommet? Han sagde til dem: `Det har et fjendsk menneske gjort.` Så spørger tjenerne ham: `Vil du da have, at vi skal gå hen og samle rajgræsset fra?` Men han siger: `Nej, for at I ikke, når I samler rajgræsset fra, skal rykke hveden op tillige med det. Lad kun begge dele gro side om side indtil høsten; og i høstens tid vil jeg da sige til høstfolkene: `Saml først rajgræsset fra og bind det i knipper for at brænde det, men bring hveden hjem i min lade!`"  

5 09 1893 Review and Herald Restmenigheden er ikke Babylon (fortsat)   
 I lignelsen om hveden og rajgræsset, ser vi årsagen til hvorfor at rajgræsset ikke blev revet op; det var for ikke at rykke hveden op med rajgræsset. Menneskelige anskuelser og bedømmelser ville gøre alvorlige fejlgreb. Men hellere det end have gjort et fejlgreb og et enkelt hvedestrå trækkes op, Mesteren siger, Lad kun begge dele gro side om side indtil høsten;" da vil englene samle rajgræsset fra, som vil blive bestemt til destruering. Endskønt i vore menigheder, hvor der fordres at tro større sandheder, er der dem der mangelfulde og vildfarende, som rajgræs imellem hveden, er Gud langmodig og tålmodig. Han irettesætter og advarer de fejlene, men han tilintetgør ikke dem der er lang tid om at lære de lektioner han vil lære dem; han rykker ikke rajgræsset op med rode fra hveden. Rajgræs og hvede skal gro sammen til høsten; når hveden er kommet til dets fulde vækst og udvikling og på grund af dets karakter ved modningen, vil det blive fremtrædene fra rajgræsset.     
Kristi menighed på jorden vil være ufuldendt, men Gud tilintetgør ikke hans menighed på grund af dets ufuldendthed. Der har været og vil være dem som er fyldt med nidkærhed ikke efter kundskab, som vil rense menigheden og rykke rajgræsset op med rode midt iblandt hveden. Men Kristus har givet et særligt lys for hvordan der skal handles med dem som fejler og med dem som er uomvendte i menigheden. Der skal ikke være nogen krampagtig, ivrig, overilet handling taget af menighedsmedlemmer ved at skære dem væk som de kan tro er mangelfuld karakter. Rajgræsset vil vise sig blandt hveden; men det vil gøre mere skade at lue rajgræsset væk, medmindre Gud viser måden, end at lade dem være alene tilbage. Når Herren bringer dem ind i menigheden som er rigtige omvendte, bringer Satan samtidig personer ind som ikke er omvendte til sit fællesskab. Når Herren sår den gode sæd, sår Satan rajgræsset. Der er vedvarende to modstridende påvirkninger som udøves over menighedens medlemmer. En påvirkning der arbejder for renselse af menigheden og den anden for fordærvelse af Guds folk.     
Jesus vidste at Judas var mangelfuld i karakter, men på trods af det, tog han imod ham som en af disciplene og gav ham de samme anledninger og privilegier som han gav til de andre som han havde udvalgt. Judas var gået uden undskyldning for, det onde forløb han derefter udøvede. Judas må have blevet en ordets handlingsmand, ligesom Peter og Jacob og Johannes og de andre disciple blev til sidst. Jesus gav værdifulde undervisnings lektioner, så de som var forenet med ham må have været omvendte og havde ingen brug for at klynge sig til manglerne der ødelagde deres karakter.     
Nogle folk lader til at tro at ved at komme ind i menigheden vil de få deres forventninger opfyldt og kun møde dem som er rene og fuldkomne. De er ivrige i deres tro og når de ser fejl i menighedsmedlemmer, siger de, "Vi forlod verdenen med ordre på ikke at have forbindelse med en ond karakter, men her det onde også" og de spørger, som tjenerne gjorde i lignelsen, Hvorfra er rajgræsset kommet?" Men vi behøver ikke at være deres skuffelse, for Herren har ikke berettiget os til at komme til den konklusion at menigheden er fuldkommen; men al vor iver for tjeneste vil ikke blive vellykket ved at gøre menigheden kamplysten så uskyldigt som menigheden triumferer. Herren har forbudt os at gå frem på en voldsom måde mod dem som vi tror fejler og vi er ikke til for at dele ud af bandlysninger og anklager til dem som fejler.     
Begrænsede mennesker er tilbøjelige til at fejlbedømme karakter, men Gud overlader ikke arbejdet med at bedømme og udtale sig om karakter til dem som ikke er egnede til det. Vi kan ikke sige hvad udgør hveden og hvad rajgræsset. Høsttiden vil til fulde afgøre karakteren af de to klasser bestemt under figuren for rajgræsset og hveden. Arbejdet med adskillelsen er givet til Guds engle og ikke lagt i hænderne på noget menneske. Falske læresætninger er en af de sataniske indflydelser som arbejder i menigheden og bringer det ind i dem som er uomvendte i hjerte. Mennesker adlyder ikke Jesu Kristi ord og således søge efter enhed i tro, ånd og lære. De arbejder ikke for enhed med ånden for hvilken Kristus bad, som ville gøre vidnesbyrdet for Kristi disciple virkningsfuldt i overbevisningen af verdenen da Gud havde sendt sin Søn ind i verdenen, for at enhver som tror på ham ikke skal fortabes men have evigt liv". Hvis den enhed Kristus bad om eksisterede blandt Guds folk, ville de bære et levende vidnesbyrd, ville de sende et klart lys foran sig til at skinne midt iblandt verdens moralske mørke.     
I stedet for den harmoni der skulle være blandt troende, er der en splittelse; for Satan har fået lov til at komme ind og ved hans besnærende bedrag og vildfarelser leder han dem som ikke lærer Kristi ydmyghed og beskedenhed af hjertet, til at tage en anden linie fra menigheden og bryde, om muligt, menighedens harmoni. Mennesker fremsiger trodsige ting for at trække disciple væk efter dem selv. De påstår at Gud har givet dem et stort lys; men hvordan vil de virke under deres indflydelse? Går de den samme vej som de to disciple gjorde på deres vandring til Emmaus? Når de modtog lys, gik de tilbage og fandt dem hvem Gud havde ledt og stadig ledte og fortalte dem hvordan de havde set Jesus og havde talt med ham.     
Har mennesket som har påstået at have lys angående menigheden gået denne vej? Har de gået til dem som er Guds udvalgte for at bære et levende vidnesbyrd og givet dem klarhed så dette lys bedre udruster dem til at berede et folk til at stå på Guds store dag? Har de søgt råd hos dem som har og stadig bærer sandheden og giver verdenen det sidste advarselsbudskab? Hvorfor var disse mennesker, så fulde af nidkærhed for sagen, ikke tilstede ved General Konferensen holdt i Battle Creek, som med de oprigtige mennesker fra Jerusalem ved Helligåndsudgydelses tiden? Som det store hjerte for arbejdet, åbner mennesker for deres lys rigdomme; og mens Herren udgydte hans Ånd over folket, modtog disse mennesker fra den himmelske salvning? Mens dybe bevægelser fra Guds Ånd gør sig åbenbarelser blandt folket og sjæle bliver omvendte og hårde hjerter brydes, er der dem som lytter til folkeslagene fra Satan og de bliver optændt med tjenesteiver nedenfra til at gå frem og udråbe at de mange som modtager Helligånden, som modtager sildigregnen og herligheden som skal lyse til hele jorden, er Babylon. Gav Herren disse budbringere deres budskab? Nej, for det var ikke sandhedens budskab.     
Endskønt der har eksisteret onder i menigheden og vil være der indtil verdens, skal menigheden i disse sidste dage være et lys for verdenen som er besmittet og demoraliseret af synd. Menigheden, svækket og ufuldstændig, mangler at blive irettesat, advaret og rådgivet, er det eneste på jorden på hvilken Kristus giver sin største opmærksomhed. Verdenen er et værksted i hvilket Jesus, gennem samarbejde af menneskelige og guddommelige organer, laver eksperimenter ved hans nåde og guddommelige barmhjertighed på menneskelige hjerter. Engle er forbløffede når de ser karakterens forvandling forårsaget af dem som overgiver sig selv til Gud og de udtrykker deres glæde i sange af henrykt pris til Gud og til lammet. De ser dem som af naturen er verdens børn, omvendte og arbejder passende sammen med Kristus i at drage sjæle til Gud. De ser dem som var i mørket klædes i lys for at skinne midt igennem den onde og trodsige slægts moralske nat. De ser dem iklædt beredelse af en Kristelig erfaring til at lide med deres Herre og derefter blive deltagere med ham i hans herlighed deroppe i himlen.     
Gud har en menighed på jorden som løfter den nedtrådte lov op og overrækker verden Guds Lam der tog synden væk fra verden. Menigheden er den som ligger inde med vældet af rigdomme af Kristi nåde og ved menigheden til sidst vil der blive åbenbaret endeligt og ved fuld udfoldelse Guds kærlighed til verden som er ved at være oplyst af sin herlighed. Kristi bøn om at hans menighed må blive ét som han var ét med hans Fader bliver endeligt besvaret. Helligåndens rige medgift vil blive givet og gennem dens uafbrudte tilførsel til Guds folk vil de blive vidner i verdenen ved Guds frelses dragende kraft.     
Der er dog en menighed i verdenen som lige for tiden står i bruddet og bygger sine forbehold op, bygger de gamle forfaldne steder op; og et hvilket som helst menneske vil kalde verdens og andre menigheders opmærksomhed til denne menighed, fordømme hende som Babylon, er at føre et arbejde i harmoni med ham som er brødrenes anklager. Er det muligt at mennesker vil fremstå blandt os, som taler trodsige ting og lægger stemme til de mange følelser som Satan ville have udbredt til verden med henblik på dem som holder Guds bud og har troen på Jesus? Er der ikke arbejde nok til at tilfredsstille din tjenesteiver i at give sandheden til dem som er i vildfarelsens mørke? Når dem der er blevet til midlernes og evnernes forvaltere, har du misbrugt din Herres goder ve at udbrede vildfarelse. Den hele verden er fyldt med had til dem som fortæller om de bindene krav fra Guds lov og menigheden som er loyal over for Jehova ikke må involvere sig i nogen ubetydelig konflikt. Den kamp, vi skal kæmpe, er ikke mod Kød og blod, men mod magterne og myndighederne, mod verdensherskerne i dette mørke, mod ondskabens åndemagter i himmelrummet." Den som har nogen forståelse for hvad denne krigsførelse betyder vil ikke rette deres våben mod menighedens kamplyst, men vil med al deres kraft kæmpe med Guds folk med det ondes forbund.     
Dem som begynder med at forkynde et budskab på deres eget personlige ansvar, som, selvom de påstår at blive lært og ledt af Gud, stadig gør deres særlige arbejde med at rive det ned som Gud for år har bygget op, gør ikke Guds vilje. Lad det være kendt at disse mennesker er på den store bedragers side. Tro dem ikke. De har forbundet dem selv med Guds og sandhedens fjender. De vil håne præsteordnen som et system med intriger og politik. Derfra går de væk, har ingen fællesskab med deres budskab, hvor meget de end citerer Testimonies og søger at forskanse dem selv bag dem. Tag ikke imod dem, for Gud har ikke givet dem dette arbejde at gøre. Resultatet af sådant arbejde vil være mangel på tro på Testimonies, og, i værste fald, vil de virkningsløst udføre det arbejde som jeg har gjort i årevis.     
Næsten hele min livstid har været hengivet til dette arbejde, men min byrde er ofte blevet gjort tungere ved fremkomsten af mennesker der gik foran for at forkynde til budskab som Gud ikke havde givet dem. Denne slags af onde arbejdere har udtaget brudstykker fra Testimonies og har sat dem i vildfarelsens struktur, i overensstemmelse med denne ramme at give indflydelse til deres falske vidnesbyrd. Når det er blevet åbenlyst at deres budskab er vildfarelse, da vil Testimonies, bragt i vildfarelsens følgeskab, være med til den samme domfældelse; og verdens folk, som ikke ved at Testimonies citaterne er taget ud fra private breve brugt uden mit samtykke, tager disse emner som vidnesbyrd for at mit arbejde ikke er fra Gud eller sandheden, men som løgn. De som på denne måde bringer Guds arbejde i dårligt ry må svare for Gud for det arbejde de gør.  

12 09 1893 Review and Herald Restmenigheden er ikke Babylon (konkluderet)   
 Gud har en menighed og hun har en guddommelig bestemt gerning. Og han gav os nogle som apostle, andre som profeter, andre som hyrder og lærere for at gøre de hellige fuldt beredte til deres tjenestegerning, at opbygge Kristi legeme, indtil vi alle når frem til at være ét i troen på og erkendelsen af Guds søn, til mands modenhed og det mål af vækst, da vi kan rumme Kristi fylde, så vi ikke mere skal være umyndige, der kastes og drives hid og did af alle mulige lærdomme, eftersom vinden blæser, ved menneskers terningspil, når de underfundigt forleder til vildfarelse. Nej, sandheden tro skal vi i kærlighed i ét og alt vokse op til ham, som er hovedet, Kristus selv."     
Herren har hans bestemte repræsentanter og en menighed som har levet med forfølgelse, kamp og mørke. Jesus elskede menigheden og gav sig selv hen for den og han vil genfylde, rense, forædle og ophøje den, så at den skal stå fast i blandt denne verdens fordærvede indflydelser. Mennesker som er blevet bestemt af Gud er blevet udvalgt til at vogte med nidkær omhu, med vagtsom udholdenhed, så menigheden ikke må blive nedtrådt af Satans onde opfindelser, men så hun skal stå i verden og arbejde for Guds herlighed blandt mennesker. Der vil altid være heftig kamp mellem menigheden og verdenen. Sind vil komme i berøring med sind, grundsætninger med grundsætninger, sandhed med vildfarelse; men i kriserne der hurtigt vil nå deres højdepunkt, som allerede er begyndt, vil erfaringens mennesker gøre deres bestemte arbejde og passe på sjæle som dem der må aflægge et regnskab.     
Dem som bærer dette vildfarelsens budskab, anklager menigheden for at være Babylon, forsømmer deres bestemte arbejde, er i modsætningsforhold til organisering, er i modsætningsforhold til den klare Guds befaling talt ved Malakias i forbindelse med at bringe al tinden i forrådskammeret i Guds hus og genspejle at de har arbejde at gøre ved at advare dem Gud har udvalgt til at fremskynde hans sandheds budskab. Disse arbejdere giver ikke større virkekraft til sagen og Guds rige, men er beskæftiget i et arbejde ligedannet til det som fjenden for al retfærdighed er beskæftiget med. Lad disse mennesker som sætter sig op mod metoderne og midlerne fastsat af Gud til at fremskynde hans arbejde i disse risikoens dage afklæde dem selv fra alle ubibelske betragtninger med hensyn til naturen, styrelse og bestemte repræsentanters magt. Lad alle forstå ordene som jeg nu skriver. Dem som er arbejdere sammen med Gud er kun hans instrumenter og i dem selv besidder de ingen væsentlig nåde eller hellighed. Det er kun når de samarbejder med himmelsk forstand at de får mange resultater. De er kun jordiske kar, forvaltere i hvilken Gud sætter hans sandheds rigdomme. Paulus kan plante og Apollos vande, men det er Gud alene som giver væksten.     
Gud taler gennem hans bestemte repræsentanter og lader intet menneske, eller menneskeligt forbund, forhåne Guds Ånden ved at afvise at høre budskabet fra Gud og mennesker lukker sig selv ind i et mørkets kammer. De udelukker deres egne sjæle fra umådelige velsignelser og frarøver Kristus den herlighed som skulle komme til ham, ved at vise respektløshed til hans bestemte repræsentanter.     
Gud er ikke forvirringens ophavsmand, men fredens. Men Satan er en vagtsom, søvnløs fjende, der hele tiden arbejder på menneskelige sind, der søger en jord i hvor han kan så hans rajgræs. Hvis han kan finde nogen som han kan presse ind i hans tjeneste, vil han fremkalde ideer og falske teorier og gøre dem ivrige i at støtte vildfarelse. Sandheden ikke bare forvandler, men udfører også renselsen for dets modtager. Jesus har advaret os at tage i agt for falske lærere. Fra begyndelsen af vores arbejde har mennesker stået frem fra tid til anden, talt for teorier som var nye og har overrasket. Hvis dem som påberåber sig at tro sandheden ville gå til dem som har erfaring, ville gå til Guds ord i en modtagelig og ydmyg ånd og efterse deres teorier i sandhedens lys og med brødrenes hjælp, som har været flittige bibelforskere og samtidig gik i ydmyg bøn til Gud, spurte: Er dette Guds vej, eller er det en falsk sti hvor Satan vil lede mig? ville de modtage lys og vil slippe ud af fuglefængerens net.     
Lad alle vore brødre og søstre tage sig i agt for enhver som vil sætte et tidspunkt for Herrens fuldførelse af hans ord med hensyn til hans komme, eller med hensyn til nogen andre løfter han har givet af speciel betydning. Det tilkommer ikke jer at kende tider eller timer, som Faderen har fastsat af egen magt." Falske lærer kan vise at være meget nidkære for Guds arbejde og må bruge midler for at bringe deres teorier frem for verden og menigheden; men idet de blander vildfarelse med sandhed, er deres budskab et bedrag og vil lede sjæle på falske stier. De skal imødekommes og modstilles ikke fordi de er dårlige mennesker, men fordi de er falskhedens lærere og bestræber sig for at sætte falskhed på sandhedens mærke. Hvor er det synd at mennesker vil gøre sig en sådan ulejlighed at opdage nogle vildfarelsens teorier når der er en hel guldgrube af sandhedens kostelige ædelstene ved hvilket folket må blive beriget i den mest hellige tro. I stedet for at lære sandhed lader de deres indbildning dvæle på det som er nyt og ukendt og trækker dem selv ud af harmonien med dem som Gud bruger til at bringe folket op på sandhedens platform. De kaster alt til side som har været sagt med hensyn til enighed for indstilling og følelser og tramper ovenpå Kristi bøn som om enheden, for hvilken han bad, var uvæsentlig og der var ingen behov for at hans efterfølgere blev ét, endda som han blev ét med Faderen. De går over i en anden tankegang og kalder på deres brødre for at følge deres ivrige eksempel for Herren.     
Hvis deres tjenesteiver ledte dem til arbejde i de samme spor som deres brødre der arbejder under dagens møje og besvær, hvis de var ligeså ihærdige til at komme over modløshed og hindringer som deres brødre har været, må de være godt efterlignet og Gud ville tage imod dem. Mennesker bør fordømmes som starter med at forkynde et under fuldt lys og dog drager væk fra de redskaber som Gud leder. Det var på den måde som Kora, Daran og Abiram gjorde og deres handling er optegnet som en advarsel til andre. Vi skal ikke gøre det som de havde gjort - anklage og fordømme dem hvorpå Gud har lagt arbejdets byrde.     
Dem som har erklæret Syvende-dags Adventist menigheden for at være Babylon, har gjort brug af Testimonies for at give deres standpunkt en tilsyneladende støtte; men hvordan kan det være at de ikke giver det som i årevis har budskabet i mit budskab menighedens enhed? Hvorfor citerer de ikke englenes ord, "Stå sammen, stå sammen, stå sammen"? Hvorfor gentager de ikke påmindelsen og oplyser grundsætningerne, at i sammenhold er der styrke, i opdeling er der svaghed"? Det er budskaber som disse at mennesker har startet deling i menigheden og sat os til skamme for sandhedens fjende; og i sådanne budskaber tydelig vist den store bedragers besnærende arbejde, som vil holde menigheden fra at opnå fuldendelse ved enhed. Disse lærere følger gnisterne fra deres egen optænding, bevæger sig efter deres egen uafhængige bedømmelse og bebyrder sandheden med falske forestillinger og teorier. De afviser rådene fra deres brødre og påtvinger det på deres egen måde lige til de bliver som hvad Satan ville ønske at have dem - uligevægtighed i sind.     
Jeg advarer mine brødre at vogte sig med Satans arbejde i enhver form. Den store modstander til Gud og mennesker jubler i dag for det han har haft held med i at bedrage sjæle og i at aflede deres midler og evner til onde veje. Deres penge skulle have været brugt til at fremme sandhedens udbringelse, men i stedet for dette er de blevet spenderet til udbringelse af forestillinger der ikke er funderet på sandhed.     
I 1845 en mand ved navn Curtis gjorde et lignende arbejde i Massachusetts staten. Han gav en falsk lære og indfletter sætninger og uddrag fra testimonies i hans teorier og offentliggjorde hans teorier i Day Star og i plakatform. Efter nogle år har disse frembringelser deres fordærvelige frugter og bragte skændsel over testimonies der, som en helhed, på ingen måde støtter hans arbejde. Min husbond skrev til ham og spurgte ham hvad han ville sige med at give testimonies sammenfiltret med hans egne ord, til understøttelse af det vi er modstandere af og anmodede ham om at rette det indtryk som hans arbejde havde givet. Han afviste blankt at gøre sådan og sagde at hans teorier er sande og det at synerne skulle have bekræftet hans betragtninger og det at de i virkeligheden understøttede dem, men det jeg havde glemt at skrive ud er sagen der gør hans teorier tydelige.    
Lige siden begyndelsen af arbejdet, har én efter én sat sig op og gjort den slags arbejde og jeg har måttet gå til uroen og udsat mig for den omkostning det er at modsige disse usandheder. De har offentliggjort disse teorier og har bedraget mange sjæle, men må Gud lede fåret til hans græsgange.     
Jeg anmoder dem som påberåber sig at tro sandheden, at vandre i enhed med deres brødre. Prøv ikke at give verden lejlighed til at sige at vi er yderliggående, når vi er uenige, så én lærer en ting og én noget andet. Undgå splid. Lad enhver blive på deres vagt og vær forsigtige med at befinde jer i kløften for at gøre bruddet, på det sted hvor I står ved en mur der søger at gøre et brud. Lad alle være forsigtige med ikke at gøre et skrig med det eneste folk som udfylder beskrivelsen af levningens folk der holder Guds bud og har troen på Jesus, der ophøjer standarten for retfærdighed i disse sidste dage. Gud har et særskilt folk, en menighed på jorden, uovertruffen, bedre end andre i deres færdigheder til at lære sandheden, til at forsvare Guds lov. Gud har guddommeligt bestemte repræsentanter - mennesker som han leder, som har båret dagens møje og besvær, som samarbejder med himmelske regnskabsførere for at fremme Kristi Rige i vores verden. Lad alle forene sig med disse udvalgte medarbejdere og til sidst blive fundet blandt dem som har de Helliges udholdenhed, som holder Guds bud og har troen på Jesus.     
Brevet, Kære bror S.:    
Jeg sender dig nogle få linier. Jeg er ikke i harmoni med det standpunkt du har taget, for jeg er blevet vist af Herren at netop sådanne standpunkter vil blive taget af dem som er i vildfarelse. Paulus har givet os advarsler om denne virkning: Men Ånden siger med klare ord, at i de sidste tider skal nogle falde fra troen, idet de lytter til forførende ånder og dæmoners lærdomme,"    
 "Min bror, jeg erfarer at du taler for det synspunkt at Syvende dags Adventist menigheden er Babylon og det at alle som ville frelses må komme ud af hende. Du er ikke det eneste menneske som djævlen har bedraget i dette spørgsmål. I de sidste fyrre år, har det ene menneske efter det andet stået op, påberåbt sig at Herren har sendt ham med det samme budskab; men lad mig fortælle dig, som jeg har fortalt dem, at det budskab som du forkynder er en af de sataniske bedrag udformet til at skabe forvirring i menighederne.     
 "Min bror, du er bestemt afsporet. Den anden engels budskab var tilegnet Babylon [menighederne] for at kundgøre hendes fald og kalde folket ud fra hende. Det samme budskab skal forkyndes på den anden tid. Derefter så jeg en anden engel komme ned fra Himmelen; han havde stor magt og jorden blev oplyst af hans herlighed. Og han råbte med vældig røst og sagde: Faldet, faldet er Babylon, den store og den er blevet bolig for dæmoner og tilhold for alskens urene ånder og tilhold for alskens urene og afskyede fugle! Thi af hendes utugts harmes vin har alle folkeslagene drukket og med hende har jordens konger bedrevet utugt og jordens købmænd er blevet rige på grund af hendes umådelige yppighed." Og jeg hørte en anden røst sige fra Himmelen: Drag ud fra hende, mit folk! for at I ikke skal gøre jer delagtige i hendes synder og rammes af hendes plager. Thi hendes synder har hobet sig op, så de når Himmelen og Gud har kommet hendes uretfærdighed i hu."     
Min broder, hvis du siger at Adventist kirken er Babylon, så er du forkert på den. Gud har ikke bedt dig om at fremholde et sådant budskab. Satan vil bruge alle dem han kan få magt over, til at fremholde falske teorier, eller opfinde et falsk mål, som kan skabe en falsk begejstring og derved lede sjæle væk fra det sande mål for denne tid. Jeg formoder at nogle vil blive vildledt ved dit budskab, fordi de er nysgerrige og har et ønske om nye ting.     
"Det får mig til at føle mig bedrøvet at du skulle blive bedraget på nogen måde af fjendens antydninger; for jeg ved at den teori du taler for ikke er sand. I fremførelsen af de ideer du gør dig, vil du gøre stor skade for dig selv og andre. Prøv ikke at mistyde og fordreje Testimonies til at bevise et sådan vildfarelsens budskab. Mange har passeret over denne grund og har forvoldt stor ødelæggelse. Som andre har begyndt forkynder de dette budskab fulde af iver, igen og igen, er jeg blevet vist at det ikke er sandt.    
"Jeg forstår at du også forkynder at vi ikke skulle betale tiende. Min bror, tag dine sko af dine fødder; for det hvorpå du står er hellig grund. Herren har udtalt sig med hensyn til at betale tiende. Han har sagt: Bring hele tienden til forrådshuset, så der kan være mad i mit hus; sæt mig på prøve dermed, siger Hærskares Herre, om jeg da ikke åbner eder himmelens sluser og udøser velsignelse over eder i overmål." Men mens han udtaler en velsignelse over dem der bringer deres tiende ind, udtaler han en forbandelse over dem som holder den tilbage. Ganske for nylig har jeg fået direkte lys fra Herren omkring dette spørgsmål, at mange Syvende-dags Adventister frarøver Gud tiender og gaver og det blev tydeligt vist mig at Malakias begyndte sagen som den virkelig var.    
Hvordan turde noget menneske endda tro i sit hjerte at en antydning om at holde tiende og gaver tilbage er fra Herren? Hvad, min bror, er du gået væk fra stien? Oh, sæt dine fødder tilbage på den lige sti igen. "Vi er nær enden, men hvis du eller nogen andre mennesker skal forføres af fjenden og forledes til at sætte en tid for Kristi komme, vil han gøre det samme onde arbejde som har forårsaget ødelæggelsen af sjæle af dem som har gjort det i fortiden.     
"Hvis du tager Kristi åg, hvis du løfter hans byrde, vil du se at der er mange som gør det i de samme rækker hvori Guds tjenere arbejder - ved at prædike Kristus og hans korsfæstelse. Men enhver som begynder at forkynde et budskab hvor der fastsættes timen, dagen eller året for Kristi tilsynekomst har løftet et åg af sig og forkynder et budskab som Herren aldrig har givet ham.    
"Gud har en menighed på jorden som er hans udvalgte folk, som overholder hans bud. Dem han leder, er ingen udløbere, er ikke en her og en der, men ét folk. Sandheden er en helliggjort kraft; men menighedens kamplyst er ikke menighedens sejer. Der er rajgræs iblandt hveden. Vil du da have, at vi skal... samle det fra?" var spørgsmålet fra tjenerne; men Herren svarede, Nej, for at I ikke, når I samler rajgræsset fra, skal rykke hveden op tillige med det." Evangeliets net trækker ikke kun gode fisk op, men lige så godt dårlige og kun Herren ved hvem der er hans.    
"Det er vores personlige pligt at vandre ydmygt med Gud. Vi skal ikke søge noget fremmet, nyt budskab. Vi skal ikke tro at Guds udvalgte som prøver at vandre i lyset sættes sammen med Babylon. De faldne sekteriske menigheder er Babylon. Babylon har været opfostret med giftige læresætninger, vildfarelsens vin. Denne vildfarelsens vin er fremstillet af falske læresætninger, såvel som sjælens naturlige udødelighed, ondskabens evige pinsel, nægtelsen af Kristi tidligere eksistens førend hans fødsel i Bethlehem og forsvarer og ophøjer den første dag i ugen over Guds hellige og indviede dag. Disse og beslægtede fejltagelser er overdraget til verden af de forskellige menigheder og således går skrifterne i opfyldelse der siger, Thi af hendes utugts harmes vin har alle folkeslagene drukket". Det er en harme som er opstået ved falske læresætninger og når konger og præsidenter drikker denne utugts harmes vin, bliver de oprørt med vrede mod dem som ikke vil i harmoni med disse falske og sataniske kætterier der ophøjer den falske sabbat og leder mennesker til at trampe Guds bønskrift under fode.    
"Faldne engle fra forbund med onde mennesker er på jorden. I denne antikristelige tidsalder vil den vise sig som den sande Kristus og da vil Guds lov blive gjort helt ugyldig i vor verdens nationer. Oprør mod Guds lov vil blive helt parat. Men den egentlige leder for hele dette oprør er Satan klædt som en lysets engel. Mennesker vil blive bedraget og vil ophøje ham til Guds sted og forgude ham. Men almagt vil lægge sig imellem og for de frafaldne kirker der forener sig i ophøjelsen af Satan, vil dommen gå foran, derfor skal hendes plager komme på én og samme dag: død og sorg og sult og hun skal opbrændes med ild. Thi stærk er Herren, vor Gud, som har dømt hende."  

19 09 1893 Review and Herald Nu er tiden inde til at hellige alt til Gud! 
 Vor tid og vore talenter tilhører Herren. "I ved jo, at det ikke var med forkrænkelige ting, med sølv og guld, I blev løskøbt fra det tomme liv, I havde arvet fra forfædrene, men med Kristi dyrebare blod som med blodet af et lam uden plet og lyde." Hvordan kan nogen da føle, at han kan være uafhængig af Gud og fri for at være underlagt Guds And? De, som tror, at de er uafhængige af Guds forsyn og planer, er i deres formodede uafhængighed i det værste slaveri under en magt, som er i oprør mod Gud.    
Vi kan ikke være sikre, når vi følger vore egne hjerters forestillinger. Vi kan ikke være uafhængige af Gud. Vi kan kun være sikre, når vi erkender vor fuldstændige afhængighed af ham som vor skaber og genløser.    
Satan har fundet på meget, hvorved han holder os tilbage fra at give Gud en trofast og øjeblikkelig lydighed. Vi har ofte haft stærke tilskyndelser og overbevisning om vor pligt, men er veget tilbage for at opfylde dem. Og dog siger Jesus: Hvis nogen vil gå i mit spor, skal han fornægte sig selv og tage sit kors op og følge mig! Thi den, som vil frelse sit liv, skal miste det; men den, som mister sit liv for min skyld, skal bjærge det." Hvor er der mange, der til tider er blevet dybt bevæget, og som alligevel, fordi pligten krævede et offer, lavede fiksfakserier med deres samvittighed, idet de satte sig til rundbordskonference med fjenden og ikke traf den beslutning, Gud søgte at få dem til at træffe. De havde ikke brudt med den omgangskreds, hvis tillokkende påvirkninger til det onde førte dem til at følge deres egen kødelige forstand, og de hvilede i deres falske sikkerhedsfølelse, fordi der ikke var tegn på nogen øjeblikkelig fare. De overvejede det i deres tanker, idet de sagde: "Skal jeg adlyde Guds stemme, der byder mig at ryste verdens sløvhed af mig og flygte fra verden, som Lot fra Sodoma, eller skal jeg lytte til verdens stemme, der råber om fred og sikkerhed for min sjæl? Skal jeg vente til en mere belejlig tid?" Alle Satans spidsfindigheder rummes i det ene ord:    
Vent! Åh, om blot de, som nu røres af Guds And, ville træffe et afgjort standpunkt for Gud og sandheden!    
Vi vil aldrig kunne erkende de åndelige og de himmelske ting, så længe vi er ligeglade med Guds ord. Jesu stemme kalder: "Kom hid til mig, alle I, som, er trætte og tyngede af byrder, og jeg vil give jer hvile. Tag mit åg på jer og lær af mig, thi jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet; 'så skal I finde hvile for jeres sjæle.' Thi mit åg er gavnligt, og min byrde er let." De, der bliver borte fra Jesus, har lagt nakken under et åg, som ikke er let. Deres arme har grebet om byrder, der ikke er lette. Ah, hvorfor ikke bytte det tunge åg, du nu bærer, med Kristi åg? Nådens stemme lyder nu advarende og bedende, men den stemme vil ikke altid kunne høres, hvis du fortsætter med at stå imod og stadig vælger at gå dine egne veje.    
Der skal gøres et virkeligt missionsarbejde for dem, der bevæger sig i de højere kredse, og Kristi efterfølgere skal være Kristi sande repræsentanter, han, der skønt han var rig blev fattig for vor skyld, for at vi ved hans fattigdom kunne blive rige. De rige bør hellige alt til Gud, og den, som ved sandheden er helliget i legeme, sjæl og ånd, vil også hellige sin ejendom til Gud og blive et redskab, hvorved andre sjæle vil blive nået. I hans erfaring og eksempel vil det blive tydeligt, at Kristi nåde har magt til at overvinde begærlighed og havesyge, og den rige mand, der overgiver sit betroede gods til Gud, vil blive regnet for en tro tjener og kan vise andre den kendsgerning, at hver eneste krone, de har sparet sammen, er præget med Guds billede og indskrift. Han kan vise de rige sandheden, som den er i Jesus, og vise, at det var Gud, der gav ham evnen til at blive rig og velsignede hans foretagender med fremgang, for at han kunne vinde rigdom og med glæde anerkende det faktum, at talenterne ikke er hans egne, men Guds, som gav dem. Den velhavende mand, der virkelig er omvendt, kan gøre Kristi undervisning gældende over for sine velhavende brødre og vise dem, at deres rigdomme kun er sikre, når de er indsat i Himmelens bank.    
Der er stor fare for, at de velhavendes rigdomme ikke vil vise sig at være til velsignelse for dem, men derimod til forbandelse. De rige står i fare for at stole på deres rigdom, for at lade de skatte, Gud har betroet dem, indtage den plads, Kristus skulle have i hjertet og for at stille rigdommen mellem deres sjæl og Gud. Således bliver rigdommen en afgud, og kærligheden til giveren forsvinder. Men lad dem, der egner sig til at arbejde for de rige og for folk i høje stillinger, hellige alt til Gud og gå fremad i Jesu navn for at udføre dette arbejde. Paulus vandt endda nogle, der hørte til kejserens hus. Selv i kongers sale vil sandheden have sine tilhængere. Paulus skrev: "Alle de hellige sender jer hilsen, først og fremmest de, der hører til kejserens hus." På den tid sad det grusomme umenneske, Nero, på kejserens trone. Hvis der nogen sinde har været en atmosfære, der var mættet med Satans usunde indflydelse, kunne man finde den i hans hus. Dybets magter vakte på dette sted det heftigste og mest målbevidste fjendtlighed imod de kristne, og Paulus led selv døden på kejserens befaling. I et hus som dette syntes det umuligt, at sandheden skulle kunne finde støtte, og dog var der på dette sted nogle, der var værdige til at blive kaldt hellige, og som sendte hilsener til de hellige i andre byer. For Gud er intet umuligt.    
Vi har brug for mere tro for at kunne arbejde for de rige og for folk i høje stillinger. For selvom Kristus har sagt: "Det er vanskeligt for en rig at komme ind i Himmeriget," vil hver eneste rig, der bøjer sig for Guds omvendende magt og vinder sejr, i rigt mål få adgang til Guds rige. De rigmænd, der virkelig er omvendt til Gud, vil forstå, at de er husholdere over Herrens ejendom; og ved den nåde, der er blevet dem til del, vil de opdage, at deres ejendom kun er betroet dem, for at de kan bruge den til fremme for Kristi sag og rige i denne verden.    
Blandt de rige er der mange, som, hvis sandheden blev fremstillet for dem, som den er i Jesus, ville blive henrykte over og forvandlede ved Kristi nåde, og de ville indse, at penge kun er noget værd, når de bruges til at gøre godt med i Jesu navn og ånd. Den velhavende mand eller kvinde, der er blevet omvendt til Gud, vil begynde at forstå, hvor meget godt der kan gøres med den kapital, der er betroet dem. De vil indse, at der skal oprettes uddannelsessteder for de unge, og at de skal hjælpes med gaver og ofre. De vil være klar over, at mange unge må oplæres til missionsmarken, og de velhavende vil blive virkemidlerne i Guds hænder, der sætter de redskaber i gang, hvorved mænd og kvinder kan blive oplyst og vende sig fra fornedrelse og vildfarelse til den levende Gud.    
Ved Kristi nåde vil de, som har rigdom, og som er knyttet til ham, så rigeligt, idet de udsøger sig unge om løber en risiko ved at uddanne dem i det håb, at de vil hellige deres liv til missionsarbejet. Gud har betroet de rige gaver, som, hvis de bliver brugt forstandigt, vil bære hundrede fold i denne verden og i den kommende verden evigt liv. Når vi ved, at vore talenter bruges til bedste for andre, giver det en tilfredsstillelse i dette liv, der medfører en stor belønning. Vi ved, at hvis den kapital, Herren har betroet os, som egoistisk eller opdynges, vil Gud kræve os til regnskab. Da de rige går mod den sikre dom, bør vi gøre os mere bestemte anstrengelser for at vinde dem for at tjene ham, som har betroet dem store talenter. Det er Guds plan, at mange sjæle netop gennem disse repræsentanter skal omvendt og sendt ud på en mission til velsignelse for verden. Hans værk ville gå kraftigt fremad, hvis de, han har givet talenter i form af midler, ville hellige deres velstand til at opbygge hans rige.  

17 10 1893 Review and Herald Menigheden, Guds ejendom*    
 Menigheden er Guds ejendom og Gud minder hende heletiden om at hun er i verdenen, genstand for Satans fristelser. Kristus har aldrig glemt sine dage i ydmygelse. På baggrund af episoderne fra hans ydmygelse, har Jesus ikke mistet nogen ved hans ydmygelse. Han har det samme tilbud, medlidende kærlighed og har denne eneste gang nogensinde prøvet den menneskelige smerte. Han har det nu i tankerne, at han har været et sorgens menneske og er blevet bekendt med skade. Han glemmer ikke hans udvalgte folk som stræber efter at holde fast ved hans undertrykte lov. Han ved at verdenen som hadede, ham, hader dem. Endskønt Jesus Kristus er taget til himlene, er der stadig en levende forbundet kæde med hans troende til hans eget hjerte med grænseløs kærlighed. De mest beskedne og svage er forbundet med en sympatiens kæde tæt til hans hjerte. Han glemmer aldrig at han er vores repræsentant, da han bærer på vores natur.       
Jesus ser hans sande menighed på jorden, deres største ønske er at samarbejde med ham i det store sjælevindene arbejde. Han hører deres bønner, fremført i anger og kraft og almagt kan ikke modstå deres forsvar for frelse af nogen som helst prøvede og fristede medlemmer af Kristi legeme. Da vi nu har en stor ypperstepræst, som er steget op igennem himlene, Jesus, Guds søn så lad os holde fast ved bekendelsen! Thi vi har ikke en ypperstepræst, som ikke kan have medlidenhed med vore skrøbeligheder, men en, som har været fristet i alle ting ligesom vi, dog uden synd. Lad os derfor med frimodighed træde frem for nådens trone for at få barmhjertighed og finde nåde til hjælp i rette tid.h Jesus har altid levet for at gøre os mellemkomst. Hvilke velsignelser kan den sande troende ikke få gennem vores forløser? Menigheden, som snart kommer i den mest hårde kamp, vil blive genstand for det for Gud det mest dyrebare på jorden. Det ondes forbund vil blive oprørt med kraft nedefra og Satan vil bringe al tænkelig skam over de udvalgte hvem han ikke kan bedrage og vildføre med sine sataniske påfund og forfalskninger. Men ophøjet til fører og frelser for at give Israel omvendelse og syndernes forladelse,h vil da Kristus, vort eksempel og hoved, lukke hans hjerte, eller trække hans hånd tilbage, eller gøre hans løfter til skamme? Nej; aldrig, aldrig.     
Gud har en menighed, et udvalgt folk; og kunne alle se som jeg har set, hvor tæt Kristus identificerede sig selv med hans folk, vil intet budskab blive hørt som det der kalder menigheden for Babylon. Gud har et folk som arbejder sammen med ham og de har gået lige ud med øjnene fæstet på hans herlighed. Lyt til bønnen fra vores repræsentant i himlen: Fader! jeg vil, at hvor jeg er, der skal også de, som du har givet mig, være hos mig, så de må skue min herlighed. Oh, hvor det guddommelige overhoved dog længtes efter at have sin menighed hos sig! De havde fællesskab med ham i hans lidelse og ydmygelse og det er hans største glæde at have dem med sig som deltagere i hans menighed. Kristus gør krav på den forrettighed at have sin menighed hos sig. Jeg vil, at de, som du har givet mig, skal være hos mig. At have dem med sig er at slutte pagt og overensstemmelse med hans Fader. Ærbødigt fremlægger han ved nådestolen hans afsluttende genløsning af hans folk. løfternes bue omkredser vores stedfortræder og selvskyldner mens han øser ud af hans bønfaldene kærlighed, Fader! jeg vil, at hvor jeg er, skal også de, som du har givet mig, være hos mig, så de må skue min herlighed. Vi skal skue kongen i hans skønhed og menigheden vil blive forherliget.    
Ligesom David, må vi nu bede, Det er tid for Herren at gribe ind, de har krænket din lov. Mennesker har gået frem i ulydighed mod Guds lov indtil de har nået et punkt af uforskammethed som er uden sidestykke. Mennesker oplæres i ulydighed og nærmer sig hurtigt grænsen for Guds overbærenhed og kærlighed; og Gud vil ganske sikkert konfronteres. Han vil uden tvivl hævde sin ære og undertrykke den herskende uretfærdighed. Vil Guds lovlydige folk trækkes væk af den herskende uretfærdighed? Vil de blive fristet, fordi universel foragt er sat over Guds lov, for at tro mindre på den lov som er grundlaget for hans regering både i himlen og på jorden? Nej. For hans menighed bliver hans lov mere værdifuld, hellig og ærlig mens mennesker kaster forhånelse og foragt over den. Ligesom David kan de sige, de har krænket din lov. Derfor elsker jeg dine bud fremfor guld og skatte. Derfor følger jeg oprigtigt alle dine befalinger og hader hver løgnens sti.     
Menighedens sejr skyldes ikke menighedens kamplyst; men Gud elsker sin menighed og beskriver gennem profeterne hvordan den modstår og modsætter sig Satan, som klæder Guds børn i de mørkeste og mest tilsmudsede klæder og beder indtrængende om retten til at udslette dem. Guds engle beskyttede dem fra overfald fra hæren. Profeten siger:    
Derpå lod han mig se ypperstepræsten Josua og han stod foran Herrens engel, medens Satan stod ved hans højre side for at føre klage imod ham. Men Herren sagde til Satan: Herren true dig, Satan, Herren true dig, han, som udvalgte Jerusalem. Er denne ikke en brand, som er reddet ud af ilden? Josua havde snavsede klæder på og stod foran englen; men denne tog til ordre og sagde til dem, som stod ham til tjeneste: Tag de snavsede klæder af ham! Og til ham sagde han: Se, jeg har taget din skyld fra dig og du skal have højtidsklæder på. Og han sagde: Sæt et rent hovedbind på hans hoved! Og de satte et rent hovedbind på hans hoved og gav ham rene klæder på. Så trådte Herrens engel frem og Herrens engel vidnede for Josua og sagde: Så siger Hærskares Herre: Hvis du vandrer på mine veje og holder mine forskrifter, skal du både råde i mit hus og vogte mine forgårde og jeg giver dig gang og sæde blandt dem, som står her.    
Når mennesker påstår at have et budskab fra Gud, men i stedet for at bekrige fyrstendømmer og kræfter og denne verdens mørke regler, så laver de et hulrum og retter de krigsførende våben mod menighedens kamplyst, så bliver den bange for dem. Gud har ikke givet dem en sådan byrde. De ville rive det ned som Gud ville genoprette med laodikea budskabet. Han sårer kun det han kan helbrede, ikke for at krænke. Herren pålægger intet menneske et budskab som vil afskrække eller berøve modet fra menigheden. Han irettesætter, han dadler, han revser; men det er kun for at han kan genopbygge og bifalde til sidst. Hvor blev mit hjerte dog glad for den rapport fra general konferensen hvor mange hjerter blev blødgjorde og underlagte, hvor mange gjorde sig ærlige tilståelser og rensede det snavs væk fra deres hjertedør som holde frelseren ude. Hvor glad blev jeg for at vide at mange bød Jesus velkommen ind som en varig gæst. Hvordan er det at disse polemiske skrifter voldsomt anklager Syvende Dags Adventistmenigheden som Babylon der spredes ud overalt, på netop det tidspunkt hvor menigheden modtog udgydelser fra Guds Ånd? Hvordan kan det være at mennesker kan blive så bedraget så det forestiller sig det høje råb stemmer overens med kaldet af Guds folk ud af fællesskabet fra en menighed der for en tid nyder opfriskning? Oh, må disse bedragede sjæle komme på rette veje og modtage velsignelse og blive udstyret med kraft fra det høje.  

21 11 1893 Review and Herald Den bedste uddannelse og dens formål 
 Den bedste uddannelse man kan give børn og unge er den tættest mulige tilknytning til fremtiden, nemlig det udødelige liv. Denne slags uddannelse burde gives af gudfrygtige forældre, af helligede lærere og af menigheden med det formål, at ungdommen til sin tid kan blive nidkære missionærer enten hjemme eller på fremmede missionsmarker. De skal undervises alvorligt i Bibelens sandheder, for at de kan blive støtter i menigheden, forkæmpere for sandheden, rodfæstede og grundfæstede i troen. De skal vide, hvad de tror på og have en sådan erfaring i de guddommelige ting, at de aldrig vil forråde hellige, betroede hverv.    
Ungdommen bør undervises ved forskrift og eksempel på, at de er befuldmægtigede for Gud, barmhjertighedens budbringere, rede til at give ethvert godt ord og gøre ethvert godt arbejde, for at de kan være til velsignelse for dem, der står i fare for at omkomme. Vi mangler meget uddannet duelighed. De talenter, der er betroet til ungdommen, burde helliges til Guds tjeneste og beskæftiges i hans arbejde. Der skulle være mænd og kvinder, der er kvalificerede til arbejde i menighederne med at oplære vore unge mennesker til særlige filter af arbejdet, for at sjæle kan bringes til at se Jesus. De skoler, der er oprettet af os, skulle have denne sag for øje og ikke ledes som andre kirkesamfuds skoler eller som verdslige seminarier eller højere skoler. De bør helt igennem være af en højere standard, hvor intet stadium af vantro skal grundlægges eller støttes. Eleverne skal uddannes i praktisk kristendom og Bibelen bør betragtes som den højeste og vigtigste lærebog.    
Der er et stort behov i alle dele af verden for kristne lærere og lægemissionærer. I alle dele af missionsmarken bøde hjemme og ude i verden er der åbne døre for dem, der kan hjælpe legeme og sjæl, ved at fremholde sandhedens dyrebare lys. Fortidens forsømmelse i den retning må ikke fortsættes uafbrudt. Et stort lys der skinner på vor vej i nogle retninger mere end i andre og alligevel har vore fremskridt i disse retninger været langt bagud for det lys, vi har haft. Mange af vore mest lovende mænd og kvinder har ofret deres bedste evner på afguders altre og har bragt sig selv som et offer til det ondes fyrste. Å, om de unge i vore skoler alle som en ville overgive sig til Herrens Ånds kostelige anstrengelser for, at de kunne komme til at kende hans forsyns tilkendegivelser og så vente på Gud, for at de kunne komme til kende og gøre hans vilje. På denne måde ville de åbne hjertets dør for Jesus.    
Vi høster store fordele ved at overgive os selv til Gud. For hvis vi har svagheder og det har vi alle, forener vi os med en, som er mægtig til at frelse. Vor uvidenhed vil blive forenet med uendelig visdom, vor svaghed med varig kraft og som Jakob kan vi hver især blive en fyrste for Gud. Forbundet med Herren, Israels Gud, vil vi få kraft fra oven, som vil sætte os i stand til at blive sejrvindere; og ved bibringelsen af guddommelig kærlighed, skal vi finde adgang til menneskers hjerter. Vort skælvende greb om den Uendeliges trone skal Vinde fasthed og vi skal sige : "Jeg slipper kig ikke, før du velsigner mig." Forsikringen er givet, at han vil velsigne os og gøre so til en velsignelse og det er vort lys, vor glæde, vor triumf. Når ungdommen forstår, hvad det vil sige at eje Guds gunst og kærlighed i hjertet, vil de begynde at blive klar over værdien af deres privilegier, der er købt med blod og så indvie deres evner til Gud og stræbe af al den magt, Gud har givet dem for at forøge deres talenter til brug i Mesterens tjeneste.    
Den eneste sikkerhed for vore unge i denne syndens og kriminalitetens tidsalder består i at have en levende forbindelse med Gud. De må lære, hvordan de skal søge Gud, for at de kan blive fyldt med hans Hellige Ånd og handle, som om de var klar over, at hele Himlens hærskarer ser på dem med interesseret omsorg og er rede til at hjælpe dem i farer og i nødens time. Ungdommen skulle være barrikaderet med advarsler og undervisning med fristelse. De skulle lære om de opmuntringer, som bliver vist dem i Guds Ord. Farerne ved at tage så meget som et skridt på det ondes afvej skulle skildres for dem. De skulle oplæres til at holde Guds råd i ære, som de står i hans hellige Ord. De skulle oplæres således, at de vil sætte sig bestemt imod det onde og beslutte, at de ikke vil gå på nogen vej, hvor de ikke kan vente, at Jesus vil gå med dem og hans velsignelse hvile over dem. De skulle undervises i praktisk, hverdagsreligion, som vil hellige dem i ethvert forhold i livet, i deres hjem, i forretningslivet, i menigheden og i samfundet. De må undervises således, at de vel være klar over,, at det er farligt at lege med deres begunstigelser og at Gud venter af dem, at de ærbødigt og alvorligt hver dag søger om at få hans velsignelse. Guds velsignelse er en dyrebar gave og den bør værdsættes så højt, at de ikke vil gå glip af den, koste, hvad det koste vil. Guds velsignelse gør rig og den bringer ingen sorg.    
I dybet af mit hjerte er jeg rørt, mens jeg læser om ædle kræfters misbrug i Satans tjeneste. I regerings departementer, i stillinger med stort ansvar og i offentlige tillidsposter bliver mennesker fristet af den Onde: og fordærvelse og forbrydelser, underslæb, røverier og pengeafpresning er resultatet. Der er frygtelige sluser af fordærvelse, som hælder giftig indflydelse ud over vor verden og som fordærver samfundet. På ethvert sted har Satan sat sine fælder op, for at han kunne fange mennesker med uddannelse og med gode naturlige gaver, mennesker, der er i stand til at blive medarbejdere med Gud, engle og beboere af himlen, for at han kunne spænde dem for sin vogn som sine slaver. Og Jesus har dog løskøbt dem fra fjendens slaveri og de afslår at være i frihed og vil ikke være Guds sønner, Guds arvinger og medarvinger med Jesus Kristus til en udødelig arv. De lever som om jord, penge, position huse og grunde var hovedgrunden til deres skabelse. Af Guds ømme barmhjertighed bliver deres liv forlænget: men er det ikke et ynkeligt syn at se mennesker med store evner leve på et så lavt plan?    
Løsesummen er betalt og det er muligt for alle at komme til Gud og gennem et liv i lydighed at opnå evigt liv. Hvor sørgeligt er det ikke, at mennesker vender sig fra den udødelige arv og lever for at tilfredsstille stolthed, selviskhed og forfængelighed ved at overgive sig til Satans regime og miste den velsignelse, som de kunne få både i dette liv og i det tilkommende. De kunne gå ind i paladserne i himlen og forene sig i åremål af frihed og lighed med Kristus og de himmelske engle og med Guds prinser: og alligevel vender de sig - så utroligt, det end kan synes, fra de himmelske tillokkelser. Skaberen af alle verdener har i sinde at elske dem, der tror på hans enbårne søn, som deres personlige Frelser, som han også elsker sin søn. Selv her og nu er hans nådige ånd givet til os i dens storslåede udtrækning. Til mennesker har han som gave givet himlens og Majestæt og med ham har han skænket alle himlens skatte. Lige så meget som han har lovet os i det kommende liv, skænker han os også i dette liv fyrstelige gaver og gør os til genstande for hans nåde, for at vi skal glæde os over alt det, der vil fordoble, udvide og udvikle vor karakter. Det er hans hensigt at gøre os skikkede til de himmelske sale oventil.    
Men Satan kæmper for menneskenes sjæle og kaster sin helvedes skygge tværs over deres sti, for at de ikke skal se lyset. Han vil ikke, at de skal fange et glimt af den kommende ære, den evige herlighed, som er gemt til dem, der skal blive himlens beboere, eller få en erfaring, som giver en forsmag på himmelens glæde. Med de himmelske attraktioner holdt op for sindet til at inspirere til hån, vække ønsker og anspore til anstrengelse, hvordan kan vi så vende os fra disse udsigter og vælge synden, hvis løn er død?    
De, der antager Kristus som deres Frelser har løftet om det liv, som nu er og det som kommer. Den menneskelige agent skylder ingen del af sine evner til Satans tjeneste. Men hele hans troskab skylder han den uendelige og evige Gud. Den ydmygste Kristi discipel kan blive en indbygger i himmelen, en Guds arving til en uforgængelig arv, som ikke visner bort. Å, om enhver ville vælge den himmelske gave og blive Guds arving til den arv, hvis navn er sikret mod en hver ødelæggelse i en verden uden ende. Å, vælg ikke verden, men vælg den bedste arv. Anstreng dig, stræb efter at din vej må bære mærket for prisen på dit høje kald i Kristus Jesus. For Kristi skyld så lad din uddannelses mål blive formet af tillokkelsen fra den bedre verden.  

28 11 1893 Review and Herald Kristus som lærer   
 Herren har en vis hensigt med at iklæde åndelige sandheder billeder og symboler. Ved hjælp af billedlige udtryk gav han ofte sine anklagere og fjender den mest ligefremme og rammende irettesættelse, uden at de ud fra hans ord kunne finde noget at anklage ham for. Han anså lignelser og sammenligninger for den bedste metode til at underviser om guddommelig sandhed. I et ganske enkelt sprog og ved at gøre brug af billeder og illustrationer fra naturens verden åbenbarede han åndelige sandheder for sine tilhørere og gav udtryk for dyrebare grundsætninger, som de ville have glemt uden at efterlade det mindste spor, hvis han ikke havde knyttet sine ord sammen med levende eksempler fra livet, erfaringen eller naturen. På den måde fremkaldte han deres interesse, stillede spørgsmål, og når han havde fået deres opmærksomhed til fulde, indprentede han dem beslutsomt med sandhedens vidnesbyrd. På denne måde kunne han gøre et så dybt indtryk på hjertet, at tilhørerne senere betragtede den ting, som han havde sat sin lærdom i forbindelse med, og mindes den guddommelige Lærers ord.     
Jesu lære var af en helt anden orden, end fra de lærte skriftkloges. De bekendte at være forvaltere af loven, både den skrevne og traditionelle. Men den formelle tone i deres undervisning viser at de så intet i de hellige oraklers doktriner, som havde livskraftig kraft. Bragte intet nyt, sagde ingen ord der nåede sjælens længsel. De gav ikke mad til det sultne for og lam. Deres sædvane var at dvæle ved lovens uklarheder, og resultatet af deres konklusioner var en absurd jargon, som hverken lærte eller almindelige folk kunne forstå.    
Kristus kom for at afsløre den guddommelige sandhed for verden. Han underviste som en der havde myndighed. Han talte som intet menneske taler. Der var ingen tøven i hans metode, ikke skyggen af tvivl i det han sagde. Han tale som en der forstod alt i hans emne. Han kunne åbne mysterier som patriarker og profeter ønskede at se ind i, som menneskers nysgerrighed var ivrig efter at forstå. Men mennesker kunne ikke se de mest enkle og tydelige anførte sandheder, hvordan de kunne forstå mysterierne som blev skjult fra mennesker øjne? Jesus afstod ikke fra at gentage de gamle fortrolige sandheder; for han var disse sandheders ophavsmand. Han var templets herlighed. Sandheder som var mistet af syne, som er blevet placeret forkert, fejlfortolket og forbundet forkert fra deres sande position, har han adskilt fra vildfarelsens ledsagerskab; og viser dem som dyrebare juveler i deres egen klare glans, har han sat dem i deres rette struktur, og påbudt dem at stå fast for altid. Hvilket arbejde var dette ikke! Det var af en karakter som intet begrænset menneske kunne fatte eller gøre. Kun den guddommelige Hånd kunne tage sandheden som, fra sin forbindelse med vildfarelse, har tjent Guds og menneskets fjendes sag, og sætter det hvor det ville ære Gud, og være til frelse for menneskeheden. Kristi arbejde var at give sandheden igen til verden i sin oprindelige friskhed og skønhed. Han repræsenterede det åndelige og det himmelske, ved naturens og erfaringens ting. Han gav frisk manna til den hungrende sjæl, viste et nyt rige som skulle sættes op iblandt mennesker.    
De jødiske rabbiner repræsenterede kravene i loven, som en tyngende række urimelige krav. De gjorde præcis hvad Satan gør i vor tid, - præsenterede loven for folket som en kold hårdnakket række af bud og traditioner. Overtroen begravede Guds lovs lys, herlighed, værdighed og vidtrækkende krav. De bekendte at tale til folk i Guds sted. Efter Adams overtrædelse, talte Herren ikke længere direkte med mennesker; menneskeslægten blev givet i Kristi hænder, og al kommunikation kom gennem ham til verden. Det var Kristus som udtalte loven på Sinais bjerg, og han kendte betydningen af alle dets forskrifter, himlens lovs herlighed og majestæt. I sin prædiken på bjerget, definerer Kristus loven, og forsøger at indskærpe Jehovas vidtrækkende krav og forskrifter over for sine tilhørere. Hans instrukser kom som en ny åbenbaring for folket; og lovens lærere, skriftkloge og farisæerne, såvel som folk i almindelighed, var forbavset over hans lære. Kristi ord var ikke nyt, og alligevel kom de med åbenbarelsens kraft; for de bragte sandheden i det rette lys, og ikke i det lys som lærerne havde fremstillet det for folk før. Han viste ikke hensyn til menneskers traditioner og påbud, men åbnede deres forstands øjne til at se de forunderlige ting fra Guds lov, som er fundament for hans trone fra verdens begyndelse; og så længe som himlene og jorden står, gennem evighedens uendelige tidsaldre, vil det være den store retfærdighedsstandard, hellig retfærdig og god.     
Den jødiske husholdning var evangeliet billedligt, en fremstilling af kristendommen som blev udviklet lige så hurtigt som folks sind kunne fatte åndeligt lys. Satan søger altid at fordunkle de sandheder som er tydelige, og Kristus søger at åbne sindet til at forstå al nødvendig sandhed, der angår faldne menneskers frelse. I dag er der stadig aspekter af sandheden som ses omtåget, forbindelser som ikke forstås, og vidtrækkende dybder i Guds lov som ikke er til at fatte. Der er bredder, værdighed og ære i Guds lov der ikke kan måles, og alligevel har den religiøse verden sat denne lov til side, ligesom jøderne gjorde, for at ophøje menneskers traditioner og påbud. Før Kristi dage, spurgte mennesker forgæves: "Hvad er sandhed?" Mørke havde dækket jorden, og tykt mørke folk folket. Endog Judæa blev indhyllet i tusmørke, selvom Guds stemme talte til dem i sine orakler. Guds sandhed er blevet fortiet af dens bekendende fortolkeres overtro og traditioner, og stridigheder og jalousi og fordomme delte Guds bekendende folk. Så blev en Lærer sendt fra Gud, endog ham som var Vejen, Sandheden og Livet. Jesus frembragte himlens rene og rige sandhed for øjnene, til at skinne midt iblandt jordens moralske mørke og tristhed. Gud sagde: "Lad der blive åndeligt lys," og Guds herlige lys blev åbenbaret i Jesus Kristi ansigt.    
Kristus viste sig som menneskers Frelser. Folk skulle stole på deres egne gerninger, på deres egen retfærdighed, eller på sig selv på nogen måde, men på Guds Lam som bærer alverdens synder. I ham blev Forsvareren sammen Faderen åbenbaret. Gennem gives indbydelsen: "Kom, lad os gå i rette med hinanden, siger Herren. Er eders synder som skarlagen, de skal blive hvide som sne; er de end røde som purpur, de skal dog blive som uld." Denne indbydelse lyder ned langs linjerne til os i dag. Lad ikke stolthed, eller selvagtelse, eller selvretfærdighed holde nogen fra at bekende sine synder, så han kan påberåbe sig løftet: "At dølge sin synd fører ikke til held, men bekendes og slippes den, finder man nåde." Hold intet tilbage fra Gud, og undlad ikke bekendelsen af dine fejl over for brødrene, når de har en forbindelse med dem. "Bekend derfor jeres synder for hverandre, og bed for hverandre, for at I må blive helbredt." Mange synder efterlades uden at blive bekendt, for at konfronteres på den endelige regnskabsdag; er det langt bedre at se dine synder nu, og bekende, og lægge dem bort, så længe sonofferet går i forbøn for din skyld. Vær ikke ked af at lære Guds vilje på dette område. Din sjæls helse, dine brødres enighed, kan bero på hvordan du handler med disse ting. Ydmyg jer selv, derfor, under Guds mægtige hånd, så han kan ophøje dig i rette tid, "kast alle jeres bekymringer på ham, thi han har omsorg for jer."    
Det er en beklagelig kendsgerning at det fejlende herte ikke vil lade sig kritisere, eller underkaste sig selv ydmyghed ved syndsbekendelse. Nogle ser deres, fejl men tænker at bekendelse vil forringe deres værdighed, de undskylder deres fejl, og beskytter sig selv fra den disciplin det er at sjælen vil udsættes for. Tanken at deres åbenbare vildfarelser vil forbitre deres nydelser og forvirre deres bevægelser; ved at gennemgå bekendelsens sti, bliver de ikke trofaste eksempler for folk. De ser andres vildfarelser, men hvordan kan de opmuntre og give, rådet: "Bekend jeres fejl for hinanden, og bed for hinanden, så de helbredes," når de ikke følger denne instruks i deres eget liv? Hvor meget vil prædikanter og folk lære af en sandhed som de kaster til side, og glemmer om muligt, fordi det ikke er behageligt; fordi det ikke smigrer deres stolthed, men irettesætter og skaber smerte? Prædikanter og folk, hvis I overhoved skal frelse, må I frelses dag for dag, time for time. De må hungre og tørste for Kristi retfærdighed, Helligåndens oplysning. Menighedsmedlemmer, - dem som sættes i betroede stillinger, - må døbes med Guds ånd, ellers vil de ikke være rustede til de stillinger som de tager.    
Et menneske kan have kundskab til Skriften, som ikke vil gøre ham klog på frelse, selvom han vil kunne mestre sine modstandere i offentlig diskussion. Hvis han ikke har sjæles længsel efter Gud; hvis han ikke ransager sit eget hjerte som med et tændt stearinlys, i frygt for at en fejl skulle ligge på lur; hvis han ikke har et ønske om at besvare Kristi bøn, at hans disciple må være et med Faderen, så at verden kan tro at Jesus er Kristus, - bilder han sig nyttesløs ind at han er en kristen. Hans kundskab, som begyndte i ærgerrighed, føres ud i stolthed; men hans sjæl er blottet for guddommelig kærlighed, Kristi venlighed og sagtmodighed. Han er ikke en klog mand i Guds øjne. Han kan have visdom til at overvinde sin modstander; men klog på frelse, kan han umuligt være uden Helligåndens virke. Og Åndens frugt er "kærlighed, glæde, fred, langmodighed, venlighed, godhed, tro, sagtmodighed, mådeholdenhed." Hverken talent, veltalenhed eller selviske studier af skriften, vil afføde kærlighed til Gud eller tilpasning til Kristi billede. Intet andet end guddommelig kraft kan genskabe menneskehjertet og menneskekarakteren, og gennemsyre sjælen med Kristi kærlighed, som altid vil vise sig i kærlighed for dem han døde for.  

9 01 1894 Review and Herald Til de studerende på Battle Creek College   
 Jeg har en meget dyb interesse for uddannelsesinstitutionen i Battle Creek. I årevis har min mand og jeg selv været meget optaget af at oprette en skole, hvor vore unge og børn kan få gavn af en overmådelig kvalitet imod det i almindelige offentlige skoler, eller på verdslige colleges. Herren har tydelig specificeret karakteren af den indflydelse og undervisning som skolen skal fastholde, for at det vigtige arbejde kan udføres som skolen er indrettet til. Idet Herrens kundskab og frygt er begyndelse på visdom, var det nødvendigt at bibelstudier skal have en fremtrædende sted iblandt forskellige videnskabelige uddannelsesgrene. Skolens standard skal være af en høj orden, og principperne for livsvigtig gudsfrygt skal altid holdes frem for de studerende, som det væsentligste træk i uddannelsen. "Og dette er det evige liv, at de kender dig, den eneste sande Gud, og ham, som du har sendt, Jesus Kristus." De unge skal instrueres til de tider som vi lever i, og komme til at forstå hvad der vil komme til at ske i afslutningen af verdens historie.    
En grund til at det var nødvendigt at oprette vore egne institutioner var fordi at forældrene ikke kunne modvirke indflydelsen af deres børns undervisning, som de fik på offentlige skoler, og den vildfarelse der blev undervist i ledte de unge ud på falske stier. De unges og børnenes sind kunne ikke få en stærkere indflydelse end dem som uddannede dem i videnskabens principper. Af den grund var det tydeligt at skolerne måtte oprettes hvori vore børn skulle introduceres til sandhedens vej. På vore skoler blev det specificeret at de unge skulle undervises i bibelafholdenhedens principper, og at al indflydelse skulle hjælpe dem til at undgå denne fordærvede tidsalders tåbeligheder, som hurtigt dannede verden som et andet Sodoma.    
På vore læreanstalter skal der være en indflydelse som skal modvirke verdens indflydelse, og ikke opmuntre til at føje appetitten, selviske tilfredsstillelse af sanserne, stolthed, ærgerrighed, kærlighed til klæder og opvisning, kærlighed til ros og smiger, og kamp for høj løn og ære som en løn for god dygtighed. Det vil være umuligt at lære vore børn at undgå disse ting, og alligevel sende dem til de offentlige skoler, hvor de dagligt vil komme i kontakt med det som forurener deres moral. Over hele verden forsømmes hjemmeoplæringen for meget, så børnene i de offentlige skoler, for det meste, blev ryggesløse, og gennemsyret af umoralitet.    
Som vi som et folk skal gøre i den sag, var at oprette en skole, og gøre det arbejde som Jesus Kristus, fra skystøtten, havde anvist som arbejde for sit folk, - oplære og uddanne vore børn og unge til at respektere Guds bud. Den respektløshed verden viser for Guds lov forurener deres moral, som bekender at holde Guds lov. Men vi blev kaldet til at følge Abrahams eksempel. Om ham Herren har sagt: "Jeg kender ham, at han skal pålægge sine børn og sine efterkommere at vogte på Herrens vej ved at øve retfærdighed og ret."    
Abraham skal efterlade sit land til sine fædres hus, og opholde sig i et fremmed land, for at få succes med indføre den nye orden i hans hus. Guds forsyn skal altid åbne nye metoder op, og der skal ske fremskridt fra slægt til slægt, for at bevare en kundskab til den sande Gud i denne verden, og bevare kundskab til love og bud. Dette kan kun ske ved at opelske hjemmereligion. Men det var ikke muligt for Abraham at gøre dette, da han var omgivet af sine afgudsdyrkende slægtninge og venner. På Guds befaling må han gå alene, og lytte til Kristi stemme, lederen for Israels børn. Jesus var på jorden for at instruere og uddanne Guds udvalgte folk. Abraham besluttede sig for at adlyde Guds lov, og Herren vidste at den hellige betroelse for hans del ikke vil blive forrådt, ikke give efter for nogen anden vejleder end ham som han nærede et ansvar for at adlyde. Han erkendte at han havde ansvar for at instruere sit hus og sine børn, og pålagde dem efter sig, at udøve ret og dømmekraft. Idet han underviste dem i Guds love, lærte han dem at Herren er vor dommer, vor Lovgiver og Konge, og at Han hersker over forældre og børn; at der ikke var undertrykkelse fra forældrenes side og fra børnenes side ingen ulydighed.    
Herren befalede Moses at gå og sige til Farao pålægge ham at lade Israel forlade Ægypten. I fire hundrede år havde de været i Ægypten, og var i ægypternes slaveri. De var blevet fordærvet af afgudstilbedelse, og tiden var kommet hvor Gud kaldte dem ud fra Ægypten, til den orden at de må adlyde hans love og holde hans sabbat, som han havde indført i edens have. Han erklærede de ti bud for dem i ærefuld storhed fra Sinajs Bjerg, så de kan forstå lovens hellige og vedvarende karakter, og opbygge et fundament for mange slægter, ved at undervise deres børn i Guds hellige forskrifters bydende karakter.    
Det er det arbejde som vi er kaldet til at gøre. Fra de populære kirkers talerstole proklameres det at den første ugedag er Herrens sabbat; men Gud har givet os lys, og viser os at tibudlovens fjerde bud er lige så bindende som de andre ni moralbud. Det er vor gerning at gøre det tydeligt for vore børn at den første ugedag ikke er den sande sabbat, og at dens overholdelse af lys er kommet til os som den sande sabbat, er afgudsdyrkelse, og i tydelig modsætning til Guds lov. For at give dem instruktion i Jehovas lovs kraft, er det nødvendigt at vi skiller vore børn ud fra verdslige selskaber og påvirkning, og holder skriftens sandhed frem for dem, og uddanner dem linje for linje, og forskrift for forskrift, så de ikke viser sig som illoyale mod Gud.    
Protestanterne har accepteret den falske sabbat, pavedømmets barn, og har ophøjet den over Guds hellige, helliggjorte dag; og vore undervisningsinstitutioner er blevet oprettet med det udtrykkelige fortsæt at modvirke deres indflydelse, som ikke følger Guds ord. Der er nok af grunde der viser hvorfor vi har vore egne uddannelsesinstitutioner; for vi må undervise i sandhed frem for fiktion og falskneri. Skolen skal supplere oplæringen i hjemmet, og både i skolen og i hjemmet må enkle klæder, kost og fornøjelser fastholdes. Der må skabes en atmosfære som ikke er skadelig for den moralske natur. Linje for linje, og forskrift for forskrift, må vore børn og hjem oplæres til at holde Herrens veje, og stå fast på sandhed og retfærdighed. Vi må holde stand imod alle sofistiske spekulationer som fører vild i denne degenerede tid, når der dækkes over vildfarelsen, og således blandes med sandhed som er næsten umuligt for dem som ikke er fortrolig med de sondringer skriften giver mellem mennesker traditioner og Guds ord, for at de skal kunne skelne sandhed fra vildfarelse. Det står tydeligt anført at nogle i denne tidsalder " falder fra troen, idet de lytter til forførende ånder og dæmoners lærdomme."    
Idet sandheden bringes ud i det praktiske liv, standarden skal højnes højere og højere, for at imødekomme bibelens forlangender. Dette vil nødvendiggøre modstand mod verdens moder, skikke, praksis og grundregler. Verdslig indflydelse vi, ligesom havets bølger, slå imod Kristi efterfølgere og feje dem bort fra Kristi sagtmodighed og nådes sande principper; men de skal stå lige så fast som en klippe på princippet. Det vil kræve moralsk mod at gøre dette, og de sjæle som ikke nagles til den evige Klippe, vil fejes bort af verdslige strømme. Vi kan kun stå fast når vort liv er skjult med Kristus i Gud. Moral selvstændighed vil være helt på plads når verden modsættes. Ved at tilpasse sig helt til Guds vilje, sættes vi på fordelens grund og ser det nødvendige i en helt adskillelse fra verdens sæder og skikke. Vi skal ikke blot ophøje vor standard en smugle over verdens standard; men vil skal gøre skikkelinien afgjort tydelig.     
Der er mange i menigheden som af hjerte tilhører verden, men Gud kalder på dem som hævder at tro den fremrykkede sandhed, til at rejse sig over nutidens populære menigheders nuværende indstilling. Hvor er selvfornægtelsen, hvor er den korsbærelse at Kristus har sagt skal karakterisere sine efterfølgere? Grunden til at vi har så lidt indflydelse på ikke-troende slægtninge og omgangsfæller er at vi viser så lidt forskel i vor gøremåde fra dem i verden. Forældre behøver at vågne op, og rense deres sjæle og praktisere sandheden i deres hjemmeliv Når vi når den standard Herren vil have os til at nå, vil verdslige betragte syvendedagsadventister som ulige, specielle og ligefremme ekstremister. "Et skuespil er vi jo blevet for hele verden, både for engle og mennesker."    
Vi er under højtidelig og hellg pagt med Gud, for opdrage vore børn, ikke til verden, ikke for at lægge deres hænder i verdens hænder, men for at elske og frygte Gud, og holde hans bud. Vi skal instruere dem til at arbejde ihærdigt i Krist linjer, og bringe en ædel, ophøjet kristen karakter til dem, som vi omgås. Af den grund er vore skoler blevet oprettet, så unge og børn kan uddannes til at udøve indflydelse for Gud i verden. Skal vore skoler da omvendes til verden, og følge dets sæder og moder? " Så formaner jeg jer da, brødre! ved Guds barmhjertighed, til at bringe jeres legemer som et levende, helligt, Gud velbehageligt offer; dette er jeres åndelige gudsdyrkelse. Skik jer ikke lige med denne verden, men lad jer forvandle gennem en fornyelse af jeres sind, så I må kunne skønne, hvad der er Guds vilje: det gode, velbehagelige og fuldkomne."    
Når dem som har nået ungdommens og manddommens år ikke ser forskel mellem vore skoler og verdens colleges, har ingen forkærlighed som hvad de går på, selvom der undervises i vildfarelse ved forskrift og eksempel i verdens skoler, så er der behov for ransage de årsager nøje, som leder til en sådan konklusion. Vore undervisningsinstitutioner kan svinge over til verdslig tilpasning. Mange kommer frem i verden skridt for skridt; men de er håbets fanger, og Gud vil rette og lette dem, og bringe dem tilbage til deres retsmæssige afstand fra verden. Jeg våger med intens interesse, og håber at se vore skoler bliver grundigt gennemsyret af en sand og ubesmittet religions ånd. Når de studerende, gennemsyres sådan, vil de se at der er et stort arbejde at gøre i de linjer som Kristus virkede i, og den tid de har brugt på fornøjelser, vil gives til at gøre et alvorligt missionsarbejde. De vil bestræbe sig på at gøre godt mod alle omkring sig, og opløfte sjæle som er bøjet ned i modløshed, og lette dem som er i vildfarelsens mørke. De vil påtage Herren Jesus Kristus, og ikke gøre forsyn for kødet til at opfylde dens lyster.  

16 01 1894 Review and Herald Studerende pålægges at være medarbejdere hos Gud   
 Jesus døde for menneskeheden, og da Han gav Sit liv ophøjede han menneskeheden hævede moralværdiens vægt hos Gud. Den uendelige Guds søn iklædte Sin guddommelighed med menneskelighed, og underlagde sig korsets død, så Han kan blive en anstødssten hvorved menneskene mødes med guddommelighed. Han gjorde det muligt for mennesker at få del i guddommelig natur, og undfly det fordærv som er i verdens lyster. Kristus arbejder konstant på at opløfte og forædle mennesker, og Han forlanger at enhver sjæl som Han har genløst fra Håbløs ulykke, skal samarbejde med ham i det store frelsesværk for fortabte. Vi skal ikke lægge snarere og lægge hemmelige planer for at drage sjæle i fristelse.    
Oh om enhver kunne se sagen som den blev præsenteret i alle dens afskygninger, hvor hurtigt ville de så ikke droppe fjenden med hans listige arbejde! Hvor meget ville de ikke foragte hans mål at bringe synd over menneskeslægten! Om de dog ville hade synd med fuldstændigt had, når de tænker over hvad det har kostet himlens Befalingsmand, for at de ikke gik fortabt, så mennesker ikke bindes håbløst til fange til Satans stridsvogn, en fornedret lave til hans vilje, et trofæ for hans sejr og hans rige.    
Hvem vil lænke sig til Satan? Hvem vil bære hans tegn? Hvem vil vælge ham som hærfører, og nægte et stå under vor frelses Hærførerens blodbestænkte banner? Kristus døde for alle Adams sønner og døtre; og når Guds søn har udtrykt en så forbavsende kærlighed, gjort dette store offer for synderen, for at han, ved tro på Ham, ikke skal gå fortabt, men få evigt liv, hvordan kan denne store kærlighed da virke så ligegyldig og stå i synd og ulydighed, og ikke hjertelig bekende Kristus uden et øjebliks forsinkelse. Hvordan kan nogen elske at gøre ondt? Hvordan kan den unge blotlægge deres fornunftsevner for Satan, og påvirke det som vil svække deres egen moral- og virkekraft? Går man Hans vilje som elskede verden, og gav Sin enbårne søn at dø for dem, styrker de alle sjælens evner, og øger deres egen lykke og fred.    
Herren har æret mennesker stort, ved at give Jesus Kristus til at genoprette dem fra Satans krav. Vil du genoprettes? Vil du have Kristi gave? Eller vil du afvise Hans tjeneste? Jesus har sagt: "Den som ikke samler med Mig, han spreder." Han har sagt: "Uden Mig kan I intet gøre," og "Min nåde er jer nok." Enhver som søger at gøre godt i sin egen begrænsede kraft, vil finde ud af hans kræfter ikke rækker; men dem som accepterer Kristus ved tro, vil finde Ham som en personlig frelser. De vil skrive sig ind i Hans hør; de bliver Hans soldater, og kæmper den gode strid. Hvis de er elever i skolen,v il de føle at de er indskrevet for at gøre skolen til den mest ordentlige, ophøjede og prisværdige institution i verden. De vil lægge al deres indflydelse over på Guds side, på Kristi side, og på himmelske intelligensvæseners side. De vil føle at det er deres pligt at forme et kristent idealsamfund, så de kan hjælpe alle de studerende til at se det uforenelige i optræden, som Gud ikke billiger. De vil drage med Kristus, og gøre deres yderste for at udvikle kristne karaktertræk. De vil selv påtage sig at lede den lamme og svage ud på den sikre og opadgående sti. De vil forme kristne stræbsomme møder og lægge planer der vil være til velsignelse for undervisningsinstitutionen, og gøre alt i deres magt for at danne den skole som Gud har planlagt og tilkendegivet at der skal være. De vil have værdien og virkekraften fra den kristne stræbsomhed i tanke, når de forbereder missionærer på at gå ud og advare verden.    
Studerende bør have deres egne bønnestunder, hvor de kan sende inderlige, og enkle bønner op om Gud vil velsigne skolens rektor med fysisk styrke, mental klarhed, moralsk styrke, og åndelig skarpsindighed, og at enhver lærer vil kvalificeres ved Guds nåde til at udføre sit arbejde flittigt og i brændende kærlighed. De bør bede for at lærerne må være agenter hvorigennem Gud skal arbejde og få overhånd over det onde, gennem en kundskab til Jesus Kristus som Han har sendt. Måtte Gud give studerende har gået på vore undervisningsinstitutioner, nåde og mod til at handle efter de principper der er åbenbaret i Guds lov, som er et udtryk for Hans karakter. Der må aldrig tales nedvurderende om de skoler Gud har oprettet. Hvis du har svigtet på et tidspunkt, og faldet i fristelse, er det fordi du ikke gør Gud til din styrke, fordi du ikke har den tro der virker ved kærlighed og renser sjælen.    
Lad enhver oprigtig kristen, som har en forbindelse med vore skoler, være opsat på at være en tro tjener i Kristi sag, og hjælpe alle de studerende til at være trofaste, rene og hellige i deres liv. Lad enhver som elsker Gud søge at vinde dem, som endnu ikke har bekendt Kristus. De må hverdag udøve en stille og bønnelig indflydelse, og samarbejde med Jesus Kristus, Overmissionæren for vor verden. Lad alle sjæle - mænd, kvinder og unge - vokse i karakter udmærkelse og helligelse, i renhed og hellighed, og leve med øjnene rettet på Guds ære, så vor tros fjender ikke må sejre. Lad der være en sådan sammenbinding i vor hellige tros band, så vi i enstemmig indflydelse, måtte være helt på Herrens side, og arbejde for de menneskers forvandling som vi omgås. Lad det være tydeligt at I har en levende forbindelse med Gu, og er ivrige efter Mesterens ære, søger at opdyrke alle karakternådegaver hos jer selv, hvorved I kan ære Ham, som gav Sit liv for jer. Måtte Kristi kærlighed udøve en betvingende kraft der drager andre ud på den sti der er banet for Herrens løskøbte til at vandre på. Når de studerende på vore skoler lærer at synes om Guds vilje, vil de det forholdsvis nemt at udføre den.     
Hvis de studerende ser karaktermangler hos andre, så lad dem være taknemmelige over at de kan se disse mangler, og dermed vogte sig imod dem. I vil utvivlsomt, se personer som ikke lærer Kristi sagtmodighed og ydmyghed, men som elsker at vise sig frem, og er tomme, forfængelige og verdslige. Den eneste hjælp for disse er at beskue Jesus, og studere de Hans karakter vil de foragte alt tomt og forfængeligt, svagt og usselt. Kristi karakter er fuld af overbærenhed, tålmodighed, godhed, barmhjertighed og enestående kærlighed. Beskuer man en sådan karakter, vil de rejse sig over smålighed som har formet og dannet dem, og gjort dem uhellige og uelskelige. De vil sige: "Jeg har ikke været hos forfængelige personer, jeg vil heller ikke gøre det i skjul." De vil indrømme at "Omgås vismænd, så bliver du viis, ilde faren er tåbers ven."    
Lad enhver som forsøger at leve et kristenliv, huske på at den kæmpende menighed ikke er den sejrende menighed. De kødeligt sindede, vil findes i menigheden. Man skal mere ynkes over dem end bebrejde dem. Menigheden skal ikke efter at støtte disse karaktertræk, selvom de er inden for dens grænser. Skulle menigheden udstøde dem, vil dem som fejler ved deres tilstedeværelse, være til skam for menigheden når de sender dem ud som omflakkende i verden; vil de anklages for at de behandles nådesløst. Det kan være at der i menigheden er dem som er kolde, stolte, arrogante og ukristne, men I behøver ikke at omgås denne klasse. Der er mange som er varmhjertede, som er selvfornægtende og selvopofrende, som vil om det var nødvendigt, nedlægger deres liv for at vinde sjæle. Jesus så det dårlige og gode i menighedsforholdet, og sagde: "Lad begge vokse op sammen til høsten." Ingen skal nødvendigvis blive rajgræs fordi alle planter på marken ikke er hvede. Hvis sandheden var bekendt, fremkom disse mennesker med deres anklager for at fortie en overbevist, og domfældende samvittighed. Deres egen handlemåde kan ikke helt anbefales. Også dem som stræber efter overherredømme over fjenden, har nogle gange taget fejl og begår fejl. Det onde hersker over det gode når vi ikke stoler helt på Kristus, og bliver i Ham. Så vil der komme en taktløshed ind i karakteren som ikke kan ses, hvis vi bevarede den tro der virker i kærlighed og renser sjælen.    
Vi er ikke tvunget til at vælge dem vi er kender så godt til, som forkaster den Guds kærlighed, der udtrykkes i at give Sin til vor verden, "at enhver som tror på Ham, ikke skal gå tabt, men få evigt liv." Dem som elsker Gud vil ikke vælge Guds fjender som deres venner. Når spørgsmålet stilles: "Skal man hjælpe de ugudelige? Elsker du dem, der hader Herren?" Foretrækker du ikke-religiøse og illoyales selskab, til dem der adlyder Guds bud? Vil du vælge at skille dig selv fra dem der elsker Gud, og sætte dig selv længst muligt væk fra lysets kanal? Du ønsker at holde renhedens og troens atmosfære, og bringe de solide fasttømrede principper ind i din karakter. Kristne vil ikke vælge og dyrke selskabet med ikke-kristne. Hvis Herren giver jer en særlig position i verden, som Han gjorde med Josef og Daniel, vil han støtte og bevare jer midt i fristelsens stund. Min I vil aldrig komme der hvor I finder for meget lys, i vor verden. Hvor farligt er det da at vælge deres selskab, som elsker mørke frem for lys, og vil ikke komme til lyset, medmindre deres gerninger irettesættes.  

30 01 1894 Review and Herald Farer for at lys bliver til mørke.   
 Herren har i sin nåde udøst sin Helligeånd over jer. Til lejrmøderne og i forskellige institutioner er stor velsignelse blevet udøst over jer. Jeg har haft besøg af himmelske budbærere med lys, sandhed og kraft og der er ingen grund til at synes at det er underligt at Herren skulle velsigne jer på den måde. Hvordan vinder Kristus sit udvalgte folk for sig? Det er ved Den Hellige Ånds kraft, for gennem ordet taler Den Hellige Ånd til menneskene og overbeviser dem om sandheden. Før korsfæstelsen lovede Kristus at talsmanden skulle blive sendt til disciplene: "Men jeg siger jer sandheden: Det er det bedste for jer, at jeg går bort. For går jeg ikke bort, vil talsmanden ikke komme til jer; men når jeg går herfra, vil jeg sende ham til jer. Og når han kommer, skal han overbevise verden synd og om retfærdighed og om dom. ... Men når han kommer, sandhedens ånd, skal han vejlede jer i hele sandheden; for han skal ikke tale af sig selv, men alt, hvad han hører, skal han tale og hvad der kommer, skal han forkynde for jer. Han skal herliggøre mig, for han skal tage af mit og forkynde det for jer." (Joh 16,7-8 og 13-14)    
Man har ikke skønnet på dette løfte som man har fået fra Kristus og fordi man ikke har fulgt Guds Ånds vejledning, har man ikke forstået at loven er åndelig og at den har evig gyldighed. De som bekender sig til at elske Kristus, har ikke forstået hvilket forhold der er mellem dem og Gud og det er fremdeles uklart for dem. De har kun en tåget forståelse af den ufattelige nåde Gud viste, da han sendte sin Søn for at frelse verden. De forstår ikke rækkevidden af kravene i Guds hellige lov og i hvilken grad lovens bud må præge det daglige liv. De forstår ikke hvilken forret det er og hvilket behov vi har for bøn, omvendelse og at leve efter Jesu ord. Det er Den Hellige Ånds opgave at åbenbare for vort sind hvad det er Gud kræver af os. Når Den Hellige Ånd virker på mennesker, bliver forstanden skærpet og karakteren bliver fornyet, helliggjort og forædlet.     
Guds Ånd har åbenbaret for mig, hvilken fare de mennesker er i, som oplever velsignelsen, for derefter vil de måske møde hårde angreb fra sjælefjenden. Han vil gå løs på dem med sine fristelser for om muligt at tilintetgøre resultatet af Guds Ånds virksomhed. Han vil forsøge at forhindre sandheden, som Den Hellige Ånd har fremholdt, i at rense og helliggøre dem som har modtaget lyset fra himmelen og dermed forhindre at Kristus skal blive herliggjort i dem. Hvis lyset ikke bliver modtaget som noget helligt og hvis det ikke bliver efterlevet, kan en tid med stort åndeligt lys blive fulgt af en periode med tilsvarende åndeligt mørke. Hvis menneskene ikke sætter pris på det Gud har givet ved sin Ånd og benytter talenterne de har fået, vil det forsvinde for dem. De som vil opnå åndeligt kundskab, må stadig drikke af Guds kilde og frelsens brønd som han i sin nåde har åbnet for dem. De må aldrig forlade denne livgivende kilde, men med hjertet fyldt af taknemmelighed og kærlighed, fordi Gud har åbenbaret sin nåde og godhed for dem, må de stadig drikke af det levende vand.     
Hvor er disse ord betydningsfulde for hvert eneste menneske: "Jeg er verden lys." "Jeg er livets brød. Den, der kommer til mig, skal ikke sulte og den, der tror på mig, skal aldrig tørste" (Joh 8,12; 6,35). At få sådan en erfaring betyder at du har fundet selve kilden til lys og kærlighed og har lært hvornår og hvordan du kan få nyt forråd og benytte dig af Guds løfter som er rettet til dig personligt.     
Men som jeg har sagt til jer: I har set mig og I tror ikke. (Joh 6,36). For mange er dette bogstaveligt blevet opfyldt, for Herren gav dem en dybere indsigt i sandheden og de fik en åbenbaring af hans nåde, godhed og kærlighed. Men selv efter at have fået sådanne kundskaber, vendte de sig fra ham i vantro. De så hvor mægtigt Den Hellige Ånd virker. Men da Satans lumske fristelser kom, som altid efter en vækkelse, gjorde de ikke modstand mod synden selv om det gjaldt livet. De som kunne have et godt udgangspunkt, hvis de havde gjort rigtig brug af den dyrebare kundskab de havde, blev nu overvundet af fjenden. Lyset Gud gav dem, skulle de have givet videre til deres medmennesker. De skulle have levet og arbejdet i forening med den kundskab om hellige sandheder som Den Hellige Ånd betroede dem. De led et stort tab da de undlod at gøre det.     
Eleverne er blev et så optaget af fornøjelser, så interesseret i sport at de ikke længere har plads for Herren i deres tanker. Jesus stod på sportspladsen sammen med dem og sagde: "Vidste blot også du på denne dag, hvad der tjener til din fred men nu er det skjult for dine øjne." (Luk 19,42). "Men som jeg har sagt til jer: I har set mig og I tror ikke." (Joh 6,36). Ja, Jesus åbenbarede sig for jer og det gjorde et dybt indtryk da Den Helllige Ånd virkede på jeres hjerter. Men i slog ind på en kurs hvor disse hellige indtryk gik tabt og det blev ingen varig sejr. "Alt, hvad Faderen giver mig, skal komme til mig og den, der kommer til mig, vil jeg aldrig vise bort" (Joh 6,37). I begyndte at komme til Kristus, men I blev ikke i Kristus. I forlod ham og indtrykket af at have fået del i stor nåde og store velsignelser, blev væk for jer. Fornøjelserne blev så vigtigere for jer at selv efter at Den Hellige Ånd så mægtigt havde velsignet jer, blev I i den grad optaget af fornøjelserne, at alle skranker blev brudt ned. Og fordi interessen for sport optog jer så fuldstændigt , gav I ikke længere agt på Jesu ord: "Våg og bed om ikke at falde i fristelse." (Mark 14,38). Den plads Jesus skulle have haft hos jer, blev overtaget af sporten. I valgte fornøjelserne i stedet for Den Hellige Ånds hjælp. I fulgte ikke Jesu eksempel, han som sagde: "For jeg er kommet ned fra Himlen, ikke for at gøre min egen vilje, men hans vilje, som har sendt mig." (Joh 6,38).     
Manges sind er så vildledt af deres egne ønsker og lyster og de i den grad har vændet sig til at hengive sig til dem, så de ikke kan fatte hvad Guds ord egentlig siger. Mange tror at det at følge Kristus betyder et tungt og trist liv, fordi man må give afkald på de fornøjelser og tåbeligheder som verden er optaget af. Levende kristne har et liv fyldt med glæde og fred, fordi de lever som om de ser den usynlige. De som søger den sande Kristus, har spiren til evigt liv i sig , fordi de har fået del i guddommelig natur og er sluppet bort fra forfaldet i verden, det som kommer af begæret. Jesus sagde: "Og hans vilje er, at jeg ikke skal miste noget af alt det, han har givet mig, men oprejse det på den yderste dag. For min Faders vilje er, at enhver, som ser Sønnen og tror på ham, skal have evigt liv og jeg skal oprejse ham op på den yderste dag." (Joh 6,39-40)     
Alt åndeligt liv kommer fra Jesus Kristus. "Men alle dem, der tog imod ham, gav han magt til at blive Guds børn, dem, der tror på hans navn."(Joh 1,12) Men hvad bliver resultatet af at være et Guds barn? Resultatet er at vi bliver hans medarbejdere. Der er meget som må gøres for din egen sjæls frelse og for at gøre dig værdig til at vinde andre fra at leve i vantro og til at leve i tro på Jesus Kristus. "Sandelig, sandelig siger jeg jer: Den, der tror, har evigt liv. Jeg er livets brød. ... Jeg er det levende brød, som er kommet ned fra himlen; den som spiser af det brød, skal leve til evig tid. Og det brød, jeg vil give, er mit kød, som gives til liv for verden.... Sandelig, sandelig siger jeg jer: Hvis ikke I spiser Menneskesønnens kød og drikker hans blod, har I ikke liv i jer. Den, der spiser mit kød og drikker mit blod, har evig liv. ... Det er Ånden, som gør levende, kødet gør ingen gavn. De ord, jeg har talt til jer, er ånd og liv. Men der er nogle af jer, som ikke tror. For Jesus vidste fra begyndelsen, hvem det var, der ikke troede og hvem det var, der skulle forråde ham. Og han sagde: Det var derfor, jeg sagde til jer, at ingen kan kommme til mig, hvis ikke det er givet ham af Faderen." (Joh 6,47-48.51.53-54.63-65).     
Da Jesus holdt denne tale, var det med kraft og myndighed. Han åbenbarede sig sommme tider på en sådan måde at virkningen af hans Ånd tydeligt kunne mærkes. Men mange som så og hørte og som fik del i velsignelserne, gik bort og glemte hurtigt lyset som han havde givet dem.     
Jesus har fået overdraget himmelens evige skatte og han deler dem ud til hvem han vil. Men det er trist at se så mange som så hurtigt taber den dyrebare nåde af syne som han tilbyder dem der tror på ham. Han giver himmelens skatte til dem som tager imod ham, dem der ser hen til ham og som bliver i ham. Han regner det ikke for et røvet bytte, at være Gud lig og han kender ingen grænser, når det gælder om at dele ud af himmelens skatte til dem han vil. Han ærer og ophøjer ikke de store i denne verden, de som bliver rost og tiljublet, men han indbyder sit udvalgte folk, dem som elsker og tjener ham, til at komme til ham og til at bede og han vil give dem livets brød og livets vand. Det skal, i dem blive en kilde med vand som vælder frem og giver evigt liv.     
Jesus kom til denne verden med alle Guds rige skatte og alle som tror på ham, bliver godtaget som arvinger til dem. Han erklærer at de som lider for hans navns skyld, skal blive rigt belønnet. "Hvad intet øje har set og intet øre hørt og hvad der ikke er opstået i noget menneskes hjerte, det, som Gud har beredt for dem, der elsker ham." (1Kor 2,9)  

6 02 1894 Review and Herald Blev der værnet om velsignelsen? *   
  "Denne ære tilkommer altså jer, som tror; men for de vantro er den sten, som bygningsmændene vragede, blevet en hovedhjørnesten og en anstødssten og en klippe til fald; i deres ulydighed mod ordet tager de anstød, og dertil var de også bestemt. Men I er en udvalgt slægt, et kongeligt præsteskab, et helligt folk, et ejendomsfolk, for at I skal forkynde hans guddomskraft, som kaldte jer fra mørket til sit underfulde lys."    
Disse ord kan bruges på enhver som Helligånden tilkendegav sig for, og som værtsatte dets lys. Men der er et stort arbejde for dem som har fået lys til at arbejde for Mesteren. " Da sagde Jesus til dem: "Endnu en kort tid er lyset hos jer. I skal vandre, mens I har lyset, for at ikke mørket skal få bugt med jer. Og den, der vandrer i mørket, ved ikke, hvor han går hen. Tro på lyset, mens I har lyset, så I kan blive lysets børn!" Det sagde Jesus og gik så bort og skjulte sig for dem." Den som vil vokse åndeligt, må vandre i lyset. Fordi Jesus snart kommer igen, må vi våge og bede og berede os, vore lamper må være fyldt med olie og lyse klart. Vi må minde vore medmennesker om at det er nødvendigt at gøre sig rede til at møde brudgommen. Vi må både våge og virke. Bøn og arbejde må gå hånd i hånd hvis vi skal kunne udvikle en symmetrisk og afbalanceret karakter som er fuldkommen i Kristus Jesus. Når vi bare er optaget med bøn og meditation, lyser vore lamper svagt, for lyset kommer kun til os når vi giver det videre til andre. Jo mere lys vi sender videre, desto klarere skinner vort eget lys. Hvis der er noget vi kan gå ind for med begejstring, må det være sjælevindende arbejde blandt mennesker Jesus gav sit liv for. Den slags virksomheder vil ikke få os til at forsømme vor egen helliggørelse. Formaningen lyder til os: "Vær ikke tøvende i jeres iver, vær brændende i ånden, tjen Herren!" (Rom 12,11)    
At have Guds ære for øje, betydet at have et mål for øje: at fortælle hvad Gud har gjort for os. Hans vilje er blevet vor vilje og hver tanke er taget til fange til Guds ære. Verdslige mennesker har holdt øje med dem for at se hvad det endelige resultat ville blive af vækkelser som kom til skolen, sanatoriet, forlaget og medlemmer af menigheden i Battle Creek. Hvilket vidnesbyrd har de givet i det daglige liv og i deres karekter? Gud venter af jer alle at I skal gøre jeres bedste, ikke til ære og ros for jer selv, men for at ære ham i al jeres færd, til gengæld for det lys og de velsignelser han i sin nåde har givet jer. Han venter at I skal give jeres vidnesbyrd for himmelens beboere og være levende vidner for verden om Kristi nåde og kraft. Herren satte jer på prøve for at se om I ville nedvurdere hans rige velsignelser, eller betrakte dem som en rig skat som må forvaltes med ærefrygt. Hvis alle havde taget imod Guds gave på denne måde - for det var Guds gerning - ville den blive fordoblet for hver enkelt, alt efter det ansvar man havde, på samme måde som talenterne blev fordoblet for den trofaste tjener.     
Gud har sat sit folks troskab på prøve. Han har prøvet dem for at se om de ville gøre brug af velsignelserne de fik på den rigtige måde. Denne velsignelse kom fra vor talsmand og mellem mand i himmelen, men Satan stod klar til at blande sig så snart muligheden åbnede sig, så han kunne få vendt lyset og velsignelserne, til mørke og forbandelse. Hvordan kan velsignelser blive til forbandelse? Ved at få modtageren til at ringeagte lyset, så verden ikke kan se at det har magt til at omskabe mennesket. Mennesker som er fyldt af Den Hellige Ånd, samarbejder med de himmelske magter. De bærer Kristi åg, tager deres byrde op og vinder dyrebare sejre fordi de lever efter Jesu retningslinjer. De vandre i lyset, som Kristus er lyset. For dem bliver dette skriftsted opfyldt: "Og alle vi, som med utilsløret ansigt i et spejl skuer Herrens herlighed, forvandles efter det samme billede, vi skuer, fra herlighed til herlighed, sådan som det sker ved den Herre, som Ånden er." (2Kor 3,18)     
Så er endnu et regnskabets år, gået over i evigheden. Lyset som skinnede på jer fra himmelen, skulle have gjort jer rede til at stå op og blive lys. Som hans lydige folk skulle I have forkyndt hans storhed for verden. I skulle have været levende vidner. Men hvis der ikke bliver gjort alvorlige og interessante forsøg på at forkynde hans budskab for verden, hvis indsatsen ikke er større end i tidens populære kirkesamfund, så bliver Guds navn ikke æret og hans sandhed, bliver ikke stor for verden. Det bliver den når det folk som har fået stort lys, er Guds levende breve. Hvordan kan Herren betro sit folk rige og store velsignelser hvis de ikke sætter mere pris på hans åbenbarede kraft end at de spiser og drikker og står op for at lege som det gamle Israel gjorde? Kan Gud endnu engang udøse sin Ånd over dem hvis de på næsten alle områder åbent går imod Guds åbenbarede vilje og er ligeglade, letsindige, egenkærlige, ærekære og stolte og går på de onde veje?     
Gud har rige velsignelser til sit folk, men han kan ikke lade dem få disse gaver før de forstår at tage vare på dem og leve til ære for ham som kaldte dem ud fra mørket til sit underfulde lys. "Så lad da også os, som har så stor en sky af vidner omkring os, frigøre os, for enhver byrde og for synden, som så let omklamrer os og holde ud i det løb, der ligger foran os, idet vi ser hen til Jesus, troens banebryder og fuldender, som for den glædes skyld, der ventede ham, udholdt korset uden at ænse dets skam og nu sidder på højre side af Guds trone." (Hebr 12,1-2) En del af denne Jesu glæde er at se, at sandheden ved Den Hellige Ånds kraft præger hans billede i de troendes liv og karakter.     
Himmelen samarbejder med menneskene når de ønsker at gøre loven stor og herlig. Herrens lov er fuldkommen, den omdanner mennesket. I det omvendte menneske ser verden et levende vidnesbyrd. Skal Herren da anledning til at udføre sin gerning? Skal han finde en plads i hjertet hos dem som bekender sig til at tro sandheden? Skal hans rene og uegennyttige kærlighed finde genklang i mennesker? Skal verden få lov til at se Kristi herlighed åbenbaret i karakteren hos dem, der bekender sig til at være hans disciple? Skal Kristus blive æret og herliggjort ved at han får lov til at se sin egen medfølelse og kærlighed vælle frem i strømmen af godhed og sandhed fra hans menneskelige redskaber? Når han planter sit evangelium i menneskehjerter, udøser han himmelens rige skatte til velsignelse for verden. "For vi er Guds medarbejdere og I er Guds mark, Guds bygning." (1Kor 3,9)     
Hvad har Guds rige velsignelser gjort for dem som var ydmyge og synderbrudte, tog imod den? Har de glædet sig over velsignelsen? Har de som modtog den, lovprist ham som kaldte dem ud fra mørket til sit underfulde lys? Der er nogle som allerede sætter spørgsmålstegn ved denne erfaring, som var så god og burde være til så stor glæde. De ser på den som et udslag af overspændthed. Vær varsomme Det vilde være et særsyn hvis der ikke var nogle ubalancerede mennesker som taler og handler tankeløst. For hvor som helst og når som helst Herren giver en rig og ægte velsignelse, kommer der også en falsk bevægelse, for om muligt at ødelægge virkningen af Guds værk. Vi må derfor være meget forsigtige og vandre ydmygt for Herrens åsyn, så vi kan have åndelig øjensalve og være i stand til at skælne mellem Guds Hellige Ånds virksomhed og indflydelse, fra den ånd som leder til overspændthed og uhæmmet udfoldelse. "I kan altså kende dem på deres frugter." (Matt 7,20) De som med utildækket ansigt ser Herrens herlighed, vil blive forvandlet til det samme billede. Dette sker ved Herrens Ånd og de vil vokse op til modne mennesker som har nået til fuld vækst i Jesus Kristus. Guds Hellige Ånd vil inspirere menne sker med kærlighed og renhed og vil forædle deres karakter.     
Nogle har den opfattetse, at de der ikke tager imod eller værdsætter de velsignelser Gud sender, kan lukke foe himmelens sluser, således at de oprigtige, de der med åbne sind og hjerte ønsker Guds velsignelse, ikke får den. Denne opfattelse er forkert Gud sender sin Hellige Ånd til dem som åbner deres hjerte og tager imod himmelens gaver. Men derefter må de ikke give efter for fristelsen til at tro, at det bare var et bedrag. De må ikke sige: "Jeg er nedtrygt og tynget af tvivl og Satan har aldrig tidligere plaget mig som nu, jeg må have taget fejl." Jeg advarer jer, vær forsigtige! Giv ikke udtryk for tvivl! Gud har besøgt jer og den sunde lære har talt til jeres hjerte. I blev velsignet for at I skulle bære frugt i et godt liv og en ren karakter.     
Det er synd at forkaste beviserne Jesus anklager byerne Korasin og Betsaida for at de forkastede fakta, som ville have overbevist dem om at have taget imod det. De skriftkloges og farisæernes synd bestod i at de nægtede at tro det de havde set. De beviser som skulle have styrket deres tro, blev forkastet og de hellige sandheder som de skulle have glædet sig over, blev regnet for værdiløse. Jeg er bange for at mange mennesker har tilladt fjenden at virke blandt dem, på samme måde, sådan at det gode fra Herren, den rige velsignelse han gav dem, er blevet set på som overspændthed og kun bygger på følelser. Hvis de holder fast på denne indstilling og Herren igen sender lys til sit folk, så vil de afvise det og sige: "Jeg følte det også sådan i 1893 og nogle som jeg havde tillid til, sagde at det var ekstase. "De som fik del i Guds riges nådegaver, men hævder at Den Hellige Ånds virksomhed bare var overspændthed og så forkaster Guds Ånds gerninger i fremtiden? Deres hjerter vil være lukket for Åndens stille stemme. De kan i den grad komme til at modsætte sig budskabet om Jesu kærlighed, så det ikke vil have nogen virkning på dem. Himmelens rige nåde kan blive givet og alligevel forkastes, istedet for at blive modtaget med taknemmelighed. Med hjertet troede mennesker at de blev retfærdige for Gud og en tid bekendte de med munden frelsen. Men det sørgelige var at de ikke samarbejdede med sendebudene fra himmelen. De satte ikke pris på lyset og gjorde ikke det som var rigtigt.  

13 03 1894 Review and Herald Familieledelsen bør fastholdes   
 Våg, bed, arbejd! Er man i den position hvor man våger, arbejder, beder og venter, er det en god position. Vi skal handle som kloge forvaltere, som trofaste tjeneere der gør Mesterens arbejde. Jeg er delvis oprørt over den forkerte ledelse af familier. Faderen skal være familiens husbånd. Det er hans position, og hvis han er en kristen, vil han fastholde familiens styring. Hans myndighed skal genkendes i ethvert henseende. I mange familier anerkendes faderens myndighed ikke, og en række undskyldninger gives for børns ulydighed. I mange familier er dagliglivet en kamp, fuld af faderens modarbejdelser mod moderen og moderen imod faderen. Moderen tror at faderen er nødig streng og krævende. Hvorfor? - Fordi børnene ikke anerkender og har ærbødighed for faderen, som, hvis han er en kristen, respekterer den goddommelige autoritet, hvis stedfortræder han er. Faderen skal gennemføre Guds elskelige planer, og befæste sin familie på oprigtige principper, at de må få en dydig og velafbalanceret karakter.    
Dersom forældrene er uenige og modarbejder hinanden, vil familiens moral blive undergravet. Hverken moderen eller faderen vil nyde godt af den respekt og tillid fra børns side som er selve grundlaget for en rigtig ledelse af familien. Moderen giver børnene det indtryk at faderen er for streng eller unødig nøjeregnende. Børn er hurtige til at opfatte alt som kaster skygge over de regler hjemmet bliver styret efter, særlig de reglerne som begrænser deres handlefrihed. Om forældrene ville arbejde i harmoni, og vejlede deres børn i Gudsfrygt, og huske på at de er hans agenter. Familien er en guddommelig institution,, og forældrene bør være klæge, og retsindige lærere for deres små. Børn skal undervises tålmodigt, linje for linje, forskrift for skrift, lidt her og lidt der. De bør oplæres, opdrages og disciplineres, til de adlyder deres forældre og respekterer deres autoritet. På denne måde vil respekten for guddommelig autoritet blive indpodet i deres hjerter og undervisningen i familien vil blive som en forberedende undervisning til livet i Himmelen. Opdragelsen i barndommen og ungdommen bør være af en sådan karakter, at børnene vil blive forberedt til at påtage sig deres religiøse pligter og således blive egnede til at få adgang til de himmelske sale.     
Lad forældrene tænke over den kendsgerning at de er i Guds sted for deres børn. Børnenes svaghed og uerfarenhed skal dækkes ind af forældrenes praktik og forskrifter. Fra de allerførste år skal en klog uddannelse i Kristi linjer begynde og føres frem. Når børnenes hjerter er modtagelse, skal de undervises i evige realiteter. Forældre bør huske på at de lever, taler og handler i Guds nærhed. De himmelske intelligensvæsener skal være vidne til deres ord og handlinger. De ved hvordan de skal begå sig med de yngre medlemmer i Herrens familie; for børnene er købt af den enbårne Guds Søn. Engle ser med intens interesse på enhver familie, for at se hvordan børnene behandles af forældre, vejledere eller venner Hvilken besynderlig fejlledelse er de vidne til i familier hvor fader og moder er uoverensstemmelse! Tonerne fra faderens og moderens røst, deres udseende, deres ord - gør det altsammen tydeligt at de ikke står sammen i ledelsen af deres børn. Faderen genspejler moderen, og leder børnene til respektløshed over for moderens ømhed og hengivenhed for deres små. Moderen tror at hun er tvunget til at være mest hengiven over for børnene, og tilfredsstille og føje dem, fordi hun tror at faderen er hård og utålmodig, og hun må arbejde på at modvirke hans hårde indflydelse.    
O, hvor bliver Gud vanæret i en familie, hvor der ikke er nogen virkelig forståelse af, hvad familiedisciplin er og hvor børnene har en forvirret mening om, hvad disciplin og ledelse er. Det er rigtigt, at en for hård disciplin, for megen kritik og unødvendige love og regler fører til mangel på respekt for autoritet og i sidste ende til ligegyldighed over for de regler, Kristus ønsker efterlevet. Den manglende familieledelse medfører at tilliden til kloge regler i familiens forvaltning bliver ødelagt. Forældre bør være omvendte, og vide at det at være underlagt Guds vilje, som små børn, fanger deres tanker til en vilje for Jesus Kristus, før de kan virkelig kan vise den styring som Gud vil have i familien.    
I familien bør fædre og mødre altid give deres børn det eksempel, som de ønsker efterlignet. De bør i tale, blik og handling vise hinanden kærlig agtelse. Ved at fremstille Jesu Kristi karakter for deres børn bør de give til kende, at Helligånden behersker dem. Efterligningen har en vældig magt; og i barndommen og ungdommen, hvor denne evne er mest aktiv, bør der gives de uerfarne et fuldkomment forbillede. Børn bør have tillid til deres forældre og således modtage den undervisning, de vil indprente dem. I deres daglige liv bør forældrene gøre det klart, at elske Gud højest og deres næste som dem selv. Hvor religion er en praktisk ting i hjemmet, udrettes der rigtig meget godt. Religion vil lede forældrene til at gøre det arbejde som Gud ønsker skal gøres i hjemmet. Forældrene vil opdrages i Herrens frygt og formaning.    
Børn skal ikke opdrages til al elske selskabelighed. De skal ikke ofres til Molok; de skal blive medlemmer af Herrens familie. Forældrene må fyldes med Kristi medynk, så de kan arbejde for at frelse de sjæle, der står under deres indflydelse. Deres tanker må ikke være helt optaget af verdens skik og brug. De skal ikke lære deres børn at gå til selskaber og koncerter og baller, at afholde eller gå til fester, for således lever hedningerne. Der må udvises uafbrudt årvågenhed, for at børnene kan blive ledet ind på retfærdighedens vej. Satan begynder at arbejde med dem, lige fra de er spæde og skaber ønsker om det, som Gud har forbudt. Børnenes sikkerhed afhænger hovedsagelig af forældrenes årvågenhed, agtpågivenhed og beskyttelse. Forældre må arbejde i Herens frygt, lægge beslag på hjertets have, ved at så den gode sæd. De må indgyde den rette ånd, plante korrekte levevaner, lære børnene at kærlighed og frygt for Gud er fundament for al visdom. Lydighed mod forældremyndigheden bør være med fra spæd og opelskes i ungdommen. Forældrenes vilje må være under Kristi disciplin, formes og kontrolleres af Helligånden, og så må forældrene have kontrol over barnet.    
Forældre, som udviser i en dominerende og autoritær ånd, der er blevet overført til dem fra deres egne forældre og som får dem til at øve streng disciplin og belæring, vil ikke kunne opdrage deres børn rigtigt. Ved deres strenge behandling af fejl vækker de menneskehjertets værste lidenskaber og efterlader en følelse af uretfærdighed og uret hos deres børn. De møder hos deres børn netop de tilbøjeligheder, som de selv har indpodet i dem. Sådanne forældre driver deres børn bort fra Gud ved at tale med dem om religiøse emner; for den kristne religion bliver utiltalende, ja endda frastødende ved dette forvanskede billede af sandheden. Børnene vil sige: ""Hvis det er religion, ønskerjeg den ikke."" Det er på denne måde, der ofte skabes fjendskab i hjertet mod religion; og på grund af en vilkårlig håndhævelse af myndigheden ledes børnene til at foragte Himmelens lov og styreform. Forældrene har med deres dårlige ledelse afgjort deres børns evige skæbne. De har sat deres børn i fjendens rækker, for at tjene mørkets fyrste frem for Lysets Fyrste. Forældre vil møde en forfærdelig redegørelse på dommens dag. Herren vil spørge: Hvad har I gjort med min arv i de børn som jeg betroede jer? Hvor er min indtægt, hvor er min arv? Så vil den forkerte ledelse forældrene har gjort kunne vise sig ganske forfærdeligt for dem, som er blevet vejet på vægten og fundet for lette. Deres forsømmelse at ikke opelske børnene på retfærdighedens veje, vil ikke kun være fordærv for deres egne familier, men de forkerte principper lægger i dem, bærer frugt i andres liv, og overføres fra forældre til barn, i tredje og fjerde generation. Der vil være en høst, som vil være vanskelig at indhøste. Børnenes ureligiøse levemåder har virkning på deres karakter og på andres karakter, og i stedet for at være til velsignelse for verden, bliver de en forbandelse.    
Familiekredsen skal være en opdragende kreds. Faderen og moderen skal være lærere, og i enighed, under Jesu Kristi styre, skal de bære deres ansvar. De kan ikke bruge tid på besøg, på at dyrke verdslige vaner, til at underholde besøgende, der får dem til at forsømme deres børn. De skal bruge deres tid på at undervise børnene i at være nyttige, at være til velsignelse for andre. Hvor forsømmes dette dog meget, Satan tager ivrigt børnene med i sin skole, og underviser dem i helvedets kunster. Jesus talte om Satans syangoge. Han har en religion som han underviser i, og dem som lærer i hans skole vi snart åbenbare at han er deres lærer. Satan er på vagt for at gribe børnene i at forsømme deres forældre. Et ulydigt bart vil gøre stor skade for dem, som han omgås; for han vil forme andres børn efter sit eget mønster.    
Forældre mister meget ved at være halvt omvendte. Jesus Kristus sagde om Abraham: " Jeg har jo udvalgt ham, for at han skal pålægge sine børn og sine efterkommere at vogte på Herrens vej ved at øve retfærdighed og ret." Abraham styrrede sit hus ved en kombination af kærlighed og myndighed. Han gå foran sit hjem uden hykleri eller noget bedrag, og der er ingen forråderi af hellig betroelse fra hans side. Med levende tro på Gud kombinerede han sine gerninger, og imødekom den standard som er rejst for mestre, tjenere og børn: - retfærdighedens store moralstandard. Oh hvor få bringer religion med ind i deres hjemmeliv! Forældre, hvilken vej er I på? Handler I sådan at jeres børn får helt frie tøjler når det gælder religiøse sager? Lader I dem være helt uden råd og formaning i deres barndom og ungdom? Lader I dem gøre sådan som det behager dem helt. Hvis I gør det, lader I dem forsømme jeres gudgivne ansvar.  

20 03 1894 Review and Herald Kristus, center for budskabet.   
 Den tredje engels budskab kræver at sabbaten i det fjerde bud bliver forkyndt og denne sandhed må bringes frem for verden. Men midtpunktet for den store tiltrækningskraft, Jesus Kristus, må ikke blive udeladt i den tredje engels budskab. Mange af dem som forkynder budskabet for vor tid, har sat Kristus i anden række, teorier og argumenter har haft førstepladsen. Guds herlighed i hans karakter som blev åbenbaret for Moses, har ikke fået førstepladsen. Herren sagde til Moses: "Jeg vil lade al min skønhed gå forbi dig." (2Mos 33,19). "Herren gik forbi ham og råbte: Herren, Herren er en barmhjertig og nådig Gud, sen til vrede og rig på troskab og sandhed. Han bevarer troskab i tusind slægtled, tilgiver skyld og overtrædelse og synd; men han lader ikke den skyldige ustraffet."(2Mos 34,6-7).     
Det ser ud som om der har været et slør for øjnene på mange som har arbejdet i denne bevægelse. Når de har forkyndt loven, har de ikke haft Jesus i tankerne og de har ikke fremholdt at der hvor synden er stor, er nåden endnu større. Det er på Golgata at nåden og sandheden mødes og at retfærd og fred kysser hinanden. Synderen må altid have sit blik rettet mod Golgata og med et lille barns enkle tro må han hvile i Kristi fortjeneste, tage imod hans retfærdighed og tro på hans nåde. De som arbejder for sandhedens sag, skulle fremholde Kristi retfærdighed, ikke som nyt lys, men som dyrebart lys som midlertidigt har været skjult for folk. Vi må tage imod Kristus som vor personlige frelser og han tilregner os Guds retfærdighed. Vi må gentage og prioritere den sandhed Johannes gav udtryk for: "Deri består kærligheden: ikke i at vi har elsket Gud, men i at han har elsket os og sendt sin søn som et sonoffer for vore synder." (1Joh 4,10)     
I Guds kærlighed er der blevet åbnet en kostelig åre med dyrebar sandhed og Kristi nådes rigdom er kommet til syne for menigheden og verden. "For således elskede Gud verden, at han gav sin enbårne søn." (Joh 3,16). Hvilken kærlighed er ikke dette - hvilken vidunderlig, ufattelig kærlighed - som leder Kristus til at dø for os, mens vi endnu var syndere! Hvilket tab det er for et menneske at forstå lovens strenge krav, men ikke forstå at Kristi nåde er endnu større! Det er sandt at Guds lov åbenbarer Guds kærlighed, når den bliver fremholdt som sandheden i Jesus, Kristus, Guds gave til en syndig verden, som må få en stor plads i enhver prædiken. Det er ikke underligt at hjerter ikke er blevet smeltet ved sandheden, når den er blevet fremholdt på en kølig og formel måde. Ikke underligt at troen ikke har kunnet gribe Guds løfter, når prædikanter og andre missionsarbejdere har undladt at fremholde Kristus i forbindelse med Guds lov. Hvor ofte burde de ikke have forsikret folk om at "Han, som ikke sparede sin egen søn, men gav ham hen for os alle, vil han ikke med ham skænke os alt?" (Rom 8,32).     
Satan går ind for at menneskene ikke skal få Guds kærlighed at se, som fik ham til at give sin enbårne Søn for at frelse en fortabt menneskehed, for det er Guds godhed som leder menneskene til omvendelse. Hvordan skal vi kunne fremholde Guds store, dyrebare kærlighed? Vi kan kun magte dette ved at være med til at råbe: "Se, hvor stor kærlighed Faderen har vist os, at vi kaldes Guds børn og vi er det!" (1Joh 3,1) Vi må sige til syndige mennesker: "Se, dér er Guds lam, som bærer verdens synd." (Joh 1,29) Ved at fremholde Jesus som Faderens repræsentant, bliver vi i stand til at sprede det mørke som Satan har kastet over vor livsvej, for at vi ikke skal kunne se Guds ubeskrivelige nåde og kærlighed som blev åbenbaret i Jesus Kristus.     
Hav blikket rettet mod korset på Golgata. Det er pantet på vor himmelske Faders uendelige kærlighed og grænseløse nåde. Å, om alle ville vende om og igen gøre de første gerninger! Når vore medlemmer gør det, vil de elske Gud over alle ting og deres næste som sig selv. Efraim vil ikke misunde Juda og Juda vil ikke plage Efraim. Da vil det som skiller, blive ordnet og den uhyggelige lyd af strid vil ikke længere blive hørt ved Israels grænser. Ved den nåde Gud så gerne giver, vil alle forsøge at besvare Kristi bøn om, at hans disciple må blive et, som han og Faderen var ét. Fred, kærlighed, barmhjertighed og godhed vil være de styrende principper i mennesket. Kristi kærlighed vil være temaet i alles sang og det sandfærdige vidne vil ikke længere behøve at sige: "Men jeg har det imod dig, at du har svigtet din første kærlighed." (Åb 2,4) Guds folk vil leve i Kristus, Jesu kærlighed vil blive åbenbaret og én Ånd vil levendegøre alles hjerter, idet han genføder og fornyer dem i Kristi billede og danner deres hjerte efter det samme mønster. Som levende grene på det sande vintræ vil alle være forenet med hovedet som er Kristus. Han vil bo i alle hjerter og vil lede, trøste og helliggøre. Han vil vise verden at hans efterfølgere er ét og at de bærer vidnesbyrd om at det himmelske adgangstegn er blevet givet til den sidste menighed. At Kristi menighed er ét, vil vise at Gud sendte sin enbårne Søn til verden.     
Når Guds folk bliver ét i Åndens enhed, vil al farisæisme, al selvretfærdighed, som var det jødiske folks synd, blive renset ud af alle hjerter. Kristi præg vil være på hvert enkelt lem af hans legeme og hans folk vil være som nye vinsække som han kan hælde sin nye vin i, uden at de revner. Gud vil afdække den hemmelighed som har været skujlt fra evige tider. "For dem vil Gud kundgøre, vor rig på herlighed for hedningerne denne hemmelighed er: Kristus i jer, herlighedens håb." (Kol 1,27-29)     
Jesus kom for at give mennesker Den Hellig Ånd og derved bliver Guds kærlighed udøst i vore hjerter. Men det er umuligt at give Den Hellig Ånd til mennesker som er fastlåst i deres tankegang og har en stereotyp og uforanderlig lære, som lever efter menneskers traditioner og bud, ligesom jøderne på Jesu tid. De overholdt omhyggeligt menighedens skik og brug og fulgte nøje alle former, men de manglede fuldstændig åndeligt liv og religiøs fromhed. Kristus sammenlignede dem med gamle, tørre skindsække som de den gang brugte til at opbevare vin i. Evangeliet kunne ikke fyldes i deres hjerter, for de havde ikke plads til det. De kunne ikke være de nye vinsække han kunne fylde med sin nye vin. Kristus var nødt til at søge på en anden måde end blandt de skriftlærde og farisæerne efter vinsække til sandhedens og livets lære. Han måtte finde mennesker som var villige til at få et nyt og genfødt hjerte. Han kom for at give mennesker nye hjerter. Han sagde "Jeg vil give jer et nyt hjerte,"     
Men den tids og vor tids selvretfærdige mennesker føler ikke behov for at få et nyt hjerte. Han forkastede de skriftlærde og farisæerne, for de følte ikke behov for nogen frelser. De holdt fast ved deres former og ceremonier. Jesus selv havde forordnet deres gudstjeneste. Den havde været fuld af vitalitet og åndelig skønhed. Men det åndelige liv var gået tabt og kun ceremonierne var tilbage. De holdt fast ved de døde former og ceremonier også ét er at det åndelige liv var forsvundet iblandt dem. Når de afveg fra Guds forordninger og bud, forsøgte de at kompensere for det som var blevet borte, ved at øge antallet af deres egne forordninger og gøre dem endnu strengere end dem som Gud havde givet. Jo strengere de blev, desto mindre blev der igen af Guds Ånd og kærlighed. Kristus sagde til folket: "De skriftkloge og farisæerne sidder på Moses' stol. Alt det, de siger til jer, skal I derfor gøre og overholde, men I skal ikke gøre, som de gør, for de gør ikke selv, hvad de siger. De binder tunge og uoverkommelige byrder sammen og lægger dem på menneskers skuldre, men selv vil de ikke røre dem med en finger. Alle deres gerninger gør de for at vise sig for mennesker; de går jo med brede bederemme og med lange kvaster; de ynder at sidde til højbords ved fester og at sidde øverst i synagogen og lade sig hilse på torvet og at folk kalder dem rabbi." "Ve jer, skriftkloge og farisæere, I hyklere! I giver tiende af mynte, dild og kommen, men I forsømmer det i loven, der vejer tungere, ret og barmhjertighed og troskab. Det ene skal gøres og det andet ikke forsømmes." (Matt 23,2-7.23).     
Den sidste menighed er kaldet til at gå igennem en lignende erfaring som den jøderne havde og det sandfærdige vidne som går omkring blandt de syv lysestager, har et alvorligt budskab til sit folk. Han siger: "Men jeg har det imod dig, at du har svigtet din første kærlighed. Husk derfor på, hvorfra du er faldet og omvend dig og gør de gerninger, du først gjorde; ellers kommer jeg over dig og flytter dine lysestage fra dens plads, hvis ikke du omvender dig." (Åb 2,4-5). Kærligheden til Gud er gradvis blevet borte i menigheden og resultatet er at egenkærligheden fik nyt liv. Da kærligheden til Gud blev borte, forsvandt også kærligheden til trossøskende. Menigheden kan være lige så rosværdig som menigheden i Efesos og alligevel mangle det levende gudsliv. Om dem sagde Jesus: "Jeg kender dine gerninger og din møje og udholdenhed og ved, at du ikke kan døje de onde og at du har prøvet dem, der påstår at være apostle, men ikke er det og har fundet, at de lyver. Du har udholdenhed og har døjet meget på grund af mit navn og er ikke blevet træt. Men jeg har det imod dig, at du har svigtet din første kærlighed." (Åb 2,2-4)     
En lovmæssig religionsform bliver anset for at være den rette for vor tid. Men det er en fejltagelse. Jesu irettesættelse til farisæerne passer på dem som har mistet den første kærlighed. En kold, lovmæssig religion kan aldrig lede mennesker til Kristus, for det er en religion uden kærlighed og uden Kristus. Når faste og bøn bliver praktiseret med en selvretfærdig indstilling, er det afskyeligt for Gud. Den højtidelige gudstjeneste, de religiøse ceremonier, den ydre ydmyghed - alt forkynder for verden at den som gør dette, ser på sig selv som retfærdig. Dette minder om en person som nidkært udfører sine religiøse pligter og siger: Her er en som er skikket for himmelen, Men det hele er et bedrag. Gerninger vil ikke købe os adgang til himmelen. Det ene store offer som blev bragt, er tilstrækkeligt for alle som vil tro. Kristi kærlighed vil fylde den troende med nyt liv.     
Den som drikker af vandet fra livets kilde, vil blive fyldt med gudsrigets nye vin. Troen på Kristus vil være det middel som giver den rette indstilling og de rette motiver og godhed og fromhed vil præge den som har blikket fæstet på Jesus, troens ophavsmand og fuldender. Hav blikket fæstet på Gud og ikke på mennesker. Gud er din himmelske Fader, som er villig til tålmodigt at bære over med dine svagheder og som tilgiver og læger. "Og dette er det evige liv, at de kender dig, den eneste sande Gud og ham, du har udsendt, Jesus Kristus." (Joh 17,3) Ved at have øjnene fæstet på Kristus, vil du blive forvandlet og du kommer til at afsky din tidligere stolthed, forfængelighed og selvgodhed, selvretfærdighed og vantro. Du vil kaste disse synder til side som en værdiløs byrde og vandre ydmygt og tillidsfuldt for Gud. Du vil vise kærlighed, tålmodighed, mildhed, godhed og hensynsfuldhed og have alle de gode egenskaber som præger et Guds barn. Til sidst vil du få en plads blandt de hellige.  

27 03 1894 Review and Herald Nådens olie er nødvendig *   
 Kristi efterfølgere skal gøre det samme arbejde som Kristus gjorde, da han var i verden. Esajas profeterede: "Den herre Herrens Ånd er over mig, fordi han salvede mig; han sendte mig med glædesbud til ydmyge, med lægedom for sønderbrudte hjerter, for at udråbe frihed for fanger og udgang for dem, som er bundet, udråbe et nådeår fra Herren, en hævnens dag fra vor Gud, for at trøste alle, som sørger, give dem, som sørger i Zion, højtidspragt for sørgedragt, for sørgeklædning glædens olie; lovsang for modløst sind. Man kalder dem retfærds ege, Herrens plantning til hans ære."    
I Nazarets synagoge, åbnede Jesus denne profeti for folkenes sind. Han bekendtgjorde det faktum at han fuldfærer de ord profeten har sagt. Ordene var klare i deres afgrænsning, så at der ikke var nogen undskyldning for de folk, som hævder at tro det gamle testamentes lære, for at nære vantro over for Kristus. Gud gav jøderne enhver anledning og privilegium til at blive kaldt Herrens retfræds ege, så han kunne blive forherliget. Jesus havde planlagt at gøre dem som levende vand, som frelsens kilder, der genopfrisker og nærer verden, så sjæle kan blive omvendte, og frembringe retfærdighedens frugter, som er til Guds ære og pris, ved Jesus Kristus.    
Hvordan tog de folk, som Jesus erklærede sin mission over for, imod de ord han sagde? Under Guds Ånds indflydelse, fæstnede overbevisningen sig i deres sind, og de bevidnede grasiøse ord som kom fra hans læber. Men Satan var ikke villig til at lade sin fanger gå. De har længe været bundet af en forkert opfattelse af Guds karakter, og han arbejdede nu med stor kraft for at fæstne dem i vantro. Tvivl såede vantroens frø, og de fornægtede Kristus, afviste hans ord, og lukkede deres hjertes dør for den rasiøe velsignelse han var parat til at videregive. Deres hjerter var fyldt med ånden fra Satan og hans engle, og folk uden for synagogen stolede på ham, og ville kaste ham ned fra bakkeskrænten; men Guds engle bevarede ham, så han kunne gøre sit bestemte arbejde.     
Den mission profeten beskriver er enhver Kristi discipels mission. Vi skal praktisere Kristi ord, og overbringe nådens pagt til andre: Krsiti retfærdighed. Vi skal gøre det klart for verden at vi har nådens olie i vore kar i vore lamper. Arbejdet for enhver Kristi repræsentant, både blandt prædikanter og lægmænd, er at fortælle som den store frelse til dem, som Guds frie gave. "For således elskede Gud verden, at han gav sin enbårne Søn, at enhver som tror på ham ikke skal fortabes, men have evigt liv." Han der har Sønnen har livet; og han der ikke har Guds Søn har ikke livet." "Frelste han os, ikke for de retfærdige gerningers skyld, vi havde gjort, men på grund af sin barmhjertighed, ved badet til genfødelse og fornyelse ved Helligånden, som han i rigt mål udgød over os ved Jesus Kristus, vor frelser for at vi, retfærdiggjorte ved hans nåde, i håbet skulle blive arvinger til evigt liv.    
Nådens olie giver mennesket mod og forsyner dem med motiver for dagligt at gøre det arbejde Gud har udvalgt dem til. De fem dårlige jomfruer havde lamper (det betyder kendskab til Bibelens sandheder) men de var ikke i besiddelse af Kristi nåde. Dag efter dag gik de gennem en omgang af seremonier og udvendige pligter, men deres tjeneste var livløs, blottet for Kristi retfærdighed. Retfærdighedens sol skinnede ikke ind i deres hjerter og sind og de havde ikke den kærlighed som forvandler livet og karakteren, så den kan bære Kristi billede og overskrift. Nådens olie var ikke forenet med deres bestræbelser. Deres Kristendom var som et tør skal uden den sandkerne. De holdt fast på former og lærdomspunkter, men de var bedraget i deres kristendom, fordi de var fulde af selvretfærdighed forsømte at lære de lektier som blev givet dem i Kristi skole og som ville have gjort dem vise til frelse, hvis de havde praktiseret dem. Kristus vor frelser 48    
Herren Jesus kræver, at enhver, som bekender sig til at være et Guds barn, ikke blot skal holde sig fra uretfærdighed, men også være rig på gode gerninger, udført i kærlighed, selvfornægtelse og ydmyghed. Herren har skildret virkningen af en bestemt lov for tanke og handling, hvilket bør være en advarsel med hensyn til vor gerning. Han siger: "Den, der ikke har, fra ham skal endog det tages, som han har." De, der ikke benytter anledningerne og ikke udnytter den nåde, Gud giver dem, får mindre lyst til at gøre det og hvad de engang havde, mister de til sidst i en søvnagtig døs. De træffer ikke forberedelser for fremtidige behov ved at skaffe sig en rig erfaring og større kendskab til de guddommelige ting, så de kan bestå, når trængsel og fristelser overvælder dem. Når der kommer forfølgelse eller fristelser, så taber disse mennesker modet og mister troen og grundvolden forsvinder under dem, fordi de ikke indså nødvendigheden af at lægge en solid grundvold. De klyngede sig ikke til den evige klippe.    
Det er enkelthed som er ydre, der repræsenteres ved lampen; men lampen er værdiløs uden olie. Kristi nådes indre og åndelige olie skal give sjælen liv. Medmindre Kristus forvandler karakteren ved sin guddommelige nåde, er der ingen forvandling, intet levende udspring af tro. " Engelen, som talte med mig, vakte mig så atter, som man vækker et menneske af hans søvn, og spurgte mig: "hvad skuer du?" Jeg svarede: "Jeg, skuer, og se, der er en lysestage, helt og holdent af guld, og et oliekar ovenpå og syv lamper og syv rør til lamperne, desuden to olietræer ved siden af den, et til højre, et andet tilvenstre for oliekarret." Og jeg spurgte engelen, som talte med mig. . . . . Da svarede han og sagde til mig: Dette er Herrens ord til Zerubbabel: Ikke ved magt og ikke ved styrke, men ved min ånd, siger Hærskares Herre."    
Lamperne skal indprente menigheden at det er nødvendig med evigt årvågenhed som sikkerhedens pris. Helligelse, årvågenhed og bøn skal ikke forsømmes et øjeblik. Herren kommer en anden gang til vor verden, og der må findes en tilbøjelighed i os til at vente og våge for hans tilsynekomst, så han ved ankomsten ikker finder os sovende. Alle som Kristus har forenet i sin hellige pagt med sig selv skal føle at det ikke er sikkert på noget tidspunkt at være uden olie i deres kar. Kristi advarsel blevet givet til os, og vi skal findes skyldig for Gud, hvis vi ikke vil tage os i agt for det. "Men vogt jer, at jeres hjerter ikke nogen sinde sløves af svir og drukkenskab og timelige bekymringer, så den dag kommer pludselig over jer. Thi som en snare skal den komme over alle dem, der bor på hele jordens flade. Men våg og bed til enhver tid, så I må blive i stand til at undfly alt dette, som skal ske, og til at bestå for Menneskesønnen."    
Har vi besluttet os for at danne vor bosted på jorden? Er vi ikke fremmede og pilgrimme, der søger efter et bedre land, også et himmelsk? " Våg derfor, thi I ved ikke, hvad dag jeres Herre kommer. . . . . Derfor vær også I rede; thi Menneskesønnen kommer i den time, I ikke tænker jer." "Fordi du har holdt fast ved mit bud om udholdenhed, vil jeg også holde dig fast og fri dig ud af den prøvelsens stund, som skal komme over hele jorderige for at prøve dem, der bor på jorden. Jeg kommer snart! Hold fast ved det, du har, for at ingen skal tage din sejrskrans. Den, der sejrer, ham vil jeg gøre til en søjle i min Guds tempel, og han skal aldrig mere komme bort derfra; og jeg vil skrive på ham min Guds navn og navnet på min Guds stad, det ny Jerusalem, der kommer ned fra Himmelen fra min Gud, og også mit eget nye navn."    
Kristi komme vil være som var det midnat, når alle sover. Kristus vil komme som midt om natten, når alle sover. Det ville være godt for hver eneste en at have sit regnskab gjort helt op, før Solen går ned. Alt imellem ham og hans medmennesker, hans gerninger, hans færd, burde være ret og rigtigt. Al uærlighed og hver syndig handling burde være langt fra ham. Nådens olie burde være i vore kander tillige med vore lamper. Der vil være nogle på den sene dag, som vil have kristnes udseende, men deres identitet med Kristus er kun et bedrag. Sørgeligt vil i sandhed det menneske være stillet, som har haft gudsfrygts skin, men har fornægtet dens kraft; som har kaldt Kristus Herre, Herre og dog ikke bærer hans billede og indskrift. De tåbelige jomfruer bildte sig selv ind at de har nåden, så de vil få adgang ind i bryllupsfesten ; men Mesteren besvarede deres anmodning for adgang med en hård nægtelse, og sagde: "Jeg kender jer ikke." "Og døren blev lukket."    
Spørgsmålet stilles: "Hvordan skal vi undfly, hvis vi næter den store frelse; som først begyndte at blive sagt af Herren, og blev bekræftet for os, af dem der hørte ham?" "Og hvis den retfærdige kun frelses med nød og næppe, hvad skal der så blive af den ugudelige og synderen?"    
I sin barmhjertighed skænker Gud os en nådetid, en tid med prøver og forsøg. Han giver os indbydelsen: "Søg Herren, når han er at finde, kald på ham, når han er nær. Den ugudelige skal forlade sin vej, det onde menneske sine planer og vende om til Herren, som vil vise ham barmhjertighed, tilbage til vor Gud, for han er rig på tilgivelse. For jeres planer er ikke mine planer og jeres veje er ikke mine veje, siger Herren; for så højt som himlen er over jorden, er mine veje højt over jeres veje og mine planer over jeres planer." Es 55,6-9. Hvis denne invitation overses, hvis dommens højtidelige scene ikke gør indtryk på det omvendte hjerte, hvis der ikke er nogen anger og bekendelse og reformation, vil konsekvenserne være at frygt skal overraske hykleren.     
I dag lyder nådens kald og Jesus drager menneskene med kærlighedens snore, men dagen vil komme, da Jesus tager hævnens kjortel på og dem der ikke har olie i deres kander, vil blive overrasket og forvirret i deres store fattigdom. Verdens ondskab tager til for hver dag og når den har nået en bestemt grænse, vil registreringen blive afsluttet og regnskabet gjort op. Der vil ikke mere være noget offer for synd. Herren kommer. I kærlighed, tålmodighed og overbærenhed har nåden længe udstrakt sin hånd mod en skyldig verden. Indbydelsen har lydt: "Herren giver sit folk styrke, Herren velsigner sit folk med fred." Sl 29,11. Men menneskene har misbrugt hans barmhjertighed og vraget hans nåde.    
Hvorfor har Herren udsat sit komme så længe? Hele Himmelens hær venter på at gøre det sidste arbejde færdigt for denne fortabte verden og dog lader det vente på sig. Det er, fordi de få, som bekender sig til at have nådens olie i deres kander tillige med deres lamper, ikke er blevet brændende og skinnende lys i verden. Det er, fordi missionærerne er få. Mange stemmer siger: "Min Herre lader vente på sig." Har vi intet incitament til at arbejde? Går døde ikke ind af dine naboers og venners døre, og fortæller dem at din prøvetid nærmer sig hastigt sin afslutning? Er der en dag du ikke er sikker, se derfor til at nådens olie ikke er løbet ud af dine kar. Lad ingen føle: "Mit bjerg står sikkert. Jeg er en gammel og erfaren kristen." Menneskelig sygdom kan komme over dig ethvert øjeblik, kan du så se de evige realiteter i øjnene og sige: "Det er vel med min sjæl"?    
I dommen vil det åbenbares at dem som har sovet og ikke havde nådens olie i deres kar, med deres lamper, som er gået rundt i rykkesløs ligegyldighed, i en selvtilfreds tilstand, forsømte åndelige anledninger og privilegier, har ledt andre til at den selvsamme sti, og har fået dem, som de ikke havde kraft til at genløse, til at bringe deres evige skæbne i fare på bekostning af sjæles frelse.    
Hver uge betyder en uge mindre, hver dag betyder en dag nærmere den fastsatte tid for dommen. Ak, at så mange kun har en rykvis religion en religion, som beror på følelser og styres af stemninger. "Men den, som holder ud indtil enden, han skal frelses." Se derfor til, at I har nådens olie i jeres hjerter. Har I det, vil det betyde alt for jer i dommen. Dem som siger: Herre, herre, og fryder sig i det ydre over Frelseren, medens de ikke gør Kristi gerninger, er ikke hvad de ser ud til, og hvis de ikke omvendes oprigtigt, vil de regnes med som tåbelige jomfruer. "Dette er kærlighed til Gud, at vi holder hans bud." "Han der siger: Jeg kender ham, og ikke holder hans bud, han er en løgner, og sandheden er ikke i ham." Herren vil ikke frelse mennesker i ulydighed. Hans karakterdannelse påbyder ham at handle retfærdigt, og straffen vil visselig falde på alle som er fundet skyldig i lovovertrædelse, i tanke, ord eller handling.  

15 05 1894 Review and Herald Ofret fra den, der gør ondt er forgæves. *   
 "Men Arons Sønner Nadab og Abihu tog hver sin pande, kom ild i dem og lagde røgelse derpå og frembar for Herrens åsyn fremmed ild, som han ikke havde pålagt dem. Hvad var der sket med Arons sønner, at de således kunne overtræde Guds krav? Den hellige ild som Gud selv havde antændt og bevaret var i deres nærhed. Retningslinjer havde været givet angående den, og Gud havde sagt: Ilden på alteret skal holdes ved lige dermed, den må ikke gå ud: Og Præsten skal hver morgen tænde nye brændestykker på alteret og lægge brændofferet til rette derpå og så bringe takofrenes fedtdele som røgoffer derpå. En stadig ild skal holdes ved lige på Alteret, den må ikke gå ud."    
Det var fra dette alter at ilden til røgelseskarrene skulle være taget til at antænde røgelsen der skulle stige op for Gud. Men Arons sønner havde ikke taget den krævede forholdsregel, men havde lagt på røgelseskaret ild der ikke var kaldet indviet eller helligt. Grunden hvorfor de var så ligegyldige overfor Guds krav, var at de havde været eftergivende i at drikke vin, og var forvirrede, og så bedøvede ved dets indflydelse at de ingen dømmekraft havde om hvad forskellen var mellem det indviede og det almindelige, det hellige og det urene. Vinen havde påvirket disse unge mænd der forrettede hellig tjeneste, på samme måde, som det påvirker enhver der giver efter for dets brug. Det havde sløvet den moralske følsomhed, og havde forvirret deres tanker omkring forskellen mellem det indviede og det almindelige. Men Herren gjorde det klart at han ville have forskellen ret defineret. Og HERREN talede til Aron og sagde: Vin og stærk drik må hverken du eller dine sønner drikke, når I går ind i Åbenbaringsteltet, for at I ikke skal dø. Det skal være eder en evig gyldig anordning fra slægt til slægt, for at I kan gøre skel mellem det hellige og det, der ikke er helligt, og mellem det urene og det rene, og for at I kan vejlede Israelitterne i alle de love, HERREN har kundgjort dem ved Moses.    
De to unge mænd gik ind i tabernaklet for at ofre denne fremmede ild for Herren medens de var under indflydelse af druk; Da for ild ud fra Herrens åsyn og fortærede dem, så de døde for Herrens åsyn. Moses sagde da til Aron: "Det er det, HERREN talede om, da han sagde: Jeg viser min Hellighed på dem, der står mig nær, og min Herlighed for alt folkets øjne!" I erfaringen af disse to unge mænd, Herren har sat et faresignal for at advare ungdommen og disse i moden alder imod brugen af den berusende spiritus. Der er ingen sikkerhed i at indtage vin. Røsten af denne historie kommer hele vejen ned til vore tider, med advarsel til enhver der har nogen som helst forbindelse med Herrens arbejde, at være årvågen i berøring, smage, eller have noget at gøre med ting som vil besmitte det moralske, slukke det åndelige liv, og bringe forvirring med hensyn til forskellen mellem det indviede og det almindelige.    
En meget alvorlig og forfærdelig straf kom over disse unge mænd der vovede at gå ind i Herrens nærhed i en beruset tilstand. De havde været højtideligt indviet til tjenesten ved helligdommen, og det var nødvendig at sætte deres eksempel frem for Israels børn. Men skal denne historie om Guds handlemåde med dem være forbigået af os som om det var en sag i hvilken vi ingen andel har? Herren har vist hans mishag med en kurs at denne slags, og sætter foran os principper som han ønsker vi skal give agt på. Enhver der er forbundet med tjeneste for Gud er i en hellig stilling, og ordene, de som Jesus Kristus talte fra ild og skystøtten, de skal tages til efterretning og praktiseres af os. "Da sagde HERREN til Moses: Stig ned og indskærp folket, at de ikke må trænge sig frem til HERREN for at se ham, at der ikke skal ske et stort mandefald iblandt dem. Selv præsterne, som ellers træder frem for HERREN, skal hellige sig, for at ikke HERREN skal tynde ud i deres rækker."     
Herren går i rette med folkene, som lever i denne farlige, fordærvede tid. Evangeliske forkyndere er afveget fra Herren og de, der bekender Kristi navn, gør sig skyldige i ikke al holde sandhedens fane højt. Præster er bange for åbent at erklære sig for spiritusforbud og de tier om drikkeriets forbandelse af frygt for at få mindre i gage eller at støde forsamlingen. De er ængstelige for at miste deres popularitet, hvis de skulle forkynde Bibelens sandhed stærk og tydeligt, og trække grænsen mellem det hellige og det almindelige, for der står adskillige indtegnet som menighedsmedlemmer, der enten direkte eller indirekte har en indtægt fra handelen med stærke drikke. Disse mennesker er ikke uvidende om den synd, de begår. Ingen behøver at informeres om, at handelen med stærke drikke er noget, der påfører sit offer elendighed, skam, nedværdigelse og død med evig fortabelse. De; der direkte eller indirekte erhverver en indtægt ved denne handel, kommer penge i deres skuffe, som er tjent på mennesker, der måtte bøde med deres sjæl. Den drikfældighed forringer mennesket til en tilstand under den dyriske skabning. Har disse kirkegængere en samvittighed? Har de ikke mistet kærligheden i deres hjerter for hele menneskeheden? Er det ikke kærligheden til vinding der således har lammet deres fornuft, at ligesom Nadab og Abihu, så de ingen hukommelse har af et "Så siger Herren?" Hans vrede er ikke kun antændt imod drankeren, men imod ham der åbner fristelsens dør til de stakkels, ulykkelige skabninger der har mistet deres moralske kraft, og har ødelagt deres gud-givne manddom. Hans vrede er antændt imod disse der søger at gøre deres berygtede forretninger tiltrækkende, og der bruger enhver mulig tillokkelse til at lokke sjæle ind i deres beværtninger, for at de kan røve deres penge fra dem; de penge han modtager yder intet passende vederlag, men virker kun som en forbandelse på offeret af drikkevanen, og spreder sorg og kriminalitet i hans husstand og nabolag.    
De sorgbetyngede kvinder der har drankere som ægtemænd, hvis de ikke dør af grusom misbrug eller af direkte grusom mord dør de fra effekterne af sult, manglende klæder, og fortsat følelse af nedværdigelse og skam gennem den fattigdom, mangel, og lidelse der er konsekvensen af drikfældighed. Disse stakkels kvinder ser deres børn lidende, foragtede, misbrugte og nedværdiget. De ser dem grædende, skrigende på grund af deres forbindelse med deres fordrukne fædre, og selv spiritushandleren holder sig ikke fra at lægge hån til skade. Alt, - klæder, føde, bekvemmeligheder i hjemmet, selvrespekt, glæde og fred, - er opslugt og til sidst er selve livet praktisk taget udslukt, et offer for spiritushandleren. Men enhver detalje som følge af dette drikkeri er nøjagtig skrevet i Himlen hovedbog.    
Menigheder, som holder på medlemmer, der er knyttede til denne spiritushandel, gør sig ansvarlige for de affærer, der indtræffer som følge af handelen med stærke drikke. Drankeren har ingen kundskab om hvad han gør når han er under indflydelse af den vanvittige slurk, og dog ham der sælger det, til ham, der gør ham ansvarsløs, er beskyttet ved loven i hans gerning af ødelæggelse. Det er lovlig for ham at røve fra enken, den føde hun har brug for til at opretholde livet. Det er lovlig at det han gør, medfører sult på familien af hans offer, at sende hjæløse børn på gaderne for at tigge en mønt eller at bede om en bid brød. Dag efter dag, måned efter måned, år efter år, er disse skammelige scener gentaget, indtil samvittigheden af spiritushandleren er brædemærket ligesom med et rødglødende jern. Tåerne af lidende børn, de pinefulde råb af moderen tjener kun til at ophidse rom sælgeren. Han ved ikke og bekymrer sig heller ikke om, at Herren har et regnskab at gøre op med ham. Og selv om hans offer dør, rører det ikke hans hårde hjerte. Han har ikke givet agt på formaningen: "Enken eller den faderløse må I aldrig mishandle; hvis I mishandler dem og de råber om hjælp til mig, vil jeg visselig høre på deres klageråb og da vil min vrede blusse op og jeg vil slå eder ihjel med sværdet, så eders egne hustruer bliver enker og eders børn faderløse."    
Spiritushandleren vil ikke nøle med at indsamle gælden af drankeren, fra hans lidende familie, og vil tage selv det nødvendigste fra hjemmet til at betale spiritus regningen af den afdøde ægtemand og far. Hvad betyder det for ham om børnene af den døde sulter? Han ser på dem som lave og uvidende skabninger, der har været misbrugt, sparket, og nedværdiget og han bekymrer sig ikke for deres velfærd. Men den Gud der hersker i Himlene har ikke tabt synet af den første årsag eller den mindste effekt af den uudtrykkelige misere og fornedrelse, der er kommet på drankeren og hans familie. Himlens hovedbog indeholder et hvert emne af historien. Verden og kirken kan være enige om at lovprise manden, som har vækket appetitten og tilfredsstillet kravet, han har været med til at skabe; de kan se smilende til den, der har medvirket til at forsimple et menneske, der blev skabt i Guds billede, indtil dette billede faktisk er udslettet men Gud ser vredt til ham og indfører hans domfældelse i dødens bog. Verden kan have anerkendt, at den mand der har vundet rigdom ved at nedværdige den menneskelige sjæl, ved at lede ham ned trin for trin på vejen af skam og nedværdigelse; men Gud noterer det hele, og giver en retfærdig dom. Han kan af verden være regnet som en god forretningsmand, men Herren siger: "Ve ham, der bygger hus uden retfærd, sale uden ret, lader landsmand trælle for intet, ej giver ham løn, som siger: "Jeg bygger mig et rummeligt hus med luftige sale," som hugger sig vinduer ud, klæder væg med cedertræ og maler det rødt. Er du konge, fordi du brammer med cedertræ?"    
Netop denne mand yder måske store gaver til kirken. Men vil Gud modtage de penge, som er fravristet drankerens familie? De er plettet af sjæles blod og Guds forbandelse er over dem. Gud siger: "Thi jeg elsker ret, jeg, Herren, jeg hader forbryderisk rov." Kirken roser gavmildheden hos den, der skænker en sådan gave, men hvis menighedsmedlemmernes øjne var salvede med himmelsk øjensalve, ville de ikke kalde det gode for ondt og uretfærdighed for retfærdighed. Herren siger: "Hvad skal jeg med alle eders slagtofre? ..... Når I kommer at stedes for mit åsyn, hvo kræver da af jer, at min forgård trampes ned? Bring ej flere tomme afgrødeofre, vederstyggelig offer til mig!" "I trætter Herren med eders ord. Og I spørger: "Hvorved trætter vi?" Ved at sige: "Enhver, som gør ondt, er god i Herrens øjne: i dem har han behag; hvor er ellers dommens Gud?"  

29 05 1894 Review and Herald Lovgivning nødvendig for at få offentlig velfærd.*   
 Da den lovlærte spurgte Jesus, hvad skal han skal gøre for at arve evigt liv, sagde Mesteren til ham: "Hvad står der skrevet i loven, hvordan læser du?" Han svarede og sagde: "Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte og med hele din sjæl og med hele din styrke og med hele dit sind, og din næste som dig selv." Han sagde til ham: "Du har svaret rigtigt; gør dette, så skal du leve." For at modtage evigt liv, er det nødvendigt at elske Gud højest og vor næste som vor selv. Vi skal være vor broders vogter, ikke hans nedbryder. Vi skal ikke lede ham ind på falske stier. Herren Jesus har ofret sit eget liv, for at genoprette mennesket til sin første karkteroprejsning. Men Satan arbejder med alle mulige påfund, og bruger sine oplærte sammensvorne onde agenter til at drage mennesker bort fra lydighed mod Guds lov, og få dem til at overtræde ligesom han fik Adam til at overtræde i begyndelsen.    
Der er mennesker som har fået højt betroede stillinger, som selv har aflagt et højtideligt løfte for at arbejde for menneskers bedste, som er deres løfte utro, som ikke handler som sin broders vogter; men som overtræder principperne i Guds lov, og ikke elsker deres næste som sig selv. Lovgivere tillader bryggerier at blive oprettet over hele landet, og derved besmitte jorden, og forsyner værtshusene med det som de ved er et dødeligt onde. Værtshuse findes rundt om i alle større og mindre byer og stæder og indbyder den rejsende til at stoppe og vande sine heste ved trugene som er så behageligt, så muligt, og så komme ind og bruge sine penge på et glas giftig drik. Vandet i truget er en velsignelse for de tørstige heste, men hvilken forbandelse er brændevin ikke for mennesket som går ind og drikker. Den rejsende har sin forstand i behold, når han går på beværtningen og er i stand til at gå i oprejst stilling, men betragt ham, når han forlader den. Øjet har mistet sin glans. Evnen til at gå oprejst er forsvundet, han raver som skibet på havet. Hans forstandsevner er lammet, Guds billede er ødelagt. Den giftige, berusende drik har mærket ham. Han er slave af en fordærvet appetit; og hans brødre, i stedet for at komme til sin hjælp bryde ethvert åg, og lade den fortrykte gå fri, binde ham mere fast i hans lænker. De berøver hans hustru og børn hans penge, og de tager en venlig og medfølende fader og ægtemand fra dem, ved at udlevere ham et glas som gør ham til en sindssyg person. Med legeme og sjæl er han i trældom og kan ikke skelne mellem rigtigt og forkert. Værtshusholderen har ført flasken til sin næstes mund og under dens påvirkning er han nu opfyldt af grusomhed og mord og i sin afsindighed begår han faktisk mord.     
Han stilles for en jordisk domstol og de mænd, som har gjort denne handel lovlig, bliver nu tvunget til at tage sig af følgerne af deres eget værk. Ved lov gav de bevilling til al give denne mand en drik, som fra al være en fornuftig mand blev en afsindig mand og nu ser de sig nødsaget til at sende ham i fængsel og til galgen for hans forbrydelse. Hans hustru og børn efterlades i stor fattigdom og elendighed og til at blive forsørget af det samfund, de tilhører. Med sjæl og legeme er manden fortabt, udryddet fra Jorden og uden håb om Himmelen.    
Men der en højere ret end den på jorden, og i den ret behandles effekten for sagen, og det menneske som tager flasken til sin næstes løber er anklaget for synd mod ham som havde han begået mord mod den indflydelse der berøvet ham hans forstand. Sjæles blod findes på deres klæder som har legaliseret brændevinsdrikkeriet.    
De, der bukker under for drikkevanen, bliver så overstadige under påvirkningen af spiritus, at de er villige til at sælge deres forstand for et glas whisky. De holder ikke budet: "Du må ikke have andre guder end mig." Deres moral er så svækket, at de ikke har kraft til at modstå fristelsen og deres begær efter stærk drik er så voldsomt, at det fortrænger alle andre ønsker og de har ingen forståelse af, at Gud kræver, de skal elske ham af hele deres hjerte. De er regulære afgudsdyrkere, for alt, hvad der vender hengivenheden bort fra Skaberen, alt, hvad der svækker og forringer de moralske kræfter, raner hans trone og får den tjeneste, der tilkommer ham alene. Med al denne modbydelige afgudsdyrkelse bliver Satan tilbedt.     
Den, der sidder sent over vinen, spiller med Satan om livet. Det var ham, der gjorde onde mennesker til sine håndlangere, så de, der begynder vanedrikkeriet, kan blive gjort til drankere. Han har lagt sine planer sådan, at når hjernen bliver forvirret af alkohol, vil han gøre drankeren desperat og få ham til at begå en eller anden grusom forbrydelse. Den afgud, han har opstillet, så menneskene kan tilbede den, er opfyldt af urenhed og forbrydelse og tilbedelsen af denne afgud vil ødelægge både sjæl og legeme og den onde indflydelse vil brede sig til drankerens kone og børn. Drankerens slette tilbøjeligheder bliver overført til hans efterkommere og gennem dem til senere slægter.     
Men er det ikke mest landets ledende mænd, som er ansvarlige for de tiltagende forbrydelser, tendensen til dette farlige onde, som er resultatet af spiritushandelen? Er del ikke deres pligt og i deres magt at få fjernet delte farlige onde? Satan har lagt sine planer og holder råd sammen med lovgiverne; og de vedtager hans forslag og holder gennem lovbestemmelser en mangfoldighed af ondskab i gang, hvilket resulterer i så megen elendighed og forbrydelse afså forfærdelig en karakter, at ingen menneskelig pen kan beskrive det. Djævelske kræfter virker gennem menneskelige redskaber og mennesker bliver fristet til at give efter for appetitten, indtil de mister al selvkontrol. Hvis ikke synet af en fuld mand var så almindeligt, ville det vække almindelig forargelse og få spiritushandelen bragt til ophør. Men Satans magt har i den grad forhærdet hjerterne og forvansket dømmekraften, at man kan se på denne jammer, forbrydelse og fattigdom, der oversvømmer verden som følge af alkoholtrafikken og dog være ligegyldig.    
Når et skib lider skibbrud på kysten, og folk ser magtesløs efter hjælp, er de chokerede og har stor smerte. De taler om alle de midler hvorend de kunne have reddet dem som går fortabt; og efter at skibet er gået ned, og livene er gået tabt, prøver de stadig at tænke hvilke måder de kun have reddet de forligste på. Men der er et dårligt onde i vort land, som skal sanktioneres ved lov. Dag efter dag, måned efter måned, år efter år sætter Satan sine dødsfælder i vore samfund, ved vore døre, på gadehjørnerne, ja hvor som helst der er mulighed for at fange sjæle, så deres moralske kraft kan blive nedbrudt og Guds billede udslettet og de kan synke i fornedrelse dybt under de laverestående dyr. Sjæle kommer i fare og går til grunde og hvor er de virksomme kræfter, de beslutsomme anstrengelser fra de kristnes side til at hejse advarselssignalet, oplyse deres medmennesker og redde deres landsmænd fra at omkomme? Her tales ikke om at finde metoder til at redde dem, som er døde og fortabte, men om at påvirke dem, der endnu ikke er uden for rækkevidden af sympati og hjælp. Vi skal bringe disse sjæle som er skyldige og besmittede, til den sandhed at Jesu Kristi blod renser fra al synd.    
Skal sjæle altid kæmpe for sejr, og fristelsens døre er åbne for deres ansigter? Vil Satan altid finde agenter til at friste dem som har en svag moralsk kraft? Trukket i disse onde huler, vil han, som har besluttet sig for at drikke, ledes til at tage glasset igen, og efter det første nip af giften, finde at den gode standhaftighed overmandes og forsvinder? En smag for det sindssyge middel, og alle tanker for en lidende og sønderknust hustru er forgæves. Den demoraliserede fader bekymrer sig ikke længere for om hans børn er sultne eller nøgne. Ved at legalisere spiritushandelen sanktionerer loven, at en sjæl kommer i ulykke og hindrer standsningen af en trafik, som oversvømmer verden med elendighed. Lovgiverne bør overveje, om ikke det kan undgås at bringe disse menneskeliv, fysiske kræfter og åndsevner i fare. Er det nødvendigt sådan at ødelægge menneskers liv?     
Hvor mange frygtelige ulykker indtræffer ikke under påvirkningen af stærke drikke! Nogen på en vigtig jernbanestation havde ikke givet det rigtige signal, eller sendt en forkert besked. Så kom toget. Der skete en kollision, og hundredevis gik tabt. Da sagen belv undersøgt, fandt man ud af at en mand var beruset på sin post. En damper havet kom ud for en ulykke, og da det blev sporet frem til kilden fandt man at maskinmesteren var beruset, eller at kaptajnen havde taget for meget brændevin til maden. Hvor meget af denne tåbelige drik kan man nyde uden at bringe menneskeliv i fare? Kun ved helt at afstå fra stærke drikke. Man bør ikke lade sin hjerne blive forvirret af stærke drikke. Ingen berusende drikke bør indtages. Hvis der så indtræffer en ulykke, kan mænd på ansvarlige poster gøre deres yderste og derefter møde sagen med en vis tilfredsstillelse, hvad udfaldet så end vil blive.    
Hvert menneske bør erindre, at der påhviler det en hellig forpligtelse over for Gud til at gøre sit bedste for sine medskabninger. Man burde være yderst varsom med ikke at skabe lyst til stimulanser. Råder man venner og naboer til at drikke brandy for sundhedens skyld, står man i fare for at blive årsag til deres ødelæggelse. Jeg er blevet bekendt med mange tilfælde, hvor mænd og kvinder er kommet til at ligge under for drikkevanen som følge af et "godt" råd. Der er læger, som er ansvarlige for at have skabt mange drankere. Med kendskab til, hvad stærk drik kan gøre for den, der får smag derfor, har de alligevel påtaget sig ansvaret med at ordinere det til deres patienter. Havde de sluttet fra årsag til virkning, ville de have vidst, at stimulanser har samme virkning på hvert enkelt organ i legemet, som de har på hele mennesket. Hvilken undskyldning kan læger fremføre for den indflydelse, de har øvet, til at gøre fædre og mødre til drankere? Disse fædre og mødre overfører deres appetit til deres børn, og derved bevares ondet, og kriminalitet og elendigheden bliver større. Sådan sker det at vor verden fyldes med degeneration, armod og smerte. Således spredes uvidenhed og onder vidt omkring, og registreringer viser mere hunger, nøgenhed, ulykke og lovbrud.     
Alle tings ende er nær, og hvis dagene ikke blev forkortet, ville der ikke reddes noget kød; for synden er i overflod, og manges kærlighed bliver kold. Verden bliver ligesom Sodoma og Gomorra, ligesom verden før syndfloden, og frygtelige scenerier er foran os. Hvad vil der skrives om lovgiverne, når de læser disse? Dommen vil sættes, og bøgernes vil åbnes, og enhver vil dømmes efter tingene der står skrevet i bøgerne. Jesus siger: "Se, jeg kommer snart, og jeg har min løn med mig for at gengælde enhver, efter som hans gerning er." "Lovgivere og restauratører vasker måske deres hænder, ligesom Pilatus gjorde, men de bliver ikke rene for sjæles blod. Denne ceremoni med at vaske hænderne kan ikke rense dem, når de med deres indflydelse og magt har hjulpet mennesker til at blive drankere. De vil blive holdt ansvarlige for de millioner af dollars, som er blevet brugt på at ødelægge forbrugerne. Ingen kan være blind for spiritushandelens forfærdelige følger. Dagbladene viser, at den elendighed, fattigdom og forbrydelse, som er et resultat af denne trafik, ikke er kløgtigt opdigtede fabler og at hundredvis af mennesker bliver velhavende på den lille løn til dem, som de med deres skændige handel med drikkevarer sender i fortabelse. Gid der kunne rejses en offentlig stemning, som kunne gøre en ende på denne handel, lukke salonerne og give disse forrykte mennesker en chance for at tænke på de evige realiteter!  

11 09 1894 Review and Herald Studér bibelen for jer selv   
 Da Jesus gav formaningen, "I ransager skrifterne, fordi I mener i dem at have evigt liv; og det er dem, som vidner om mig" sad præsterne og rådsherrerne på Moses stol, og bekendte at give folk Guds bud; men det som var tydeligt for almindelige folk at kunne forstå klart, gjorde de mystisk og fejlfortolkede. Ved falske fortolkninger, havde det jødiske folk mistet den enkle, praktiske kundskab til Gud og hans sandhed. Budet at ransage indebar at de havde mistet noget, og at de måtte søge ihærdigt for at opdage det. Skriftens tydelige anvisninger, som åbenbarede Guds vilje, blev dækket til af mysterier og tradition, med falske pråver, falske teorier og påbud. Skrifterne var blevet fravristet til sjæles fordærvlese, og menneskeskabte prøver og formaninger var blevet sat i stedet for det tydelige "Så siger Herren." Jesus sagde til alle: Søg selv. Lad ingen være hjerne for jer, lad ingen gøre jeres tanker, jeres undersøgelser og jeres bøn. Dette er den instruktion vi behøver at tage til hjertet i dag. Mange af jer er overbevist om at Guds og Jesu Kristi riges dyrebare rigdomme er i den Bibel som I holder i jeres hænder. I ved at ingen jordiske rigdomme kan opnås, uden smerteudholdende anstrengelser. Hvordan kan I da forvente at forstå Guds ords rigdomme uden ar søge skrifterne ihærdigt?    
Det er godt og rigtigt at læse Bibelen; men her ender jeres pligt ikke; for I skal søge dens sider for jeres egen skyld. Kundskaben til Gud fås ikke uden mentale anstrengelser, uden bøn efter visdom så I må skille de rene frøkorn fra rajgræsset, hvorved mennesker og Satan for fordrejet sandhedens doktriner. Satan og hans forbund af menneskeagenter har dristet sig til at blande vildfarelsens rajgræs med sandhedens hvede. Vi bør ihærdigt søge de skjulte rigdomme, og søge visdom fra himlen for at kunne adskille menneskelige påfund fra guddommelige befalinger. Helligånden vil hjælpe den søgende til store og dyrebare sandheder som relaterer til genlsningensplanen. Jeg vil indprente alle med den kendsgerning at en tilfældig læsning af skriften ikke er nok. Vi må ransage, og dette betyder at gøre alt ordet har i sig. Ligesom minearbejderen ivrigt udforsker jorden for at opdage guldårer, ligeså skal I udforske Guds ord efter skjulte rigdomme, som Satan længe har søgt at skjule fra mennesker. Herren siger, "Nu har de erkendt, at alt, hvad du har givet mig, er fra dig." Joh 7, 17.    
Guds ord er sandhed og lys, og skal være en lygte for din ford, og lede ethvert skridt på vejen til portene til Guds stad. Det er af den grund at Satan har anstrengt sig så desperat for at forhindre stien, som er blevet banet for Herrens genløste at vandre på. I skal ikke tage jeres ideer med ind i bibelen, og gøre jderes meninger til et center som sandheden skal dreje sig omkring. I skal lægge jeres ideer til side ved ransagelsens dør, og med ydmygt, og underkuet hjerte, med selvet skjult i Kristus, med alvorlig bøn, er I i stand til at søge visdom fra Gud. I bør føle at I må kende Guds åbenbarede vilje, fordi det indebarer jeres personlige, evige velfærd. I bør ønske frem for alle ting, at I må kende Herrens vilje og veje. I bør ikke søge for at finde tekster i bibelen, som I kan underbygge jeres teorier; for Guds ord erklærer at det er at tvinge skriften til jeres eget fordærv. I må tømme jer selv for alle fordomme, og komme i bønnens ånd til ransagelsen af Guds Ord.    
Den store vildfarelse om den romerske kirke finder den kendsgerning at bibelen fortolkes i lyset af "fædrenes" meninger. Deres meninger betragtes som ufejlbarlige, og kirkens gejstligheder påstår at det er deres forret at få andre til at tro sådan som de gør, og bruge magt til at tvinge samvittigheden. Dem som ikke indviliger med dem, er erklærede kættere. Men Guds ord skal ikke fortolkes sådan. Det skal stå på sine egne evige værdier, og skal læses som Guds ord, og adlydes som Guds stemme, som erklærer hans vilje med folket. Begrnsede menneskers vilje og røst skal ikke fortolkes som Guds ord.    
Den velsignede bibel giver os en kundskab til den store frelsesplan og viser os hvordan hver enkelt kan få evigt liv. Hvem er bogens ophavsmand? - Jesus Kristus. Han er det Sande Vidne, og han siger til sine egne: "Jeg giver dem evigt liv; og de skal aldrig gå tabt, de skal heller aldrig tage dem ud af min hånd." Bibelen skal vise os Kristi vej, og i Kristus er det evige liv ågenbaret. Jesus sagde til Jøderne og dem som bressede sig omkring ham i de store skarer: "Søg skriften." Jøderne havde ordet i Det Gamle Testamente, men de havde blandet det så meget med menneskelige synspunkter, så dets sandheder var mystificerede, og Guds vilje med mennesket blev dækket til. Folkets religiøse ledere i denne tidsalder følger deres eksempel.     
Selvom jøderne havde Skrifterne, som vidnede om Kristus, var de ikke i stand til at skelne Kristus i Skrifterne; og selvom vi har Det Gamle og Det Nye Testamente, forvrider mennesker Skrifterne for at undgå deres sandheder; og i deres fortolkninger af Skrifterne, lærer de, ligesom farisæerne gjorde, menneskers normer og traditioner i stedet for Guds bud. På Kristi tid havde de religiøse ledere så længe præsenteret menneskelige ideer for folket, så Kristi lære var på alle måder modsat deres teorier og praksis. Hans bjergprædiken modsiger i virkeligheden de selvretfærdige skriftkloges og farisæernes lære. De fik således fremstillet Gud forkert, at de så ham som en hård dommer, uden at kunne have medlidenhed, barmhjertighed og kærlighed. De gav folket endeløse leveregler og traditioner som kom det fra Gud, skønt de ikke havde noget "så siger Herren" i deres autoritet. Selv om de bekendte at kende og tilbede den sande levende Gud, fremstillede de ham helt forkert, og Guds karakter, som blev repræsenteret i hans Søn, var som oprindelig borger, en ny gave til verden. Kristus gjorde alt for at feje Satans forkerte fremstillinger bort, så menneskers tillid til Guds kærlighed kan genoprettes. Han lærte mennesker at henvende sig til universets største Hersker ved det nye navn "Vor Fader." Dette navn angiver hans sande forhold til os, og når menneskelæber siger det i oprigtighed, er det musik i Guds ører. Kristus leder os til Guds trone ved en ny og levende vej, for at vise ham for os i hans faderlige kærlighed.    
I symbolernes og ofrenes system, var skyggen af Guds Søn, og alligevel så jøderne ikke "Guds lam der bærer alverdens synd bort" i Kristus. De så ikke værdien af den skat Gud havde givet verden med hans Søn som gave. Ingen gave kan gives som måler sig med Guds Søns gave, og enhver anden gave som mennesker tager imod flyder ud fra denne ikke målbare gave. Evigheden selv vil ikke kunne udtømme den skat, der er i Guds gave til verden.    
Guds enbårne søn skal lære mennesker den godheden, barmhjertigheden og velgørenheden i Guds karakter. Han undervise mennesker i at betragte Gud som kilde til al forældres hengivenhed som gennemstrømmede generation efter generation, gennem menneskehjertets kanal. Den medynk, den medlidenhed, og kærlighed som er blevet vist ved forældre til deres børn kan ikke sammenlignes med det ubegrænsede kærlighedshjertes ømhed og medfølelse. Guds kærlighed, udøves for sit folks lykke og frelses skyld. Herren sendte sin Søn til verden, så de ved tro på ham, kan betragte Gud i Kristus, og nærme sig den uendelige fader i hans Søns navn. Vi nærmer os Faderen gennem Herren vor Retfærdighed. (<i>konkluderes næste nummer</i>)  

9 10 1894 Review and Herald Konsekvenserne af Adams synd, en advarsel til mennesker   
 Gud er konge, han er høj og opløfte, og rækken af hans herlighed fylder templet. Gud skal frygtes, han alene skal tilbedes. Hans love er hellige, grundlag for hans regering i himlen og jorden. Hvor svag og tåbelig er den stillinger de begrænsede indstilling indtager ikke modstanderne af hans regering, idet de erklærer at loven fra regeringsmanden over alle intelligensvæsener er ophævet. Hvem lægger disse ord i menneskenes mund? Det er visselig ikke ham som er mægtig til rådgive, for Gud vil aldrig modarbejde sig selv.    
Herrens frygt er visdoms begyndelse." "Herrens forskrifter er rette, glæder hjertet, Herrens bud er purt, giver øjet glans, Herrens frygt er ren, varer evigt, Herrens lovbud er sandhed, rette til hobe, kostelige fremfor guld, ja fint guld i mængde, søde fremfor honning og kubens saft. Din tjener tager og vare på dem; at holde dem lønner sig rigt." En ulydighedshandling imod Guds lov fra det ansvarlige menneskes side, kan ikke opvejes med al den ære som denne verdens riger kan give. Alligevel vil Satn give hans mest forlokkende fristelser, og bruge han mest bedrageriske argumenter for at overtale mennesker til sætte Guds bud ud af kraft. Vor eneste sikkerhed er at følge Kristi eksempel, og møde fristeren med, "Der står skrevet."    
Det vil være visdom fra vor side at studere Kristi fristelser i ørknene, og søge med ydmygt og brødebetynget hjerte at forsøge at forstå deres vigtighed, og lære deres bitydning for os som enkeltpersoner. Det er ikke sikkert for os at gå i kamp med Satan, eller blive ved med at se fordelene vi får ud af at give efter for hans fristelser. Synd binder og bedrager i sin natur. Ulydighed mod Guds bud er for forfærdeligt at se et øjeblik. Synd betyder vanære og ulykke for enhver sjæl, der giever efter for overtrædelse af Guds hellige lov, som er uforanderlig.    
Selvom konsekvenserne og straffen for overtrædelse af Guds lov, er blevet vist klart i sandhedens ord, så forsøger mange at være illoyale mod himlens Gud, og underviser deres børn og verden i det hele taget, både ved forskrift eksempel, at guds lov ikke længere er bindende for menneskeslægten. Derved afskærer de omstrejfende sjæle fra retfærdighedens store moralstandard. I den nærmeste fremtid vil det demonstreres at det vil være bedre at aldrig være født end at være overtræder af Guds hellige lov; for ulydighed betyder vanære og ulykke. Lys præsenteres fra skrifterne ud fra dette livsvigtige spørgsmål, og dem som ikke giver agt på lyset vil ikke lide de fatale konsekvenser af deres ligegyldighed over for det himmelske budskab.    
Gud har fundet det rigtigt at bringe sit hellige ord klart om konsekvenerne af Adams synd, som åbnede veernes flodport over vor verden, så mennesker kan advares til at ikke gøre som Adam gjorde. Syndens straf er døden; og lytte til Satans bedrageriske fristelser, vove sig ind på overtrædelsens sti, bringer sjælen i fare. Vi skal ikke følge menneskers ord, uanset hvor vise de viser sig at være, medmindre deres vidnesbyrd er i harmoni med et "så siger Herren." Fristelser vil komme til os i den mest forførende iklædning, men det er til fare for os selv, at vi vender os fra det tydelige Guds bud, for at menneskers påstande. At følge Herrens ord, omfavne sandhed, vil sige at bære korset og fornægte selvet. Idet I ser lyset, så vandre i lyset. Lad en højtidelig uforanderlig målsætning tage dig i besiddelse, og beslutte dig i Guds styrke og nåde, at du herfra vil leve for ham, og ingen jordiske hensyn skal overtale dig til at fornægte tibudlovens hellige bud, og derved fornægte din Frelser og din Gud. Søg jeres råd hos Gud, og du vil finde at lydighed mod hans bud er retfærdighedens sti, som "skinner mere og mere til den fuldkomne dag."    
Det første skridt på lydighedens sti er at overgiven viljen til Gud. Dette kan virke som en vanskelig ting at gøre; for Satan vil komme med alle mulige indvendinger, og vil fremstille vanskeligheder, og forstørre vanskelighederne for sindet; men tage det første skridt, og det næste skridt på fremskridtets sti vil være nemmere. Fremskridtets stige må bestiges trin for trin, men Gud er oven over stien, og hans herlighed vil oplyse hvert skridt fremad. Troens og selvfornægtelsens sti, er en opadgående sti; dets vej er mod himlen, og idet du går fremad, er de vildfarende skyer med tvivl og ondskab bagved.    
Ingen behøver at forblændes af noget bedrag. Han som gør Guds ord til vejleder og rådgiver, vil ikke lytte til nogen stemme som vil få ham til at tage menneskets ord i stedet for dette ord, vil altid bo sikkert. Lad ham bringe principperne i Guds lov ind i hans liv, for at ordne og styre hans adfærd, og hans liv vil blive en succes. Han vil gribe retfærdigheden i Kristi tro, og få del i guddommelig natur, vil således blive den guddommelige lovs gører.    
Intet andet end villig lydighed fra deres side som bekender at elske Gud, er antagelig i hans øjne. Han har givet enhver mand sit arbejde; men det arbejde er på ingen måde sådan at arbejderen behøver at udvise nogen form for respektløshed for kravene i Guds lov. Visdommen og æren fra ethvert menneskes liv skal gøre Guds veje og vilje til hans vilje og veje, og enhver som tager denne kurs, som fører bort fra lydighed mod Guds lov vil møde skuffelser for hans planer, fejl i hans liv, og vil tabe sin sjæl til sidst. Hvem kan tillade sig at gøre sådan? Der er ingen mere katastrofal vanvid i verden som at lede mennesker til oprør imod Gud. Nu skal vi afgøre vor skæbne for både tid og evighed.    
Gud har givet os nok af tid så det kan blive tydeligt om vi vil være loyale og lydige børn der er lydige over for hans bud, forordninger, og hans love, eller om vi vil fastholde at følge en ulydigheds vej, og vise os selv som uværdigt til evigt liv. Dem som er gørere af Kristi ord, vil have deres navne skrevet i livets Lams bog; men dem som ikke adlyder Guds lov efter det lys der er kommet til dem fra de hellige skrifter, vil blive skrevet iblandt dem, hvis skæbne er fortabelse. For dem som vælger at følge menneskers traditioner, og er villig til at vendes fra Guds sandhed til fabler, og som oplærer sig selv til at vandre bort fra Guds buds stier, og ikke lytter til Guds lov, men tager frugtesløse undskyldninger op opfundet af mennesker til at fortsætte i ulydighed, vil ikke lytte til Guds røst i de himmelske sale, og vil bringe oprør anden gang i himlen. Når Faderen taler, hører de ham ikke; men deres ører er åbne til at høre Guds og menneskers fjendes antydninger.     
Gud har ventet længe og han venter stadig på, at de væsener, som tilhører ham både i kraft af skabelsen og genløsningen, skal høre hans stemme og adlyde ham som hans kære, lydige børn, hvis ønske det er at stå tæt ved hans side og lade hans ansigts lys skinne på dem. Vi skal bringe den tredje engels budskab ud til verden og advare mennesker mod at tilbede dyret og dets billede og lede dem til at træde ind blandt dem, der "holder fast ved Guds bud og troen på Jesus." Gud har ikke åbenbaret noget om timen da budskabet ikke længere skal lyde og nådetiden skal ophøre. Det som er åbenbaret, gælder for os og vore børn, men vi må ikke forsøge at finde ud af det som hører Herren til og som han ikke har åbenbaret. Vi må våge, virke og vente og hele tiden arbejde for at frelse dem som er ved at gå fortabt. Vi må stadig vandre i Jesu fodspor, være gode husholdere, arbejde som han arbejdede og dele hans gode nådegaver med andre. Satan vil altid være rede til at give alle som ikke dagligt lærer af Jesus, et særskilt budskab som han selv har fabrikeret, for at sandheden for denne tid skal blive uden virkning.    
Der er kommet breve til mig, hvor jeg bliver spurgt, om jeg har særligt lys om hvornår prøvetiden vil afslutte; og jeg vil svar at jeg kun har dette budskab at frembære, at det nu er tid at arbejde hvor dagen bliver sen, for natten kommer hvor ingen kan arbejde. Nu, præcis nu, er det tid for os at være på vagt, arbejde og vente. Herrens ord åbenbarer det faktum at alle tings ende er nær, og at dets vidnesbyrd må besluttes, da det er nødvendig for enhver sjæl at få sandheden plantet ind i hjertet, så den vil styre livet og hellige karakteren. Herrens ånd virker for at tage det inspirerede Ord som sandhed og indprente det i sjælen, så at Kristi bekendende efterfølgere vil få en hellig og indviet glæde, og de er i stand til at bibringe andre med den. Det rette tidspunkt for os at arbejde er nu, lige nu, når dagen bliver sen. Men ingen har fået pålagt at ransage skrifterne for at finde, om muligt, hvornår prøvetiden afslutter. Gud har ikke et sådant budskab til nogen menneskelæber. Han vil ikke have nogen mennesketunge til at erklære det som han har skjult i Sine hemmelige rådssamlinger.    
Vi er medarbejdere sammen med Gud, og følger Jesu læremetoder. Vi skal have travlt, og betynges med det sidste nådesbudskab til en fortabt verden. Vi skal have sandheden indpodet i hjertet og lære andre den, således som den er i Jesus. Verden er inde i en meget alvorlig periode. Mennesker afgør deres evige skæbne. Satan og hans engle pønser ustandselig på at sætte Guds lov ud af kraft og derved trælbinde menneskesjæle i syndens snarer. Mørket, som skjuler jorden, bliver tættere, men de, der vandrer ydmygt med deres Gud, har intet at frygte. Ingen andre end Kristus kan frelse en eneste sjæl. Men hvem er villig til at medarbejdere sammen med Kristus? Vi skal se langt mere blive gjort i verden, end nogen sinde er blevet gjort. Årsagen til at der er ikke er blevet udrettet mere i fortiden, er at mennesker har holdt så fast på sig selv, og har tænkt at de kunne gøre nogle store ting. Satan har fristet dem fordi de har nok i sig selv.     
Sandheden må forkyndes i sin renhed; for menneskers spekulationer og anelser og pralende veltalenhed, vil ikke tælle noget i disse dage. Hvad vi må have er den omvendende og forvandlende Åndens kraft fra Gud på liv og karakter, og vi må blive som små børn. Herren siger til sine medarbejdere: "Et nyt hjerte vil jeg give jer." Oh, hvilket arbejde må kunne udrettes hvis enhver som prøver at fremholde livets ord, vil gøre det i oprigtighed og sandhed, har lært og fortsætter med at lære af Jesus! Hvilket arbejde kan udrettes hvis sandhedens lærer vidste hvordan selvet skjules i Jesus, så at Kristus og selvet må vise sig! Oh om alle, der bekender Kristi navn vil drage deres sjæle ud efter Gud, med et inderligt ønske om at de må fyldes med Helligånden.    
Hele hjertet skal gives til Gud, ellers vil Guds sandhed ikke have en helliggørende virkning på liv og karakter. Men det er et sørgeligt faktum at mange som bekender Kristi navn aldrig har givet deres hjerter til ham i enkelthed. De har aldrig erfaret brødebetyngelsen af fuldstændig overgivelse til kristendommens krav, og konsekvensen er at sandhedens forvandlende kraft ikke er i deres liv; den dybe og blødgørende indflydelse fra Kristi kærlighed viser sig ikke liv og karakter. Men hvilket arbejde må der ikke gøres at give Guds hjord føde, hvis underhyrderne var korsfæstet med Kristus, og levede med Gud for at samarbejde med flokkens Overhyrde! Kristus kalder på mænd ti at arbejde ligesom han arbejdede. Der er behov for et inderligere, kraftigere og mere indtrængende vidnesbyrd om sandhedens magt, som den kommer til udtryk i den praktiske gudsfrygt hos dem, der bekender sig til at tro på den. Frelserens kærlighed i sjælen vil lede til afgjort forandring i den måde som medarbejderne arbejder for de sjæle på, der er ved at gå tabt. Når sandheden tager sjælens befæstning i besiddelse, er Kristus på hjertes trone, og menneskeagenten kan sige: "Jeg er korsfæstet med Kristus, jeg lever ikke; men ikke jeg, men Kristus lever i mig; og det liv som jeg nu lever i kødet lever jeg ved tro på Guds Søn, som elskede mig, og gav sig selv for mig."  

13 11 1894 Review and Herald Bring Herren gaver og takofre   
 Herren meddeler sin velsignelse og viser sin kærlighed til menneskenes børn. "Han lader sin sol stå op både over onde og gode og lader det regne både over retfærdige og uretfærdige." Matt. 5, 45. Men hvor er man sparsom med sin tak til Gud, og hvor lyder hans pris sjældent fra menenskers læber. Hvor findes der få, som taler om hans barmhjertighed og takker for hans miskundhed mod menneskenes børn. Hvor er der mange familie, som ikke regner det for noget værd at kende Gud. Forældre og børn er omgivet af Herrens velsignelser og forsynet med timelige fornødenheder, men de modtager dem ikke som betroet gods og betragter sig ikke som husholdere over Kristi nåde. De gengælder ikke Guds gavmildhed ved at give Herren noget af det betroede gods tilbage i form af tiende, gaver og offerydelser for således at anerkende deres afhængighed af Gud og takke ham for hans underfulde miskundhed imod dem. Ethvert jordisk ønske bliver måske opfyldt, og dog går menneskene videre som de utaknemmelige spedalske, der var blevet renset og helbredt for deres afskyelige sygdom. Kristus havde givet disse spedalske sundheden tilbage, og de legemsdele, som havde været angrebet af sygdommen, blev helbredt, men kun én vendte tilbage og gav Gud ære, da han så, at han var helbredt. Kristus spurgte: "Var der ikke ti, der blev renset? hvor er de ni?" Luk. 17, 17.    
Hvorfor forkynder hver omvendt sjæl ikke Herrens pris? Hvad er grunden til, at de, der til stadighed er genstand for Guds nådesbevisninger, ikke viser mere tilbøjelighed til at give udtryk for deres taknemmelighed? Hvorfor er hjertet ikke rent og opfyldt af tak til Gud? David siger: "Jeg vil love Herren til hver en tid, hans pris skal stadig fylde min mund; min sjæl skal rose sig af Herren, de ydmyge skal han give det og glæde sig. Hylder Herren i fællig med mig, lad os sammen ophøje hans navn!" "Giv Herren, I folkeslags slægter, giv Herren ære og pris, giv Herren hans navns ære, . . . tilbed Herren i helligt skrud!" "Jeg vil takke Herren af hele mit hjerte, kundgøre alle dine undere, glæde og fryde mig i dig, lovsynge dit navn, du Højeste" "Om Herrens nåde vil jeg for evigt synge, fra slægt til slægt med min mund forkynde din trofasthed." "Halleluja! Salig er den, der frygter Herren og ret har lyst til hans bud! Hans æt bliver mægtig på jord, den oprigtiges slægt velsignes." Sl. 34, 1-4; 96, 7-9; 9, 2. 3.; 89, 2; 112, 1.2.    
På grund af vort forhold til Gud og hverandre er vi forpligtede til at vidne om Guds nåde i erkendelse af den frelse, der blev erhvervet til os for så høj en pris. Gud har givet sin enbårne Søn, for at enhver, som tror på ham, ikke skal fortabes, men have evigt liv. Han har givet Helligånden til at oplyse, genføde og helliggøre sjælen. Og dette burde fremkalde lov og tak i hvert menneskes hjerte. Børn og unge bør opdrages til at lade Gud være den første i deres tanker; som små bække vil deres gaver og ofre da tilflyde Herrens skatkammer som en indtægtskilde. Men forældre har forsømt at oplære deres børn til at handle uegennyttigt. De har samarbejdet med fjenden ved at opdrage dem efter et forkert princip. Hele Himmelen ser på vore menigheder, på forældre og børn og spørger: "Var der ikke ti, der blev renset? Hvor er de ni?"    
Den lærdom, som er nedlagt i beretningen om de ti spedalske, bør vække et alvorlig ønske i hvert hjerte om at lade tak og pris træde i stedet for den nuværende utaknemmelighed. De mennesker, der bekender sig til at være Guds folk, bør ikke længer knurre og klage. Lad os tænke på den store Giver, fra hvem alle vore velsignelser kommer. Vi får føde og klæder og underhold, og burde vi ikke vænne os selv og vore børn til at vise vor himmelske Fader taknemmelighed ved at yde gaver og ofre til støtte for hans sag? Kristus gav sine disciple befalingen: "Gå ud i al verden og forkynd evangeliet for al skabningen!" Mark. 16, 15. Men hvordan skal denne gerning udføres? Den skal udføres ved samarbejde mellem menneskelige redskaber og himmelske fornuftsvæsener. Vi skal være Guds ivrige medarbejdere. Forældre skal opdrage, undervise og oplære deres børn sådan, at selvbeherskelse og selvfornægtelse bliver dem en vane. De bør altid foreholde dem deres pligt til at adlyde Guds ord og leve for at tjene Jesus. De bør undervise deres børn om de betimelige i at følge en enkel levevis til daglig og undgå kostbare klæder, dyre retter, dyre huse og dyre møbler. Betingelserne for, at vi kan opnå det evige liv, findes fremsat i følgende ord: "Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte . . , og din næste som dig selv." Luk. 10, 27.    
Forældre har ikke lært deres børn lovens forskrifter, således som Gud har befalet dem at gøre. De har opelsket egenkærlige vaner hos dem. De har lært dem at betragte deres fødselsdage og festdage som anledninger til at forvente gaver og følge verdens skik og brug. Disse anledninger, som skule tjene til at forøge kundskaben om Gud og vække taknemmelighed i hjertet for hans nåde og kærlighed, idet han har bevaret deres liv endnu et år, bliver tværtimod anvendt til selvbedrag og til at fornøje og forherlige børnene. Hvert øjeblik af deres liv er de blevet bevaret ved Guds kraft, og alligevel lærer forældre ikke deres børn at tænke på det og takke ham for hans nåde imod dem. Hvis børn og unge mennesker havde fået den rette opdragelse i denne tid af verdens historie, hvilken ære, lov og tak ville de da ikke have givet Gud! Hvilken indtægt af mindre gaver ville de små hænder da ikke have tilført hans forrådshus som takofre! Gud ville være blevet ihukommet i stedet for glemt.    
Forældre og børn bør ikke blot på en særlig måde erindre Herrens nådesbevisninger, når der er fødselsdag, men jul og nytår burde være lignende lejligheder, hvor hver familie tænkte på deres skaber og forløser I Stedet for at overøse mennesker med en sådan rigdom af gaver og foræringer burde agtelse, ære og taknemmelighed udvises mod Gud og gaver og offerydelser ledes gennem de guddommelige kanaler. Ville det ikke være Herren velbehageligt, om han blev ihukommet på denne måde? Hvor har Gud dog været glemt ved disse lejligheder! Netop når hans miskundhed burde have været erindret, er hans nåde blevet overset. Måtte beretningen om de utaknemmelige spedalske ikke være givet os forgæves! "Var der ikke ti, der blev renset? hvor er de ni?" Skal der ud af ti, som modtager Herrens store velgerninger, kun være én, der vender tilbage for at kaste sig ned for hans fødder og lovprise ham for hans barmhjertighed? Skal der købes gaver og gives penge ud til unødvendige ting og ikke vises forstand til at forvalte de af Gud betroede midler? Vil forældre drage ud fra verden og skille sig ud fra dens skikke? Lad dem adlyde Guds befaling og på forstandig måde opdrage og oplære de unge rigtigt i sand kundskab og visdom. De mænd, der vejledet af en stjerne på himmelen kom til Jerusalem fra det fjerne Østen for at bringe Jesusbarnet gaver: Gud, røgelse og myrra, blev kaldt vismænd. "Og se, stjernen, som de havde set i Østen, gik foran dem, indtil den kom og stod over det sted, hvor barnet var. Og da de så stjernen, fyldtes de af en meget stor glæde. Og de gik ind i huset og så barnet med dets moder Maria." Skønt Jesus var Himmelens Majestæt, blev han født under fattige kår, og hans vugge var en krybbe. Men vismændene "lukkede op for deres skatte og bragte det gaver: guld røgelse og myrra". Matt. 2,9-12.    
Når I har en festdag, så gør den til en fornøjelig og glæde dag for jeres børn, og gør den også til en glædesdag for de fattige og lidende. Lad ikke dagen gå uden at bringe Jesus taksigelse og takofre. Forældre og børn bør nu gøre alvorlige forsøg på at udnytte det gunstige øjeblik og indhente det forsømte. De bør følge en helt anden fremgangsmåde, end verden gør. Men skønsomhed kan der findes på mange ting, som koster meget mindre end de unødvendige gaver, vore børn og slægtningen ofte får foræret, og på den måde kan der vises opmærksomhed og skabes glæde i hjemmet. I kan give jeres børn en lærdom ved at forklare dem grunden til, at I har foretaget en forandring med hensyn til gavernes værdi, og sige dem, at I mener, at I hidtil har taget mere hensyn til deres ønske end til Guds ære. Sig til dem, at I har tænkt mere på jeres egen fornøjelse og deres tilfredsstillelse og på at følge verdens skik og brug ved at give gaver til dem, der ikke behøvede dem, end I har tænkt på at fremme Guds værk. Ligesom vismændene fordum må I bringe Gud jeres bedste gaver og med jeres ofre give ham bevis for, at I sætter pris på hans gave til en syndig verden. Led jeres børns tanker ind i nye, uselviske baner ved at opmuntre dem til at bringe Gud ofre, fordi han gav sine enbårne Søn. Lad børnenes gaver blive samlet i en æske. De himmelske væsener venter på at samarbejde med menneskelige redskaber under enhver form for godgørenhed, så der kan være midler i Herrens skatkammer og "mad i mit hus", siger Herren. Mal. 3,10.    
I dagene før syndfloden blev Gud ladt ude af betragtning. Menneskene fulgte deres egne hjerters tanker, indtil vold og grusomhed, selviskhed og selvophøjelse hørte til dagens orden. Herren udslettede jordens beboere med en vandflod, og han erklærer, at som det var i dagene før syndfloden, sådan skal det også være, når Menneskesønnen åbenbares. Vi lever umiddelbart før Herrens komme i himmelens skyer, og de, som vil undgå dommen over dem, der glemmer Gud, bør bestræbe sig på at øve gode gerninger. Gud, den store moralske regent, har en lov, som skal adlydes, og Guds engle er hans betjente, som er vidner til misdædernes handlinger og sætter oprørene under arrest. Overtræderne af Guds lov vil få en retfærdig straf, medmindre de gør bod for Himlens Majestæt og ved tro på Kristus viser lydighed, inden for det evigt bliver for sent.    
Et stort værk skal udføres ved menneskers hjælp, idet vi skal samarbejde med Gud i at lindre menneskelig lidelse. I Helligåndens kraft skal vi som trofaste, helhjertede arbejdere hævde sandhed og ret og stadig have Gud og hans ære i tanke. Vi må have en klar forståelse af, hvad vi skylder Gud for hans kærlighed, idet han gav menneskene sin Søn. Vi må give Gud vore gaver og Jesus vore takofre. Efterhånden som I opnår større erkendelse af jeres fejl, lad det så kendes, at I søger at gennemføre en grundig reform i overensstemmelse med jeres tro.    
Gud er i mange år blevet bedraget for tiende, gaver og offerydelser. Menneskene har glemt Gud, og uvidende om hans krav har de ladet deres gaver og offerydelser gå gennem forkerte kanaler. Forældre og børn bør ved selvfornægtelse vise verden, hvordan man bør hædre Kristi fødsel. Forældre behøver tålmodighed og moralsk styrke for i gudsfrygt at kunne gøre sig fri af verdslige skikke. Frygtelige ulykker er kommet over verden, fordi Gud er blevet glemt, og under den forestående højtid vil Satan få en stor høst af sjæle og en stor indkomst af midler ved at friste mennesker til at tilfredsstille deres uigenfødte hjerters begær. Mange sjæle vil blive ført ind på forkerte veje, hvorfra de aldrig vil vende tilbage. Der bør udfoldes alvorlige kristne bestræbelser for at indføre andre forhold, så de, der bekender sig til at være Guds folk, kan handle i overensstemmelse med hans plan og således ære Gud og være til velsignelse for menneskene.  

5 02 1895 Review and Herald Sejre igennem sejerherren. *   
 Kristus blev fristet af Satan på vor bekostning. Han så at det ikke var muligt for mennesker at overvinde den mægtige fjende, ved egen styrke, derfor kom han i sin person fra herlighedens sale, og bar den prøve som Adam ikke udholdt. Kristus modstod mangfoldige fristelser fra Satan for menneskenes skyld, og gennem hans navn var det muligt for mennesker at overvinde Satan på hans egen bekostning.    
Når vi er tyngede, når vi er knugede af fristelser, når det naturlige hjertes tilbøjeligheder og begæringer kæmper for at sejre, så burde vi i Jesu navn bestorme vor himmelske Fader med inderlig bøn og dette vil kalde os Kristus til hjælp, så vi ved hans almægtige og stærke hjælp kan vinde sejr og vise Satan bort fra os. Men vi burde ikke bilde os ind, at vi er trygge, når vi kun gør os svage anstrengelser for os selv. Kristi ord burde have vægt hos os: "Kæmp I for at komme igennem den snævre port; thi mange, siger jeg jer, skal søge at komme ind og ikke formå det." Luk 13,24.     
Vor fare stammer ikke fra verdens modstand, men den består i vort eget væsens tilbøjelighed til at slutte venskab med verden og efterligne deres eksempel, som ikke elsker Gud eller hans sandhed. At miste jordiske goder for sandhedens skyld, at tåle mange ulemper på grund af troskab mod vore grundsætninger, bringer os ikke i fare for at miste vor tro og vort håb; men vi er i fare for at lide tab, hvis vi lader os bedrage og besejre af Satans fristelser. Prøvelser vil virke til gavn for os, hvis vi modtager og tåler dem uden at knurre og de vil bidrage til at skille os fra kærlighed til verden og bringe os til mere helt og fuldt at stole på Gud.     
Kun hos Gud findes der hjælp for os. Vi bør ikke smigre os med, at vi i os selv har nogen kraft eller visdom, for vor kraft er svaghed og vor bedømmelse tåbelighed. Kristus overvandt fjenden for vor skyld, fordi han havde medynk med vor svaghed og vidste, at vi ville blive besejret og gå til grunde, hvis han ikke kom os til hjælp. Han iførte sin guddommelighed menneskeskikkelse og blev således i stand til at nå mennesker med sin menneskelige hånd, mens han med sin guddomshånd holdt fast ved den Almægtiges trone. Kristi offer højner og forædler menneskeslægten og ved Kristi navn og nåde er det blevet muligt for mennesker at overvinde den nedværdigelse, vort fald forårsagede og ved Kristi ophøjede, guddommelige egenskaber blive knyttet til den Almægtige. Det er farligt for os at tro at vi ved nemme eller almindelige anstrengelser kan vinde den evige løn. Lad os betragte, hvor meget det kostede vor frelser at holde ud i kampen for vor skyld mod den listige, ondskabsfulde fjende ude i ørkenen. Satan vidste, at alt afhang af, om det lykkedes ham at overvinde Kristus med sine mangfoldige fristelser. Satan vidste, at frelsesplanen ville blive gennemført, at hans magt ville blive berøvet ham og at hans undergang ville være vis, dersom Kristus udholdt den prøve, som Adam ikke formåede at bestå. Satans fristelser var et effektivt middel til at svække menneskets natur, for mennesket kunne ikke holde stand mod deres mægtige indflydelse. Men på menneskets vegne og som menneskets talsmand holdt Kristus ud i den svære kamp, idet han helt og fuldt støttede sig til Guds kraft for at kunne blive et fuldkomment eksempel for os. Der er håb for mennesket .     
Der er håb for mennesket. Jesus siger: "Den, der sejrer, ham vil jeg lade sidde sammen med mig på min trone, ligesom også jeg har sejret og taget sæde hos min Fader på hans trone." Det står til os at sejre, ligesom Kristus sejrede. Han fastede fyrretyve dage og led sultens bitre kvaler. For vor skyld led Kristus langt mere, end vi kan fatte og forstå og vi burde for vort eget vedkommende være glade for vore prøver og lidelser for Kristi skyld for at kunne sejre, ligesom Kristus sejrede og blive ophøjet til vor forløsers trone. Lad os tænke over vore dyrebare Frelsers liv og lidelser for vor skyld, og huske på at hvis vi ikke vil udholde trængsler, slid, og kampe, hvis vi ikke er villig i at få del i Kristi lidelser, vil vi findes uværdige til at se på hans trone.     
Vi har alt at vinde i striden med vor mægtige fjende og vi tør ikke et øjeblik vove at give efter for hans fristelser. Vi ved, at det ikke er muligt for os at sejre i vor egen kraft; men ligesom Kristus ydmygede sig selv og påtog sig vor natur, kender han også vort behov og har selv udholdt de største fristelser, som mennesker kan blive udsat for; han har besejret fjenden ved at modstå hans tilskyndelser, for at vi kan lære, hvorledes vi kan blive sejrvindere. Han var iklædt et legeme ligesom vort og led i enhver henseende, som mennesket må lide, ja, endda meget mere. Det vil aldrig blive krævet af os, at vi skal lide, som Kristus led, for det var ikke et menneskes synder, der blev lagt på Kristus, men hele verdens. Han talte ydmygelse, skændsel, lidelse og død, for at vi ved at følge hans eksempel kan arve alle ting.     
Kristus er vort forbillede, det fuldkomne og hellige eksempel, der er givet os til efterfølgelse. Vi kan aldrig opnå at blive forbilledet lig, men vi må efterligne det, så vidt det står i vor magt. Når vi falder og i hjælpeløs fortvivlelse begriber syndens syndighed, når vi ydmyger os for Gud og vor sjæl plages af sand anger, når vi opsender brændende bønner til Gud i Kristi navn, vil vi lige så sikkert blive modtaget af Faderen, som vi af et ærligt hjerte helt overgiver os selv til Gud, I vor inderste sjæl burde vi forstå, at alle vore bestræbelser, når de kun stammer fra os selv, er ganske værdiløse, for det er kun ved sejrherrens navn og kraft, at vi kan vinde sejr.     
Hvis vi tror på Jesu navns magt og opsender vor bøn til Gud i hans navn, vil vi aldrig blive vist bort. Herren siger: "Jeg ser hen til den arme, til den, som har en sønderknust Ånd, og den, som bæver for mit ord." Salmisten siger: "Han vender sig til de hjælpeløses bøn, lader ej deres bøn uænset." Vor hjælp kommer fra Gud, som har alting i sin hånd, Vor fred er i forvisningen om, at hans kærlighed gælder os, Hvis vi i troen holder fast ved denne forvisning, har vi vundet alt, men hvis vi mister denne forvisning, har vi tabt alt. Når vi overgiver Gud alt, hvad vi har og er, men kommer i vanskelige og farlige situationer, hvor vi møder Satan, bør vi huske på, at vi kan vinde sejr over fjenden ved den store sejrherres navn og kraft. Hver eneste engel ville få befaling til at komme os til hjælp, når vi sådan stoler på Kristus, hellere end at vi skulle blive overladt til at lide nederlag. Men vi må ikke vente at vinde sejr uden lidelse, for Jesus led, da han sejrede for os. Når vi lider i hans navn, når det kræves af os, at vi skal fornægte os selv og holde os borte fra dem, der elsker fornøjelser, bør vi ikke knurre, men snarere glæde os over, at vi i en meget ringe grad får lov at få del med Kristus i den prøvelse, selvfornægtelse og lidelse, som vor Herre talte for vor skyld, for at vi måtte opnå evig frelse:     
Intet kan være mere hjælpeløst, intet kan være mere afhængigt, end den sjæl, som føler sin egen intethed og sætter sin lid til frelsen ved en korsfæstet og opstanden frelser. En kristens liv er præget af kamp, af bestandig strid. Det er en kamp og en march mod målet. Men hver eneste lydighedshandling over for Kristus, enhver selvfomægtelse for hans skyld, enhver prøvelse, der er udholdt, hver sejr, der er vundet over fristelser, er et skridt fremad på vejen til den endelige sejrs herlighed. Hvis vi har Kristus til vejleder, vil han føre os trygt hen ad den snævre vej. Vejen er måske ujævn og tornefuld; opstigningen er måske stejl og farlig; der er måske afgrunde både til højre og venstre; vi skal måske døje besværligheder på vor færd; når vi føler os svage, må vi dog kæmpe; når vi er modløse, bliver vi opfordret til at håbe; men med Kristus som vejleder farer vi ikke vild på vejen til det evige liv, det vil ikke mislykkes for os at nå trygt i havn til sidst. Kristus har selv gået den knudrede vej foran os og har jævnet stien for vore fødder. Fromhedens snævre vej, den vej, Herrens genløste skal vandre, får lys fra ham, som er verdens lys. Når vi følger i hans fodspor, vil hans lys skinne over os og når vi genspejler det lys, vi låner fra Kristi herlighed, vil stien blive lysere og lysere, indtil højlys dag.     
I begyndelsen kan vi måske mene, det ville være tiltalende at dyrke stolthed og verdslig ærgerrighed, men det ender i smerte og sorg. Selviske planer giver måske smigrende løfter og lokker med håbet om fornøjelser, men vi vil opdage, at vor lykke er forgiftet og vort liv gjort bittert ved forhåbninger, der har os selv til midtpunkt. Når vi følger Kristus, er vi trygge, for han vil ikke tillade mørkets magter at krumme et hår på vort hoved. Han vil bevare det, som er betroet til hans omsorg og ved ham, som elskede os, skal vi mere end sejre.  

12 03 1895 Review and Herald Sand visdom er fuld af barmhjertighed   
 "Er der nogen viis og forstandig iblandt jer, så skal han ved sin gode færd lade det komme frem i gerning med visdommens sagtmodighed. Men huser I bitter misundelse og egennytte i jeres hjerter, så ros jer ikke løgnagtigt på trods af sandheden!" Hvad vil det sige at rose sig løgnagtigt på trods af sandheden? Det er at bekende sig til at tro sandheden, medens ånd, ord og vandel ikke repræsenterer Kristus men Satan. At være sortseer, at være utålmodig og udvise uforsonlig ånd er at lyve imod sandheden, mens kærlighed, tålmodighed og langmodighed er i overensstemmelse med sandhedens principper. Sandheden er altid ren, altid venlig og udsender en himmelsk villighed ublandet med selviskhed.    
Hvis der er nogen i menigheden som ønsker at være en lærer, som tror at han er blevet kaldt til at instruere andre, så lad ham vise at han egner sig til den position, ikke kun ved bekendelse, ikke ved hans prædikener alene, men ved hans ånd og liv. Lad ham ikke udsvælge sig i onde tanker, lad ham ikke tillade rygter, eller give en irettesættelsestale til andre medens han ikke erfarer om anklagen er sand eller falsk. Lad ham vise en god omgang med andre i sine gerninger, med visdommens sagtmodighed.    
Dem som har det godt med at kritisere deres brødre, gør det klart at de indbilder sig selv i deres overmådelige visdom, fordi de ser træk på deres karakter som andre ikke får set; men "Den "visdom" kommer ikke ovenfra, men er jordisk, sjælelig, og stammer fra de onde ånder. Thi hvor der er misundelse og egennytte, der er forvirring og alt, hvad ondt er. Men visdommen ovenfra er først og fremmest ren, dernæst fredselskende, mild, hensynsfuld, fyldt med barmhjertighed og gode frugter, fri for partiskhed og hykleri. Og retfærdighed er frugt af en sæd, der sås i fred til gavn for dem, som stifter fred." Apostlen har givet os en beskrive af frugterne af ren og ubesmittet religion, og har også skildret karakteren af de visdommens frugtre som ikke kommer ovenfra. Mine kære brødre og søstre, vil I tænke over disse sandheder, intet er så modsat i karakter og tendens, og afgøre hvad du dyrker på. Måtte Herren åbne vore folks øjne for at se klart hvilken side de står på. Gode frugter er uden partiskhed og uden hykleri.    
Når Kristi nåde er i hjertet, vil øm medlidenhed vises sig hos hinanden, og venlighedens ord og gerninger vil ske, ikke blot for de få som roser dig højt og hjælper dig, men for dem som Kristus døde for. Fredens høst viser sig i fred hos dem, som udvirker fred. Kristus kender den ånd vi gemmer på; for det trofaste Vidne siger: "Jeg kender dine gerninger." Hjertets tanker er ikke skjult for ham, og ved vore ord og gerninger skal vi dømmes på den store dag. Gud vil ikke forsvare os hvis vi udviser en hård og fordømmende ånd, hvad enten det er mod vor egne brødre eller mod dem som ikke er af vor tro. Dem som gør dette viser sig at have iver for sandheden, men det er ikke efter kundskaben. At være uvenlig, at fordømme andre, at dømme hårdt og strengt, at nære onde tanker er ikke resultatet af den visdom, som kommer ovenfra, er det sikre bevis på en uhellig ærgerrighed, efter den orden som skabte Jesu domfældelse.     
Den kristnes sprog må være mildt og forsigtigt, for hans hellige tro kræver, at han åbenbarer Kristus for verden, Alle; der bor i Kristus, vil vise den samme venlige, tilgivende ånd, som kendetegnede hans liv. Deres gerninger vil være drevet af fromhed, retfærdighed og renhed. De vil besidde visdommens ydmyghed og udøve Jesu nåde. De vil være villige og parate til at tilgive, søge alvorligt på at få fred med deres brødre De vil vise den ånd som de ønsker der skal udøves imod dem, ved deres Himmelske Fader. Fjenden har arbejdet på at få kontrol over manges tanker og kærlighed, som hævder at blive ledt af sandhedens Ånd. Mange gemmer på uvenlige tanker, ondskab, og onde hensigter, og stolthed, og udviser en hæftighed som leder til at gøre det samme som de onde gør. De har en kærlighed til autoritet, et ønske om forrang, en længsel efter godt omdømme, en tilbøjelighed til at kritisere og hakke ned på andre, og de indpakker sig i skinhellige klæder, kalder deres uhellig ærgerrige iver for sandheden.    
Han som åbner sit hjerte for fjendens antydninger, gør sig onde mistanker, og gemmer på jalosi, misforstår ofte denne ondsindet, kalder det for særlig forudseenhed, skarpsindighed eller kunne opdage skylden og favne andres onde motiver. Han mener det er en dyrebar gave som er blevet forundt ham; og han drager bort fra de brødre som han burde være i harmoni med; han sætter sig på dommersædet, og lukker sit hjerte for ham som han tror er i vildfarelse, som om han selv hævet over fristelse. Jesus adskiller sig fra ham, og lader ham vandre i gnisterne af hans egen optænding. Lad ingen iblandt jer forherlige sig imod sandheden ved at erklære at denne at denne ånd er nødvendig for at behandle fejlende og så i forsvar for sandheden. En sådan visdom har mange beundrere, men den er meget bedragerisk og skadelig. Den kommer ikke ovenfra, men er frugten af et fordærvet hjerte. Dens ophavsmand er Satan selv. Lad ingen de andre anklagere tage æren for skarpsindighed; for derved iklæder han sig Satans egenskaber med retfærdighedens klæder. Jeg kalder jer mine brødre at rense jeres sjælstempel med alle de ting som er urene; for de er bitterhedens rødder.    
Hvor sand er ikke apostlens ord: "Hvor der er misundelse og egennytte, der er forvirring og alt, hvad ondt er." En person i en institution eller i en menighed, som løsner op for uvenlige tanker, ved at tale ondt om brødre, kan oprøre de værste lidenskaber I menneskehjertet, og sprede en surdej af ondskab, som vil virke i alle der kommer i forbindelse med ham. På den måde vinder retfærdighedens fjende sejer, og resultatet af hans arbejde gør ingen indvirkning på Frelserens bøn, når Han beder at Hans disciple bliver ét, ligesom Han er ét med Faderen.    
Når mænd og kvinder som bekender Kristi navn er forblindet af fejlagtige ideer om hvad kristen karakter er, udsættes de stadig for det onde som eksisterer i deres egne hjerter, og gemmer på en sådan uvenlighed, så mange fordomme og megen bitterhed, at Kristus lukkes ude, og Satan tager hjertets trone i besiddelse. Så vil Djævlen og hans engle juble. Den visdom som er ovenfra leder ikke til så onde resultater. Det er Kristi visdom, - " først og fremmest ren, dernæst fredselskende, mild, hensynsfuld, fyldt med barmhjertighed og gode frugter." Dem som viser disse frugter har sat sig selv på Guds side; deres vilje er Kristi vilje. De tror Guds ord, og adlyder dens tydelige påbud. De tror ikke deres følelser, de sætter heller ikke deres egne meninger over andres. De sætter andre højere end dem selv. De bestræber ikke sig hårdnakket på at nå deres egne mål, uanset den indflydelse deres planer vil få på andre sjæle, som er dyrebare i Guds øjne. For at få fred og enhed på vore sintitutioner og i menigheden, må vore selviske idéer og ønskemål opofres. Ingen principper i den guddommelige sandhed må ofres på nogen måde, men vor egne nedarvede og opelske tendeser må ofte opgives. Intet menneske er fuldkomment, ingen uden mangler.    
Mine brødre og søstre som disse linjer skrives til, vil jeg spørge jer: Gemmer I på en ånd som er nem at bede om noget? Er det jeres sædvane at se på andres optræden i et rimeligt, og fornuftigt lys, undskylde dem for vildfarelser, at de må udøve sådan som I ønsker at blive undskyldt med? Eller bestræber I jer på at ophøje selvet, og gøre det synligt at jeres brødre og søstre begår fejl? Er I villig til at tilgive dem som I tror ikke har gjort det rigtige? Spørg jer selv hvad I ville have gjort såvel som hvad de har gjort, om i var i deres sted. Er I parat til at besvare Kristi bøn ved at opgive jeres vilje og underlægge sig hans, for at fred og harmoni kan fastholdes i menigheden?    
Jeg ved at dette ikke har været den ånd som alle har værnet om. Mange har i det hele taget har haft for let ved at tale nedsættende om andre og retfærdiggøre sig selv. De har forsvaret deres optræden selv om det var i direkte modsætning mod Guds ord, og deres selvretfærdige ord registreres imod dem i de himmelske optegnelsesbøger, hvor det står indtil de angrer og bekender deres onde handlinger.    
Sand visdom er fuld af barmhjertighed og gode frugter. Der er nok af fanatikere i verden som tror at alt der angår dem er fuldkommet, medens de leder efter sprækker i andres motiver og principper. Hvis du ser på disse ting som de er? Så længe I taler nedsættende om andre, er i ikke det som gud vil have jer til at være, eller hvad I skal være hvis I skal frelses i himlens rige. Guds omvendende kraft må komme ind i jeres hjerter og forvandle jeres karakter før I kan besmykke Kristi evangelium med et velordnet liv, og en gudfrygtig omgang. Så vil er ikke være slet tale, ingen onde tanker, ingen anklage af jeres brødre, intet skjult arbejde der ophøjer selv og nedgør andre. Kristus vil regere i jeres hjerter i tro. Jeres øjne og jeres tunge vil helliggøres, og jeres ørere vil nægte at lytte til onde efterretninger eller antydninger fra troende eller ikke-troende. Jeres sanser, jeres appetit og lidenskaber, vil altsammen være under Guds Ånds kontrol; de vil ikke overgives til Satans kontrol, så han kan bruge jeres medlemmer som uretfærdighedens instrumenter.    
Lad medlemmerne i enhver familie begynde at arbejde lige overfor deres egne huse. Lad dem ydmyge sig selv for Gud. Det ville være godt at få øje på en skyldoffer-kasse, og så hele husstanden taler uvenligt til hinanden eller udtrykke vredesord, og så lægge en vis sum penge i skyldofer-kassen. Dette vil få dem til at vogte sig mod onde ord, som virker skadende, ikke kun mod deres brødre, men mod dem selv. Ingen kan tæmme det uregerlige lem, tungen; men Gud vil gøre arbejdet for ham som kommer til Ham, med sønderbrudt hjerte, i tro og i ydmyg anmodning. Ved Guds hjælp kan I tøjle jeres tunger; tale mindre, og bede mere.    
Betvivl aldrig jeres brødres motiver; for lige så snart I dømmer dem, har Gud erklæret at I vil blive dømt. Åben jeres hjerter til venlighed for Retfærdighedens Soles glade stråler. Opmuntre til venlige tanker og hellig hengivenhed. Gør det til vane at tale pænt om jeres brødre. Lad ikke selvretfærdighedens stolthed forhindre jer i en oprigtig og fuldbekendelse af jeres forkerte gøremål. Hvis du ikke elsker dem som Kristus døde for, har du ikke ægte kærlighed for Kristus, og jeres tilbedelse vil være lige så befængt et offer for Gud. Hvis I gemmer på uværdige tanker, fejlbedømmer jeres brødre og tænker ondt om dem, vil Gud ikke høre jeres selvtilstrækkelige og selvophøjede bønner. Når I tager til dem I tror gør noget forkert, må I have sagtmodighedens, og venlighedens ånd og være fuld af barmhjertighed og gode frugter. Vær ikke partisk mod en eller flere, og forsømme andre af jeres brødre fordi de ikke er sympatiske. Pas på at I ikke handler overilet med dem som du tror begår fejl, medens andre som har større skyld og fortjener mere dadel, som burde behandles hårdt for deres ukristelige optræden, bliver støttet og behandlet som venner.  

19 03 1895 Review and Herald Fortæl om Guds handlinger igen.*   
 Det vil vække troen og opmuntre håbet i Guds folks hjerter udførligt at tænke over hans handlemåde med dem i det forgangne. "Og dette er det budskab, som vi har hørt af ham og forkynder jer, at Gud er lys, og der er slet intet mørke i ham. Hvis vi siger, at vi har fællesskab med ham, og dog vandrer i mørket, så lyver vi og gør ikke sandheden. Men hvis vi vandrer i lyset, ligesom han er i lyset, så har vi fællesskab med hverandre, og Jesu, hans Søns, blod renser os fra al synd. "l Joh. 1,5-7.    
Dette er vidnesbyrdet vi ønsker at frembære, og det er et opløftende vidnesbyrd. Det er det vidnesbyrd folk behøver over alt. Argumentative prædikener blødgører ikke og underlægger ikke sjælen. Dem som har været medarbejdere sammen med Gud har haft en erfaring af højeste værdi, og der er brug for denne erfaring i denne tid. Menighederne overalt behøver det budskab Johannes frembar. Det bør frembæres til dem, af mennesker som forstår grundene til vor tro, som har haft en praktisk erfaring i syvendedags adventisternes tidligere historie, og som har en kundskab til Gud og Jesus Kristus vor Herre. Hvis vi vandrer i lyset, som han er i lyset, får vi ikke noget mørkt, utydeligt vidnesbyrd at aflægge. Vi behøver at fremstille for folket den måde. Gud har ledet os på i fortiden og opregne hans underfulde gerninger til bedste for sit folk. Vi behøver at komme "den første tid i hu, da I, efter at være blevet oplyst, udholdt mangen en lidelsesfuld kamp." Hebr. 10, 32. "Du er et folk, der er helliget Herren din Gud; dig har Herren din Gud udvalgt til sit ejendomsfolk blandt alle folk på jorden. Det er ikke, fordi I er større end alle de andre folk, at Herren har fattet velbehag til eder og udvalgt eder, thi I er det mindste af alle folk; men fordi Herren elskede eder. . . . . Så skal du vide, at Herren din Gud er den sande Gud, den trofaste Gud, der i tusinde slægtled holder fast ved sin pagt og sin miskundhed mod dem, der elsker ham og holder hans bud."     
Dem som har haft en lang erfaring i Guds sag, bør værtsættes højt af deres brødre, og deres råd bør sættes af højeste værdi. Der er drevet bort fra troens grundpiller. Det bør være enhver budbringers byrde at sætte Kristi fylde frem. Når den frie gave af Kristi retfærdighed ikke overbringes, er prædikenerne tørre og åndsløse; fårene og lammene får ikke føde. Paulus siger: "Min tale og min prædiken blev ikke fremført med overtalende visdomsord, men med Ånd og kraft som bevis." Der er godt gods i evangeliet. Jesus er det levende center for alt. Sæt Kristus ind i enhver prædiken. Lad der blive dvælet ved Jesu Kristi dyrebarhed, barmhjertighed og herlighed indtil Kristus er formet inden i, herlighedens håb.    
Herren vil have at vi ser bort fra selvet og ophører med at nedvurdere andre. Lad os samles om det som vor egen erfaring har åbenbaret for os af det dyrebare hos Kristus, og bringe det til andre, som en dyrebar perle der glimter og skinner. Således vil synderen blive tiltrukket til Ham som er fremstillet som den Øverste blandt titusinde og den Eneste helt rigtige. Golgatas kors er for os et pant på evigt liv. Troen på Kristus betyder alt for den oprigtigt troende. Jesu fortjenester sletter overtrædelserne bort, og iklæder os retfærdighedens klædning vævet på himlens vævestol. Livets krone præsenteres for os som hædersbeviset der gives i slutningen af kampen. Disse dyrebare sandheder skal sættes frem i form af levende karaktertræk. Helligåndens arbejde er at åbne sindet op. Jesus sagde: "Han skal tage af mit og forkynde jer det." Er dette løfte ikke blevet bekræftet i vor erfaring?    
Herren skal komme snart; der må være en forædlene- og renselses-proces i enhver menighed, for iblandt os er der onde mennesker som ikke elsker sandheden. Der er behov for en karakterforvandling. Vil menigheden rejse sig og tage sine skønne klæder på, Kristi retfærdighed? Snart skal det kunne ses hvem er kar til ære. " Derefter så jeg en anden engel komme ned fra Himmelen; han havde stor magt, og jorden blev oplyst af hans herlighed. Og han råbte med vældig røst og sagde: "Faldet, faldet er Babylon, den store, og den er blevet bolig for dæmoner og tilhold for alskens urene ånder og tilhold for alskens urene og afskyede fugle!" "Da skal I atter kende forskel på retfærdig og gudløs, på den, som tjener Gud, og den, som ikke tjener ham. Thi se, dagen kommer, luende som en ovn; og alle de frække og alle, som øver gudløshed, skal blive som strå, og dagen, som kommer, skal lade dem gå op i luer, siger Hærskares Herre, så der ikke levnes rod eller gren at dem. Men for eder, som frygter mit navn, skal retfærds sol opgå med lægedom under sine vinger."    
Her vises tydeligt dem som være kar til ære; for de vil modtage sildigregnen. Enhver sjæl der fortsætter i synd, over for det lys der nu sikker på vor stivej, vil blive forblindede og antage Satans bedrag. Vi nærmer os nu afslutningen af denne verdens historie. Hvor er de trofaste vagtfolk på Zions mure, som ikke vil slumre, men trofast erklære tidspunktet for nat? Kristus kommer for at blive beundret af alle dem der tror. Hvor smerteligt er det ikke at se at Herren Jesus bliver holdt i baggrunden. Hvor få ophøjer hans nåde og ophøjer hans uendelige medfølelse og kærlighed. Der vil ikke være misundelse, jalousi, i deres hjerter som søger at være som Jesus i karakter.    
Nu modsættes evangeliet stærkt på enhver måde. Aldrig før har den onde sammensværgelse været stærkere end nu. Mørkets ånder kombinerer sig med menneskeagenter for at sætte dem fast op imod Guds bud. Traditioner og falsnerier ophøjes over Skrifterne: forstand og videnskab over åbenbaring; menneskelig talent over Åndens lære; former og teorier over gudsfrygtens vitale kraft. Vi behøver den guddommelige berøring.    
Alligevel siger Jesus til sine efterfølgere: "Min fred giver jeg jer; ikke som verden giver, giver jeg den til jer." Det er vort privilegium at erkende frelserens kostbarheder som aldrig før. Vor Forløser er en "Prøvet sten." Erfaringen er gjort, den store test er blevet anvendt, og med fuldkommen succes. I ham er opfyldelsen af Guds hensigt for at frelse en tabt verden. Aldrig har et fundament været underkastet så strenge trængsler og prøvelser som denne "Prøvede Sten." Herren Jehova vidste hvad denne grundpille-sten kunne klare. Hele verdens synder kunne lægges på den. Herrens udvalgte skulle åbenbares, himlens porte rives op for alle som vil tro; dens usigelige herligheder skulle gives til sejrherrerne.    
En Prøvet Sten er Kristus, prøvet ved menneskers udholdenhed. Du, O vor Frelser, har taget byrden; du har givet fred og hvile; du er blevet forsøgt, prøvet af troende som har påtaget deres prøvelser som din sympati, deres sorger til din kærlighed, deres sår til din helbredelse, deres svaghed til din styrke, deres tomhed til din fylde; og aldrig, aldrig er en sjæl blevet skuffet. Jesus, min Prøvede Sten, til dig vil jeg komme, øjeblik efter øjeblik. I din nærhed er jeg hævet over smerte. "Når mit hjerte vansmægter, løft mig da op på en klippe."    
Det er vort privilegium at nye et lifligt samfund med Gud. Hans soneblod er dyrebart fra den troende, hans retfærdigørende retfærdighed er dyrebar. "Denne ære tilkommer altså jer, som tror." Når jeg mediterer over hans kilde af levende kraft, hvorfra vi må drage, begræder jeg at så mange mister den glæde at de kunne haft i at se hans godhed. Vi skal være Guds sønner og døtre, vokse i et helligt tempel i Herren. "Så er I da ikke længer fremmede og udlændinge, men I er de helliges medborgere . . . . opbyggede på apostlenes og profeternes grundvold med Jesus Kristus selv som hovedhjørnesten." Dette er vort privilegium. Hvor er himlen forbavset over at menighedens tilstand kunne være så meget verdens hvor enhver sten, på sit rette sted, en levende sten der skal sprede lys. Den sten der ikke skinner er værdiløs. Det som udgør vore menigheders værdi er ikke døde og uvillige stene; men levende stene, der griber de klare strler fra hovedhjørnestenen, helt fra Retfærdighedens Sol, - den strålende herlighed der er kombineret med sandhedens og barmhjertighedens stoler, der mødes med hinanden, retfærdigheden og freden som har kysset hinanden.    
Hvis vi i virkeligheden er Kristi efterfølgere, må vi nå en højere standard. Himlen ser med behage på ham, som dyrker Gud i ånd og i sandhed og i hellighedens skønhed. Hele himlen er beskæftiget med at opsøge og frelse det som er fortabt. Men der er mange som ikke ved at de er tabt. De er langt fra åndelighed; de har mistet Gud nærhed; mistet det sande ideal for karakteren og de kopierer det menneskelige i stedet for at kopiere det guddommelige. Hele Himlen er aktiv på at omgive mennesker med lys, og finde anledning til at vise de højeste motiver for at mennesket skal vende tilbage til Guds tjeneste. Verdens forløser har udtænkt sig en ophøjet plan: At forvandle alle som tjener ham i ånd og sandhed til himlens tempel deroppe. Men i Kristi skole er vi altid elever; menneskelige meninger og autoriteter er ikke de styrende kræfter; for Kristi lektier er ånd og liv, og der er ingen grænser for hvor meget sandhedens rige miner udforskes.    
Er vi gerning og i sandhed? eller er vi det kun af navn? Kristne er dem som vokser op i et hellig tempel i Herren. Men "kan Guds tempel og afguder have med hinanden at gøre? Vi er jo den levende Guds tempel, thi Gud har sagt: "Jeg vil bo og vandre iblandt dem og være deres Gud, og de skal være mit folk." Dette viser en stadig vækst i kristen karakter, vækst i åndelig sindethed. Kristi menighed i verden skal blive en vældig kraft og et navn og til pris over hele jorden. Jesus har gjort alt, for at dette kan blive virkelighed. Nu er der behov for oprigtige, dybe, inderlige bestræbelser for at gøre fortidens utroskab god igen. Tid, dyrebar tid, er gået tabt i bortflakken og frafald fra Gud. Enhvers karakter skal vejes på den hellige vægtskål; hvis den moralske karakter og den åndelige fremgang ikke svarer til hinanden, vil der blive skrevet "for let" ud for navnet.    
Verdens Lys er vor leder, og stien er blevet klarere og klarer idet vi har gået frem i Jesu fodspor. Oh, om vi måtte holdes os nær til vor Leder. Han vil fylde ethvert hjerte med guddommelig kærlighed, - kærlighed til Gud og kærlighed til hinanden. Hvor længe vil der sendes bønner og advarsler, før de værdsættes tilstrækkeligt, til at der agtes på dem? Hvorfor ikke bortlægge al selviskhed, al synd, igennem vor Herre Jesu Kristi nåde? Mange er ikke på sikker grund. De har ikke en klar arveret iblandt de hellige. Men så længe soneblodet overbringes for vor skyld, hvorfor så ikke gøre et alvorligt og grundigt arbejde, og være fuldendt i Kristus Jesus?    
Alle, som gør fordring på at være Guds børn, bør daglig søge dybere forståelse af, hvad de tror, ved at ransage Skrifterne for sig selv. De, der ydmygt studerer Jesu karakter, vil genspejle hans billede mere og mere. Man betragter Helligåndens komme til menigheden som noget, der hører fremtiden til, men det er menighedens privilegium at få Helligånden nu. Søg efter den, bed for den. Vi må have den, og Himlen venter på at give den.    
Mange kommer til kort i at leve op til deres høje ansvar og privilegier. O, hvor længe vil denne kulde og ufølsomhed fortsætte? Hvor længe vil uoverensstemmelser sønderrive og splitte menigheden? Herren Jesus er i åndelig forstand menighedens hoved, og vi er lemmerne på hans legeme. Menigheden skal "i et og alt vokse op til ham, som er hovedet, Kristus selv. Ham skyldes det, at hele legemet vokser sin vækst, så det opbygges i kærlighed, idet alle de enkelte led hjælper til at knytte og holde det hele sammen, efter den kraft, der er til målt hver enkelt de!" Kan vi ikke bede mere inderligt om dette, at Guds Helligånd må levendegøre hans folks dømmekraft, så de indser, at ved at aflægge ondskab, ond mistanke, skinsyge vil de besvare Kristi bøn om, at hans disciple må være et, ligesom han er et med Faderen? Kunne det tænkes, at sanserne hos dem, der bekender sig til at tro på sandheden, er lammet? Ser de ikke, at de fornægter Kristus? Forstår de ikke, at de fjernes fra ham ved at handle, som om det var en let sag at være uenig og inddrages i stridigheder? Broder viser kulde over for broder, prædikant mistror prædikant. Menigheden synes at have mistet kærligheden som deres smukke kendetegn, og dens medlemmer har ikke bedre sammenhold end reb af sand. Og dog er Guds dags store krise nær forestående.    
Hvad er årsagen til denne selviskhed og blindhed? Hvad betyder denne selvtilfredsstillelse, denne tilbøjelighed til at rive ned og ikke bygge op? Sandheden helliger ikke sjælen og tager enhver tanke til fange under lydighed mod Kristus. Mange klynger sig til deres uafhængighed og vælger deres egen vej, men ikke Guds vej og vilje. I teorien tror man på sandheden, men man tager den ikke til sig i kærlighed, og sjælen efterlades så kold som en jernkile. De, der er helliget ved sandheden,' vil blive et i Kristus Jesus. Det rensende blod fra Guds Lam knytter hjerte til hjerte. Grenene forenes i vintræet.    
Trængsler kommer ovre Guds folk, og rajgræsset skal adskilles fra hveden. Men lad ikke Efraim misunde Juda mere, og Juda vil ikke længere genere Efraim. Venlige, ømme og medfølende ord vil flyde ud fra helliggjorte hjerter og læber. Det er absolut nødvendigt at vi er forenede, og hvis vi alle søger Kristi sagtmodighed og ydmyghed, skal vi have Kristi sindelag, og der vil herske enighed.  

2 04 1895 Review and Herald Arbejdet blandt farvede folk   
 Jeg har en alvorlig interesse i det arbejde der udføres blandt de farvede folk. Dette er en gren af værket som er blevet forsømt på mærkværdig vis. Grunden til at denne klasse af mennesker, som har sjæle at frelse eller fortabe, at de er blevet forsømt, er fordommen at hvide mennesker har følt noget i mod dette og viser at de ikke vil blande sig med dem i religiøs tilbedelse. De er blevet foragtet, undgået og behandlet med afsky, som om de havde forbrudt sig, skønt de var hjælpeløse og har behov, hvor mænd burde have arbejdet alvorligt for deres frelse. De er blevet behandlet uden medynk. Præster og levitter så deres elendighed, og gik forbi på den anden side.    
Hvad der skulle være gjort for den farvede race har længe været et omstridt spørgsmål, fordi bekendende kristne ikke havde Kristi Ånd. De er blevet kaldt ved Hans navn, men de har ikke efterlignet Hans eksempel. Mennesker har ment at det var nødvendigt at planlægge sådan at de hvide folks fordomme imødekommes; og en skillemur for religiøs tilbedelse er blevet bygget op mellem den farvede race og hvide folk. De hvide folk erklærede selv at de gerne vil at de farvede skulle omvendes. Det havde de ikke noget i mod. De ville gerne at de skulle have næring fra det samme vintræ Kristus og selv blive grene af den levnede Vin; alligevel ville de ikke sidde side om side med deres farvede brødre og synge og bede og frembære vidnesbyrd til sandheden, som de plejede. De kunne ikke et øjeblik tolerere tanken at de sammen skulle bære den frygt, som findes på det kristne træ. Kristi billede måtte sætte sit præg på sjælen, men det er stadig nødvendigt at få en adskilt kirke, og særskilt gudstjeneste. Men spørgsmålet er, er dette i harmoni med Guds Ånds bevægelse? Er det ikke efter den måde som det jødiske folk handlede på, i Kristi tid? Er denne fordom imod de farvede folk, fra de hvide folks side ikke det samme som det jøderne nærede imod hedningene? De opdyrker tanken indtil det bliver dybt rodfæstet at hedningene ikke skal have den mulighed for lys og sandhed som jøderne fik. De troede at jøderne alene skulle modtage den himmelske nåde og gunst. Kristus arbejde i hele Sit liv på at nedbryde denne fordom. Menneskelig kraft alene kunne ikke overvinde den. Denne fordom blev ikke kun skabt ved kød og blod, men ved myndigheder og magter; og når der brydes med dette, har han haft brydekamp imod herskerne i denne mørke verden, imod åndelig ondskab på høje steder.    
Mennesker har igen og igen lagt planer hvor der kan holdes en skillelinje og stadig få den farvede race inden for evangeliets indflydelse; men Herren har pustet på dette arbejde, og sat det ud af kraft. Så må vi stille spørgsmålet: "Hvad skal vi gøre?" "Tag derfor Guds fulde rustning på, for at I må kunne stå imod på den onde dag og holde stand efter at have besejret alt. Så stå da med sandheden spændt som bælte om jeres lænder, og iførte "retfærdigheden som brynje", tag som sko på jeres fødder villighed til at forkynde fredens evangelium, løft i al jeres færd troens skjold, hvormed I kan slukke alle den Ondes gloende pile, tag imod "frelsens hjelm" og Åndens sværd, som er Guds ord."    
Vi bør tænker over hvad der egentlig bliver gjort, endog så bekosteligt, at sende evangeliet ud til verdens mørke regioner, for at oplyse havets øers brutale beboere, for at undervise den uvidende og den afgudsdyrkende; alligevel er der millioner af folk midt i blandt os, som praktisk talt er hedninger, som har sjæle at frelse eller miste, og alligevel er de sat til side og forbigået, ligesom den sårede mand blev det af præsten og levitten. Bekendende kristne folk lader dem gå tabt i deres synder.    
Der er to klasser i vor verden. Herren har sendt budskabet ud til dem, som den første klasse repræsenterer, som har haft store muligheder og anledninger, som har fået stort lys og utallige velsignelser. Herren har betroet dem levende orakler. De repræsenteres af den klasse som kongen udsendte en indbydelse til, da han sendte til bryllupsfesten. Jesus sagde: " "Med Himmeriget er det som med en konge, der gjorde sin søns bryllup. Og han sendte sine tjenere ud for at kalde de indbudte til brylluppet; men de ville ikke komme. Og en gang til sendte han bud med andre tjenere og lod sige til de indbudte: "Se, jeg har beredt mit festmåltid, mine okser og fedekvæget er slagtet, og alt er rede; kom nu til brylluppet." Men de brød sig ikke om det og gik deres vej, den ene ud på sin mark, den anden til sin forretning; og de øvrige greb hans tjenere, mishandlede og dræbte dem. Da blev kongen vred og sendte sine hære ud og slog disse mordere ihjel og satte ild på deres by. Derefter siger han til sine tjenere: "Alt er rede til brylluppet, men de indbudte var ikke værdige til det. Gå derfor ud på vejkrydsene og indbyd alle, I træffer, til brylluppet! " Og tjenerne gik ud på vejene og samlede alle dem, de traf på, både onde og gode, så bryllupssalen blev fuld af gæster."    
Hvor få tager imod den venlige indbydelse fra Himlen. Kristus forhånes når Hans budbringere foragtes og hans venlige, vindende og gavmilde indbydelse afvises. Dem som først blev indbudt til brylluppet, begyndte at undskylde sig. De lod sig optage af mindre vigtige ting, og fik deres evige interesser ud af deres beregning. Medens nogle undskyldte sig med timelige interesser, og var helt ligeglad med budskaberne og budbringer, udviste andre et opsat had, og tog Herrens tjenere og behandlede dem ondt og slog dem. En magt nedenfra bevægede menneskeagenter, som ikke var under Helligåndens direkte indflydelse. Der er to adskilte klasser - dem som er frelst gennem tro på Kristus og gennem lydighed mod Hans lov, og dem som afviser sandheden sådan som den er i Jesus. Det vil være umuligt for dem som afviser Kristus i prøveperioden at blive retfærdiggjort efter at deres livsfortegnelse er gået over i evigheden. Nu er det tid til at arbejde for menneskenes frelse, prøvetiden fortsætter stadig. Lad nationens og kirkens skelen blive lagt til side. Gud anerkender ikke kaste og rang og det bør Hans medarbejdere heller ikke. Dem som vurderer sig selv højere end deres medmennesker, på grund af stilling eller ejendom, ophøjer sig selv over deres medmennesker, men de påskønnes af Himlens univers, som den laveste af alle. Lad os alle få en lektie fra det insprierede ord, der irettesætter os for denne ånd, og giver os alle en stor opmuntring: "Så siger Herren: Den vise rose sig ikke af sin visdom, den stærke ikke af sin styrke, den rige ikke af sin rigdom; men den, som vil rose sig, skal rose sig af at han har forstand til at kende mig, at jeg, Herren, øver miskundhed, ret og retfærdighed på jorden; thi i sådanne har jeg behag, lyder det fra Herren."    
Intet menneske må prøve at sætte skillelinjer mellem farvede og hvide mennesker. Lad forholdene vise hvad der skal gøres, for Herren har Sin hånd på disse forhold. Idet sandheden føres ud til menneskers sind, både farvede og hvide, idet sjæle omvendes grundtigt, vil de blive til nye mænd og kvinder i Kristus Jesus. Kristus siger: "Et nyt hjerte giver jeg jer," og det nye hjerte bærer det guddommelige billede. Dem som omvendes blandt de hvide vil erfare en forandring i deres holdninger. De fordomme som de nedarvet og opdyrket mod den farvede race vil dø bort. De vil erkende at der ikke er personsanseelse hos Gud. Dem som er omvendt hos den farvede race vil renses fra synd, vil bære Kristi retfærdigheds hvide klædning, som er blevet vævet på himlens vævestol. Både hvide og farvede må gå ind på lydighedens sti på den samme måde.    
Prøven vil komme, ikke angående den ydre hudfarve, men angående hjertets tilstand. Både hvide og farvede har den samme Genløser, som har betalt løsesummens pengebløb, med Sit eget liv for alle medlemmer i menneskefamilien. Hvis dem som Kristus først sendte Sin indbydelse til, ved sit bryllupsmåltid, nægter at tage imod indbydelsen, vil Han sende Sine budbringere ud på hovedvejene og gærderne for at nøde folk til at komme, ved hjælp af et budskab så fyldt med himmelsk lys, at de ikke tør afvise det. Evangeliet skulle først komme ud til dem, som Gud havde betroet dyrebare sandheder, at Han ønskede at de skulle gøre bekendt med det. Han betroede dem ansvaret at bibringe kundskaben til Gud og til Jesus Kristus som Han havde sendt. Herren arbejdede forunderligt for Israels børn. Til sidst sendte ham Sin egen Søn, livets Fyrste, Messias, som alle deres ofre og ofringer pegede hen mod; men de ville ikke tage imod ham. De forkastede det budskab Han frembar. De afviste den Messias, som deres håb kredsede om; men selvom de nægtede at høre budskaberne, forkastede den indbydelse Han gav dem, vendte Herren sig til hedningeverden. Dem som burde have kendt Gud og Jesus Kristus som Han havde sendt, burde have gået sammen med Guds Sending, i at give budskabet til hedningeverden, ville de ikke selv tage imod indbydelsen, og således ikke sige til andre, kom for nu er alt gjort redde. Kristi disciple blev hvervet til at proklamere nådens budskab til dem på hovedvejene og bivejene om Herrens store moralske vingård. "Og Ånden og bruden siger: "Kom!" Og den, som hører, skal sige: "Kom!" Og den, som tørster, skal komme; den, som vil, skal modtage livets vand uforskyldt."    
Herren har et arbejde som må udføres, ikke kun for dem som er på hovedvejene og bivejene, men for dem i højt betroede stillinger. Guddommelig kraft er udlovet, ikke til dem som er stærkest, men til de svageste. Dem som regnes som de stærkeste og mest oplyste bør gå for at hjælpe dem der behøver mest hjælp og oplysning. Enhver kan blive medarbejder sammen med Gud, arbejde med Ham for sjælene i den farvede race.    
Det var da Moses stod foran Gud, bevidst om hans uduelighed, at han netop var i den tilstand hvor Herren bedst kunne åbenbare Sin frelsende nåde for ham. Da han var blevet svag, kunne Kristus åbenbare sig for ham i Hans kraft og majestæt. Herren kunne kun gøre så lidt gennem ham, da han var hærenes general. Han vidste at han var blevet udvalgt af Gud, og at han ville gøre et stort og særligt arbejde for at udfri det hebræiske folk fra trældom; men han prøvede at udføre sit arbejde på sin egen måde, stolede på sin iver og vold. På den måde ville Herren ikke have at hans arbejde skulle udføres. Moses var sat i fyrre år i ørknen, for at lære i fattigdommens skole, og lære af det ydmyge lives veje, at han var svag, uvirksom og hjælpeløs. Han forlod Ægyptens hof helt bedvidst om dens fortryllelser, og var kommet ned til det enkle hyrdeliv. Som fårehyrde, var det nødvendigt for ham at se efter hjorden, og forlade de nioghalvfems i dalen og rejse og opsøge det omstrejfende får. Han måtte klatre op på bjergene, for at søge i det filtrede buskkrat, og se ud over afgrundene, så han kunne finde det tabte. En dag så han en busk i lys lue på bjerget, og undrede sig fordi busken ikke blev fortæret. Han stirrede i forbavselse, og hørte en stemme der lod at komme fra buskens center sige: "Moses, Moses!" Og han svarede: "Se, her er jeg!" da sagde han: "Kom ikke nærmere! Drag dine sko af dine fødder, thi det sted, du står på, er hellig jord!" Og han sagde: "Jeg er din faders Gud, Abrahams Gud, Isaks Gud og Jakobs Gud." Da skjulte Moses sit ansigt, thi han frygtede for at skue Gud." Så gav Herren Moses sin mission, sendte ham for at udfri Israel, de fortabte får af Israel i Ægypten. Moses indvendte at han ikke duede, at Farao ikke ville tro hans budskab ej heller lytte til hans røst. Han indvendte også at Hebræerne selv ikke ville lytte til ham, og ville betvivle det faktum at Herren viste sig for ham. Men Herren sagde: "Jo, jeg vil være med dig!" "Da sagde Herren til ham: "Hvad har du der i din hånd?" Han svarede: "En stav!" Og han sagde: "Kast den til jorden!" Da kastede han den til jorden, og den blev til en slange, og Moses flyede for den. Og Herren sagde til Moses: "Ræk hånden ud og grib den i halen!" Da rakte han sin hånd ud, og den blev til en stav i hans hånd." Herren åbenbarede for ham at han vil vise sådanne tegn og mirakler som vil overbevise hans folk om budskabets guddommelige autoritet og om den budbringer han sendte. Herren kan gøre undere, endog med de enkelteste redskaber.    
Enhver som Herren kalder skal ikke stole på selvet, og have fuld tillid til Gud. Moses gik frem i navnet "JEG ER DEN JEG ER," Uden nogen stor opvisning eller glans, dog var staven i hans hånd et symbol på Jehovas guddommelige kraft, og Moses var det redskab som Gud kunne befri Israel igennem, fra tyranniets trældom. Nu er der et arbejde at Guds børn må udrette. Mange i den farvede race, er blevet forsømt, blevet efterladt i syndens slaveri, og de er som får som ikke har hyrde. Der kunne være gjort noget for lang tid siden, som ikke er blevet gjort. Som et folk bør vi gøre mere for den farvede race i Amerika, end der er blevet gjort. I dette arbejde skal vi være forsigtige, være begavet med visdom ovenfra.  

9 04 1895 Review and Herald Er vi virkelige kristne?   
 I kender jo vor Herres Jesu Kristi nåde, at han for jeres skyld blev fattig, da han var rig, for at I ved hans fattigdom skulle blive rige." Vor frelses fyrste fornedrede sig selv og tog en tjeners skikkelse på, for at menneskene kunne blive forenet med Guddommen. Mennesket skal repræsentere Kristus. Det bør være langmodigt over for sine medmennesker, være tålmodigt, tilgivende og fuldt af kristelig kærlighed. Den, som i sandhed er omvendt, vil udvise respekt for sine brødre, han vil gøre, som Kristus har befalet. Jesus sagde: "En ny befaling giver jeg jer, at I skal elske hverandre; ligesom jeg har elsket jer, skal også I elske hverandre. Derpaa skal alle kende, at I er mine disciple, om I har indbyrdes kærlighed." Hvor Kristi kærlighed er rigeligt til stede i hjertet, der vil denne kærlighed finde udtryk på en måde, som vil forstås af verden.    
Gud ville lade sin karakter komme til syne i menneskeheden; men Kristi egenskaber kan kun åbenbares gennem dem, der i kærlighed arbejder for de sjæle, Kristus er død for. Gud har givet sine menneskelige redskaber en kraft, der gør dem ansvarlige for den indflydelse, de øver på deres medmenneskers sind. J eg kan ikke sige-, det står godt til med jer, hvis I kun har ringe interesse for, hvilket indtryk I gør på deres sind og karakter, som I omgås. De, som arbejder på en ligegyldig, efterladende måde, og som ikke ænser, hvad der bliver af dem, de betragter som fejlende, har ingen forståelse af, hvad kristendom er. Jesus siger: "Den, der forarger en af disse små, som tror på mig, ham var det bedre, at der var hængt en møllesten om hans hals, og han var sænket i havets dyb."    
Det er ikke alle, som nævner Kristi navn, der er eet med Kristus. De, som ikke har Anden og Kristi nåde, er ikke hans, hvad stilling de så end indtager. Verdens sædvaner og skikke stemmer ikke overens med Guds lovs principper og bærer derfor ikke præg af hans ånd eller udtrykker hans karakter. Kristelighed vil kun åbenbares af dem, der er ligedannet med det himmelske forbillede. Kun de, som er dannet gennem den Helligånds virken, er Guds ords gørere og udtrykker Guds vilje og hensigt. Der findes både efterligning af kristendom og virkelig kristendom. Et menneskes sande ånd åbenbares ved den måde, hvorpå mennesket behandler sine medmennesker. Vi kan stille spørgsmålet: Repræsenterer' han Kristi karakter i ånd og gerning, eller åbenbarer han simpelthen de naturlige, egenkærlige karaktertræk, der tilhører denne verdens mennesker? Bekendelse betyder intet hos Gud. Før det for evigt er for sent, bør enhver spørge sig selv: "Hvad er jeg?"Det afhænger af os selv, om vi skal få dannet en karakter, der vil gøre os til medlemmer af Guds kongelige familie i det høje.    
Hvis vi vil være Kristus lig, må vi studere Kristi karakter. Gud har givet sine menneskelige redskaber evner, hvormed de skal samarbejde med Gud i at velsigne, højne, styrke og forædle ikke blot sig selv, men også dem, de kommer sammen med. Vi skal velsigne andre ved at give dem et eksempel på Kristi ånd, liv og gerninger i vort eget liv. Når selvet hersker, vil det fremkalde mismod og virke nedslående og drive sjæle bort fra deres frelser. Kristus siger: "Den, som ikke samler med mig, adspreder."    
Det er nødvendigt, at vi nøje undersøger os selv og spørger: Er dette Kristi måde? Ville Kristus anvende samme handlemåde? Hvilket indtryk efterlader jeg på deres sind, jeg er i forbindelse med? Følger jeg en fremgangsmåde, der vil svække tilliden hos nogen af dem, jeg har med 'at gøre, og give dem ringe tanker om den kristendom, jeg bekender mig til? Er jeg uhøflig, ukristelig, ubarmhjertig over for dem, som Kristus har købt med sit blod?    
Jeg vil gerne udtale et advarende ord til søskende i vore menigheder; for jeg er bange for, at der er mange, der spiller den lade tjeners rolle, som skjulte sin herres talent i jorden. Hans synd bestod i ligegyldighed; han syndede ved ikke at forbedre de store kundskabsskatte, som var ham betroet. Gud har givet sit folk et dyrebart lys til at oplyse verden, og er der ikke mange, der behandler det med ligegyldighed og handler, som om den himmelske gave var af ringe betydning? Kristus sagde: "I er verdens lys." Hvem mente han var verdens lys?     
Han mente dem, der følger i hans fodspor. Han siger: "Den, som følger mig, skal ikke vandre i mørke, men have livets lys." Det er dem, der er grene på det sande vintræ, der bærer megen frugt. De opholdes af den næring, der flyder fra stammen. De, som bliver i Kristus, vil have samme ånd, som han åbenbarede, de vil ledes af samme motiver og være rene, fredsommelige og ubesmittede, og dog vil de være som brændende, skinnende lys i denne verdens moralske mørke.    
Solskinsdisciple vil ikke besvare Herrens kald i farens stund, som vi nærmer os i hast. Det kræver, at de, som ikke alene hører, men også gør Kristi gerninger, er aktive disciple, "ikke lunkne i jeres iver, brændende i ånden, tjener Herren". Der er en ny energi, der udgår fra neden, og som er ved at tage hele Satans synagoge i besiddelse; og der er ved at komme nyt liv ned fra himmelen og tage enhver i besiddelse, der er helliget, gudhengiven, og som søger at gøre Guds gerninger. Herren kan gøre store ting gennem simple redskaber, når de er viet til hans tjeneste. Herren sagde til Moses: "Hvad har du der i din hånd?" Han svarede: "En stav." Og han sagde: "Kast den til jorden." Da kastede han den til jorden, og den blev til en slange, og Moses flyede for den. Og Herren sagde til Moses: "Ræk hånden ud og grib den i halen." Da rakte han sin hånd ud, og den blev til en stav i hans hånd."    
Lad dem, der tjener i ord og lære, blande tro med alvorlig bøn og søge at gøre brug af enhver lysstråle, der kommer fra det skrevne ord. Guds stemme kalder fra himmelen og kræver, at enhver evne, der er os betroet, benyttes. Ethvert talent bør bruges til det yderste. Hvis der nogen sinde har været en tid, da mænd og kvinder burde have en forvisning om, at de var Kristi medarbejdere i verdens frelse, så er det nu. Spørg dig selv: Er jeg en tro husholder over Guds nåde? Skjuler jeg lyset og undlader at udnytte og forbedre det talent, jeg har lånt for at købslå med det? Den måde, hvorpå vi bruger de evner, Gud har betroet os, bestemmer vor fremtidige skæbne og afgør spørgsmålet, om vi skal betros større gaver, ja, evige rigdomme.    
Der skinner et dyrebart lys, for at vi alle kan blive Kristi ords gørere og sprede sandhedens lys til andre. Idet du ser det mål, du burde nå, foran dig, bør du se tilbage på din tidligere erfaring og huske, at den, som bekender sin synd og afstår fra den, skal finde nåde. "Hvis vi bekender vore synder, er han, trofast og retfærdig, så han tilgiver vore synder og renser os fra al uretfærdighed." For Kristi skyld kan vore synder blive tilgivet og gå forud til dom og blive "udslettede, for at husvalelsestiderne må komme fra Herrens åsyn". Men fald ikke i søvn på tærskelen til den evige verden. Skaf jer den erfaring, at I hader de ting, som I engang elskede, og elsker de ting, I engang hadede, og regn alle ting for tab mod det vidunderlige at kende Kristus.    
Lev ikke et liv i uvished. "Men I, brødre I lever ikke i mørke, så dagen kan overraske jer som en tyv, thi alle er I lysets børn og dagens børn; vi hører ikke natten og mørket til. Så lad os da ikke sove som de andre. ,men lad os våge og være ædru!... Men da vi hører dagen til, så lad os være ædru, iført troen og kærligheden som en brynje og frelseshåbet som en hjelm." Ethvert menneskeligt redskab ved med sig selv, om hans fødder vandrer mod Guds stad eller mod dødsskyggens mørke. Mange, som hævder at være kristne, er som en uægte mønt. De vandrer på egenkærlighedens og syndens brede vej. Men den, som har fundet hvile ved en korsfæstet og opstanden frelsers fortjenester, har det løfte, at han er et Guds. barn. "Alle dem, som tog imod ham, gav han magt til at blive Guds børn, dem, som tror på hans navn. De blev ikke født af blod, ej heller af køds vilje, ej heller af mands vilje, men af Gud." Som Guds sønner er vi delagtige i den guddommelige natur. Vi ved, hvad det sande lys er, og kender Kristi nådes kraft. Vi har den tro, som virker i kærlighed og renser sjælen."  

28 05 1895 Review and Herald Acceptabel bøn   
 Verdens Frelser gik ofte alene bort for at bede. Ved en bestemt anledning var hans disciple ikke længere væk, end at de kunne høre, hvad han sagde. Hans bøn gjorde et dybt indtryk på dem, for den var ladet. med en vitalitet, der nåede deres hjerter. Den var meget forskellig fra de bønner, de selv havde opsendt og meget forskellig fra enhver anden bøn, de havde hørt noget menneske opsende. Da Jesus atter sluttede sig til dem, sagde de: "Herre! lær os at bede, ligesom også Johannes lærte sine disciple det." (Luk 11,1).     
Hvis vi ville opsende acceptable, bønner, ville vi erfare, at vi, mens vi beder, er i den Højestes audiensværelse. Vi burde fremelske højtidelige tanker i, erkendelse af, at vi kommer i nær forbindelse med vor skaber. Det betyder meget at bede til vor himmelske Fader. Vi kommer for i form af taknemmelighed at lægge vor ufuldkomne hyldest for hans fødder i erkendelse af hans kærlighed og nåde, som vi på ingen måde har fortjent. Vi kommer for at fremlægge vore ønsker, bekende vore synder og forelægge ham hans egne løfter. Han siger: "Når vi bekender vore synder, er han trofast og retfærdig, så han tilgiver os vore synder og renser os fra al uretfærdighed." (1Joh 1,9).     
Jesus underviste sine disciple i, hvorledes de skulle bede: "Når I beder, skal I ikke være som hyklerne; thi de holder af at stå og bede i synagoger og på gadehjørner for at blive set af mennesker; sandelig siger jeg eder: har allerede fået deres løn udbetalt." (Matt 6,5) De får ikke løn hos Gud, men fra de mennesker, de søger lønnen hos. De føler en vis tilfredsstillelse ved offentligt at forkynde deres fromhed og deri ligger deres løn. "Men du, når du beder, så gå ind i dit kammer og luk din dør og bed til din Fader, som er i det skjulte og din Fader, som ser i det skjulte, skal betale dig. Men når I beder, må I ikke lade munden løbe, som hedningerne gør; thi de mener, de bliver bønhørt for deres mange ord. Dem må I derfor ikke ligne; thi jeres Fader ved, hvad I trænger til, før I beder ham. Derfor skal I bede således: "Vor Fader, du som er i Himlene! Helliget vorde dit navn; komme dit rige; ske din vilje på jorden, som den sker i Himmelen; giv os i dag vort daglige brød ; og forlad os vor skyld, som også vi forlader vore skyldnere; og led os ikke ind i fristelse; men fri os fra det onde; thi dit er Riget og magten og æren i evighed! Amen." (Matt 6,6-13)     
Hvor er der dog stor forskel på Jesu forbillede på en bøn og så de bønner jordiske lærere formulerer! Så kortfattet, så udtryksfuld, så indholdsrig, så omfattende! Her blandes lovprisning og ydmyg bøn. Jesus har givet menneskeheden en bøn, i hvilken hvert udtryk er fuld af betydning, for at den kan blive studeret og indført i det praktiske liv. De største hjerner kan glæde sig over, hvor omfattende er og det ydmygeste sind kan forstå dens udtalelser. Det er en bøn, som udtrykker de vigtigste emner, vi har brug for at fremlægge for vor himmelske Fader. Forældre kan lære deres børn denne bøn og Ånden kan lade dens sandheder gøre indtryk på unge sind. Ud fra den kan børnene forstå, at han elskede dem så højt, at han ikke efterlod dem i uvidenhed om, hvordan de skulle bede, men gav dem et forbillede på en bøn, som de kunne komme til Gud med i hjertets oprigtighed og enkelhed. Kristus vil høre den bøn, som han selv lærte disciplene. Vi kan daglig mange gange gå til Gud med vor ydmyge anmodning og gentage denne bøn i forvisningen om, at den ikke vil falde til jorden.     
Det tilkommer ikke dødelige mennesker at udspecificere og forklare alt, hvad Fadervor indeholder. Visdommen hos den største lærer, verden nogen sinde har kendt, skal ikke formørkes og mystificeres af ord. Kristus har givet os bønnen og vi bør hver især undersøge dens betydning og være omhyggelige med ikke at spolere dens barnlige enkelhed. I Fadervor er fasthed, styrke og alvor forenet med ydmyghed og ærbødighed. Den er et udtryk for ophavsmandens guddommelige karakter.     
Herren Jesus siger: "Derfor skal I bede således." (Matt 6,9) Men hvor er det få, der hører, hvad Jesus siger og beder således! Er det ikke bedst for kristne, at være Kristi ords gørere og ikke blot dets hører? Vi skal ikke altid begrænse os til at udtale nøjagtig disse ord. Herren udgyder ofte en alvorlig påkaldelses og bønnens Ånd over sine tjenere og leder deres opmærksomhed til bestemte ting, der omfatter de bestemte dele af bønnen. Men hvor opsendes der mange trættende bønner i vore menigheder; bønner, der mere synes at ligne et foredrag for Herren end en bøn til Herren om noget. Det ville være bedre, om disse plageånder begrænsede sig til at bede den bøn, Kristus gav sine disciple, fremfor at bede på en kedsommelig, ceremoniel måde. I en forsamling er lange bønner trættende for dem, der lytter og de bereder ikke folks hjerter til den påfølgende prædiken. Kristi bøn står i skarp modsætning til de lange bønner med deres mange repetitioner. Farisæerne mente, at de ville blive hørt på grund af deres mange ord og de holdt lange, kedsommelige og langtrukne bønner.     
De opløftede i stolthed deres hjerter og fremelskede en fornemmelse af deres egen overlegenhed. Men det fik dem til at tage sig tåbelige ud i Guds øjne, for han kendte deres motiver og forstod deres hjerters selviskhed Og hovmod. Herren vidste, at når anledningen bød sig, holdt de sig ikke tilbage fra at bedrage; de brugte falske vægte og lodder og udnyttede enken og den faderløse. Han vidste, at de opåd enkers bo ved at kræve ublu renter og han kunne måle graden af deres fordringsfulde krav på fromhed. De vovede at skilte med deres gode gerninger for folket og bad for syns skyld længe, mens de priste og forherligede deres egen retfærdighed, der i Guds øjne var lige så værdiløs som en snavset las. Mennesker bør tage sig i agt, at de ikke udstiller deres religion i et sådant lys for verden, at de bliver en anstødssten for syndere.     
Kristi forbillede på en bøn står i skarp modsætning til hedningernes bønner. I alle falske religioner har ceremonier og former erstattet ægte fromhed og praktisk gudsfrygt. Gold formalisme kendetegner hengivenheden hos dem, der har mistet den levende fromhed. Bønnen bliver et vrængbillede og de, der beder sådan uden nogen fornemmelse for deres behov, kan ikke blive belønnet hos Gud. Den, der vi bede, bør leve med i det, hans bøn betyder og lægge hjerte og sjæl ind i sin anmodning. Lad Fadervor give udtryk for dine virkelige behov. Ofte at gentage denne form for bøn, kan ikke kaldes en forgæves repetition. Men selv Fadervor kan blive en formsag. Hvor er det blevet fordrejet og misforstået, det at bede! Kun få erkender, hvor højtideligt det er, at nærme sig Guds trone. Foran den trone bøjer Guds engle sig med tilhyllet ansigt og alligevel skynder synd besmittede mennesker sig hensynsløst ind for Guds ansigt. Lad os huske, at de hellige engle ærbødigt og gudfrygtigt nærmer sig hans trone.     
Det er fordi, mennesker ikke kender Gud eller Jesus Kristus, som han har sendt, at de indtager en upassende holdning og bruger upassende ord i deres bønner. I stedet for angerfuldt at træde frem for Gud, kommer mennesker uden ærbødighed ind i familiekredsen og i folkets forsamling. Såre mange kommer så selvbevidste til bønnestunden, at deres bønner mere lyder, som om de mener, de må informere Gud om noget, end som om de forventede at modtage noget fra hans hånd. De nærmer sig ikke ud som ydmyge ansøgere i erkendelse af, at deres liv og helbred, føde og beklædning og enhver timelig og åndelig velsignelse er afhængig af ham. De misfortolker apostelens ord, hvor han siger, at vi frimodigt skal komme frem for nådens trone. Mange kommer frem for Gud uden ærbødighed og ydmyghed og opfører sig snarere som dristige, halvfrække børn, end som Kristi ydmyge og sagtmodige efterfølgere. Det er ikke den form for frimodigdighed, skrifterne anbefaler. Den frimodighed, der her peges på, er den, der er født af Kristi ord, da han sagde: "Kom hid til mig, alle I, som er trætte og tyngede af byrder og jeg vil give jer hvile." (Matt 11,28). Det er den frimodighed, der kommer, når vi erkender, at vi ikke behøver at dvæle ved vor egen uværdighed og vandre i den skygge, som Satan vil kaste mellem os og Gud. Det er passende for os at føle vor svaghed og vor sjæls store behov og det er på det tidspunkt, at vi kan komme til Gud i troens fulde vished og gøre krav på løftet om, at de trætte og byrdebetyngede skal finde hvile for deres sjæle. Den frimodighed er tillid til Gud, ikke selvtillid. Men al ubesindighed, al uærbødighed må være fjernt fra dem, der vil opsende acceptable bønner. Da kan vi give agt på ordene fra den, der taler for Gud, når han siger: "Og dette er den tillid, vi har til ham, at når vi beder om noget efter hans vilje, hører han os." (1Joh 5,14).     
Mens vi skal opsende vore bønner i tillid til Guds løfter, skal vi ikke være ubesindige og udføre akrobatiske bevægelser i bønnens navn. Det er ikke acceptabelt for Gud eller til fordel for dem, der hører på. Det er ganske enkelt et fejlende og begrænset menneskes optræden, fordi det ikke kender kristendommens rene, ærbare og ophøjede karakter. Vi skal roligt og tillidsfuldt komme frem for Gud; men ingen må forestille sig, at det er et vidnesbyrd om, at man er brændende i ånden, når man skriger og stønner og hidser sig selv op følelsesmæssigt. Vi skal i tro fremlægge vor sag for Gud og bede øm netop det, vi ved, vi behøver. Når vi forstår, hvem Gud er, vil vi erkende vor egen uværdighed; men vi skal samtidig have tillid til Gud, fordi vi kender hans barmhjertige og kærlige karakter. Vi vil komme frem for ham i kraft af Kristi fortjeneste og i ham har vi tillid og frimodighed, så vi indtrængende kan bede om Guds løfters opfyldelse uden frygt for at være formastelige.     
Kristus irettesatte farisæerne og de skrifkloge på grund af deres selvretfærdige bønner; og bønner af den slags, der bedes for at blive hørt af mennesker, nedkalder ingen velsignelse fra Gud. Farisæerne opregnede de gode gerninger, de havde gjort, for at mennesker skulle høre dem og de foregav at takke Gud for, at de var bedre end andre mennesker. De smigrede sig selv og kom ikke med et sønderknust hjerte og en angergiven ånd. De vedkendte sig ingen synd. Fra deres hjertes skatkammer kom intet godt til udtryk i form af taknemlighed og kærlighed til Gud. Fulde af selvretfærdighed følte de ikke behov for noget og de regnede sig selv for fuldkomne. Når de fremstillede sig selv for Gud, var der ingen ydmyghed i sjælen. Men ydmyghed bliver altid anerkendt hos ham, der sagde: "Bed, så skal der gives jer; søg, så skal I finde; bank på, så skal der lukkes op for jer." (Matt 7,7).  

25 06 1895 Review and Herald "Således sender jeg også jer."   
  "Som Faderen har udsendt mig, sender jeg også jer." (Joh 20,21) Vi må forkynde sandheden som den er i Jesus, lige så bestemt som Kristus og apostlene gjorde det. Idet vi sætter vor lid til den kraft Den Hellige Ånd kan give, må vi vidne om den korsfæstede og opstandne frelsers nåde, godhed og kærlighed. På den måde kan vi blive Guds redskaber til at fordrive mørket fra mange menneskers sind og vi kan blive årsag til at takke og lovsange vil stige op til Gud fra mange menneskers hjerter. En stor opgave venter på hver eneste Guds søn og datter. Jesus siger: Elsker I mig, så hold mine bud; og jeg vil bede Faderen og han vil give jer en anden talsmand, som skal være hos jer til evig tid (Joh 14,15-16) I sin bøn for disciplene siger han at han ikke bare beder for dem som da var med ham, men også for dem, som ved deres ord tror på mig. (Joh 17,20) Og igen siger han: I har hørt, at jeg har sagt til jer: Jeg går bort og jeg kommer til jer. Hvis I elskede mig, ville I glæde jer over, at jeg går til Faderen, for Faderen er større en jeg. (Joh 14,28) Jesus har bedt for sit folk og givet dem rige løfter om fremgang når de samarbejder med ham. Han sagde: Den, der tror på mig, han skal også gøre de gerninger, jeg gør, ja, gøre større gerninger end dem, for jeg går til Faderen. (Joh 14,12)     
Hvilken forret har de som tror på Kristi ord og lever efter det! Kundskaben om Jesus som har vor synd og sonede vor skyld, sætter os i stand til at leve et hellig liv. Denne kundskab er et værn om menneskenes lykke. Satan ved at uden denne kundskab ville der være uorden og kraftesløshed hos os. Troen på Gud ville være borte og vi ville blive et bytte for enhver fjendes snare. Han har lagt lumske planer for at ødelægge menneskene. Han ønsker at lægge sit djævelske mørke som et ligklæde mellem Gud og mennesket, for at kunne skjule Jesu kærlighed og nåde og lukke os ude fra videre kundskab om Guds store kærlighed og den kraft han kan give os. Han ønsker at lukke alt lys fra himmelen ude.     
Kristus alene var i stand til at repræsentere Guddommen. Han som fra begyndelsen havde været hos Faderen, som var den usynlige Guds billede, var den eneste som kunne gøre dette. Det var ikke muligt kun med ord at fortælle verden hvordan Gud er. Det var ved et liv i renhed at Gud måtte åbenbares for menneskene, et liv i fuldstændig tillid til og underkastelse under hans vilje, et liv så ydmygt at selv den højeste seraf ville have veget tilbage for sådan noget. For at kunne gøre dette klædte Frelseren sin guddom i menneskelighed. Han benyttede de evner han havde som menneske, for kun på den måde kunne menneskene forstå ham. Kun som menneske kunne han nå menneskeheden. I det menneskelige legeme Gud havde gjort i stand til ham, repræsenterede han Guds karakter. Han blev til velsignelse for verden ved at han som menneske levede Guds liv og dermed vidste han at han havde magt til at forene det menneskelige med det guddommelige.    
Kristus sagde: "Alt har min Fader overgivet mig og ingen kender Sønnen undtagen Faderen og ingen kender Faderen undtagen Sønnen og den, som Sønnen vil åbenbare ham for." (Matt 11,27) Kun i lille grad bliver Guds Søns ophøjede værk forstået. Han holdt verdens frelse i sin hånd. Opgaven apostlene fik, bliver også givet til alle hans efterfølgere i denne tid. "Og i hans navn skal der prædikes omvendelse til syndernes forladelse for alle folkeslag. I skal begynde i Jerusalem." Luk (24,47) Frelseren har "al magt i himlen og på jorden." (Matt 28,18) Denne magt lover han os. "Men I skal få kraft når Den Hellige Ånd kommer over jer og I skal være mine vidner i Jerusalem og hele Judæa, i Samaria og lige til Jordens ende." Selv om en menighed kun består af fattige mennesker, ukendte og uden en højere uddannelse, kan de have indflydelse for tid og evighed, hvis de tror og beder. Hvis de i enkel, barnlig tro tager fat og stoler på løfterne i Guds ord, kan de udrette meget godt. Hvis de lader lyset skinne, bliver Kristus helliggjort i dem og hans riges sag vil blive fremmet. Hvis de forstår at de vil skulle gøre regnskab for Gud, vil de forsøge at finde åbninger for virksomhed og de vil skinne som lys i verden. De vil være nidkære og oprigtige eksempler på hvad det vil sige at fremme Guds plan for menneskers frelse. De fattige og de uskolede kan om de ønsker det, blive elever i Jesu skole og han vil lære dem sand visdom. Et ydmygt liv i enkel, barnlig tillid, sand fromhed og sand kristendom vil effektivt påvirke medmennesker. Personer med høj uddannelse vil have en tendens til at stole mere på deres kundskaber end på Gud. Ofte prøver de på, ikke at lære Guds veje og kende, ved at kæmpe alvorligt med ham i bøn og ved i tro at gribe fat i hans løfter. De som er blevet salvet af Den Hellige Ånd vil arbejde i Kristi ånd. De vil forsøge at samtale med andre for at lære dem, at kende Gud og den han sendte, Jesus Kristus, for det betyder evigt liv. De vil blive levende breve som fortæller menneskene om verdens lys.    
Jesus har givet hver af sine tjenere en opgave og han venter at de skal udføre den med troskab. Høj og lav, fattig og rig har alle en opgave at udføre for Mesteren. Kaldet om at tage fat kommer til alle. Men hvis du ikke lyder Herrens kald, hvis du ikke i tro, på den hjælp Kristus kan give dig, udfører den opgave du har fået og du ikke følger hans eksempel, vil der ved dit navn i bogen blive skrevet: "Således skal jeres lys skinne for mennesker, så de ser jeres gode gerninger og priser jeres Fader, som er i Himlene."(Matt 5,16) Lad andre få del i dit kendskab til sandheden. Dette er Guds plan for at oplyse verden. Hvis du ikke står på din post og lader dit lys skinne, så vil du blive siddende i mørket. Gud kalder alle sine sønner og døtre fra den himmelske familie til at stå fuldt rustet, så de når som helst kan slutte sig til de andre og udføre deres opgave. Det hjerte som er fyldt med Kristi kærlighed og medlidenhed, vil finde Kristi dyrebare juveler.     
Herrens vingård er mere omfangsrig end den nuværende arbejdsstyrke er i stand til at mobilisere. Derfor er det nødvendigt at enhver arbejder i fuldt omfang efter hans evner. Den som nægter dette, vanærer vingårdens Herre, og hvis han fortsætter med at være passiv, vil Herren fornægte ham. Idet menneskeagenten anstrenger sig i arbejdet, virker Gud inden i ham og ved ham. Når Herren ser at der kun gøres små anstrengelser for at omvende sjæle i regionerne derude, når han ser at gyldne anledninger går tabt, og at den åndelige læge bruger sin energi og evner på dem som er hele, forsømmer deres sygdomme som er ved at dø, så er han ikke behaget. Han kan ikke sige et "vel gjort" til et sådant arbejde; for det fremskynder ikke men forhindrer hans sags fremgang, skønt raske anstrengelser er nødvendige. Der helliges tid og energi på dem som kender sandheden, i stedet, i stedet for at oplyse den uvidne. Vore menigheder plejes som om de var det syge lam, hvem der ledes efter det mistede får. Hvis vore folk vil tjene andre sjæle, som behøver deres hjælp, vil de selv     
Hvis vore folk vil tjene andre sjæle, som behøver deres hjælp, vil de selv blive betjent af Overhyrden, og tusindvis vil glæde sig over hjorden som nu strejfer rundt i ørknen. I stedet for at hovere over vore folk, så lad enhver sjæl gå til arbejde som søger og frelse det tabte. Lad enhver sjæl arbejde, ikke ved at besøge vore menigheder, med besøge mørke steder på jorden, hvor der ikke er menigheder.    
På steder hvor sandhedens standard aldrig har været opløftet, vil flere sjæle omvendes som resultet af det samme arbejde som andre steder. Herren Jesus har al magt i himlen og på jorden. Hvis du vil drage på den, kombinere Himlens styrke med din egen, vil dyrebare sjæle blive omvendte. Helligåndens nærhed forundes alle. Kristus, vor Mellemmand, fornyer vor styrke ved kraften fra hans nærhed. Enhver virksomhed skal sættes i gang, ikke for at arbejde for menighederne, men for at arbejde for dem som er i vildfarelsens mørke. Når sjæle er overbeviste, så sæt dem i arbejde med det samme. Og idet de arbejder efter deres evner, vil de vokse sig stærkere. Det er ved at møde modstandens påvirkning at vi bliver bekræftet i troen. Idet lyset skinner i deres hjerter, så lad dem sprede dens lysstråler. Lær de nyomvendte at de skal gå ind i fællesskab med Kristus, være Hans vidne, og gøre Ham kendt for verden. Ingen bør gå ind i stridigheder, men de bør fortælle den enkle beretning om Jesu kærlighed. Alle bør hele tiden ransage skriften for deres tros skyld, så hvis de bliver spurgt "altid er rede til forsvar over for enhver, der kræver regnskab af jer for det håb, som er i jer." Den bedste medicin som du kan give menigheden er ikke taler eller prædikener, men planlægge arbejdet for dem. Hvis de kommer i gang med at arbejde, vil den modfaldne hurtigt glemme sin modløshed, den svage vil blive stærk, den uvidne intelligent, og alle vil være parat til at bringe sandheden, som den er i Jesus. De vil finde den pålidelig hjælper i Ham, som har lovet at frelse alle som kommer til Ham. <br><i>(konkluderes næste uge)</i>  

9 07 1895 Review and Herald Prædikantens og folkets pligter   
 Gud har givet "enhver sit arbejde." Han har ikke lagt menighedens interesser helt over i prædikanttjenerens hænder. Det er ikke til gavn for prædikanten, ej heller til det enkelte menighedsmedlems gavn, at prædikanten udelukkende påtager sig at ansvaret for Herrens arv. Hvert medlem af menigheden har en rolle at udføre, for at legemet kan bevares i en sund tilstand. Vi er alle dele af det samme legeme, og hver del skal udføre sin rolle til gavn for alle de andre. Alle dele har ikke den samme funktion. Ligesom vort naturlig legemes lemmer styres af hjernen, således bør vi - som det åndelige legemes lemmer - underkaste os Kristi styrelse, menighedens levende hoved. Vi er som grene på et fælles vintræ, Kristus taler om os som grene, der er blevet podet på det sande vintræ. Hvis vi er sande troende, der lever i daglig, timelig forbindelse med Kristus, vil vi blive helliggjorte gennem sandheden, og vi vil gøre vor del i velsignet forening med de andre grene på det sande vintræ.    
Prædikanten og menighedsmedlemmerne skal gå sammen som een person i menighedens opbygning og velstand. Enhver som er en sand soldat i Herrens hær, vil være en alvorlig, oprigtig og virkningsfuld medarbejder, der arbejder for Guds riges fremme. Lad ingen formaste sig til at sige til en bror der går varsomt: "I skal ikke udføre Herrens arbejde; overlad det til prædikanten." Mange menighedsmedlemmer får ikke den erfaring som de burde have haft, fordi der har været en fremherskende holdning om at prædikanten skal gøre alt arbejdet og bære alle byrderne. Enten er alle byrderne faldet på prædikanten, eller også har han påtaget sig de pligter som menighedsmedlemmerne burde have udført. Prædikanterne have et tillidsforhold til menighedens embedsmænd og medlemmer og lære dem hvordan man arbejder for Mesteren. Således skal prædikanten ikke selv udføre alt arbejdet, og samtidig vil menigheden få større gavn, end hvis han anstrenger sig for at gøre al arbejdet, og befri menighedsmedlemmerne fra at gøre den del, som Herren har lagt til rette for dem.    
Ud over alle vore rækker forsømmes de enkeltes talenter. Nogle få personer er blevet valgt som åndelige byrdebærere, og andre medlemmers talenter forbliver uudviklede. Mange er blevet svagere siden de har forenet sig med menigheden, fordi de praktisk talt er blevet forbudt at bruge deres talenter. Byrden for menighedsarbejde burde fordeles blandt de enkelte medlemmer, så at enhver kan blive en forstandig Guds medarbejder. Der er i det hele taget for mange ubenyttede kræfter i menigheden. Der er nogle få som lægger planer og arbejder; men rigtig mange mennesker løfter ikke deres hænder af frygt for at blive afvist, af frygt for at andre vil betragte dem som fejlplaceret. Mange har villige hænder og hjerter, men de afskrækkes fra at lægge alle deres kræfter i arbejdet. De kritiseres hvis de prøver at gøre noget, og til sidst lader de deres talenter ligge passive af frygt for kritik, selvom de kunne opmuntres til at bruge dem, og værket ville skride frem, og missionærskaren vil tilføjes nye medarbejdere. Vi får visdom til at tilpasse os særlige situationer, kræfter til at handle i nødens stund, ved at bruge de talenter som Herren har givet os, og ved den erfaring vi får i personligt arbejde. Nogle få vælges til at besidde ansvarsbetyngede stillinger, og arbejdet deles op blandt brødrene. Mange flere burde have mulighed for at udvikle sig til virksomme medarbejdere for Herren, men bliver efterladt i skyggen. Mange af dem på de betroede steder, er inderst inde forsigtige, bange for at der gøres noget der ikke er helt i overensstemmelse med deres egne arbejdsmetoder. De forlanger at alle planer genspejler deres egen personlighed. De er bange for at stole på andres metoder. Og hvorfor skal man ikke kunne stole på dem?    
Fordi de ikke er blevet uddannede; fordi deres leder ikke har opøvet dem, sådan som soldater opøves. Snesevis af mænd burde være parate til at handle efter øjeblikkelig varsel, om en nødssituation opstår, som kræver deres hjælp. I stedet for dette, går folk til kirken, lytter til prædikenen, betaler deres tiende, og giver deres gaver, og gør næsten ikke mere. Og hvorfor? - Fordi prædikanterne ikke åbner deres planer for folk, anmoder om deres hjælp i form af råd, til at planlægge og deres hjælp til at udføre de planer som de har været med til at lægge.    
Der skal ikke være nogen skjulte selskaber i vore menigheder. "I er alle brødre." Prædikantens arbejde er ligeså godt lægmedlemmets arbejde. Hjerte bør være bundet til hjerte. Lad alle presse sig fremad, skulder ved skulder. Er den sande Kristi efterfølger ikke åben for hans lære? Og skal alle ikke have en mulighed for at lære Kristi metoder ved praktisk erfaring? Hvorfor ikke igangsætte dem, besøge den syge og hjælpe på andre måder, og derved holde menigheden funktionsdygtig? Derved vil alle være i tæt kontakt med prædikantens planer, så at han kan trække på dem hvert øjeblik, og de vil kunne arbejde forstandigt med ham. Alle bør være medarbejdere sammen med Gud, og så kan prædikanten mærke at han har hjælpere han kan stole på. Prædikanten kan forhaste denne ønskværdige afslutning ved at vise at han <i>har</i> tillid til medarbejderne, og lade dem komme i gang.    
Hvem skal kritisere manglerne i menighederne? Hvem skal kritiseres fordi villige hænder og nidkære hjertelige mennesker ikke er blevet uddannet til at arbejde på en ydmyg måde for Mesteren? Der er mange uudviklede talenter iblandt os. Mange enkeltpersoner kunne have arbejdet i byer og stæder, besøgt dør til dør, blive bekendt med familier, gået ind i deres sociale liv, spise ved deres borde, gå i samtale ved deres ildsted, udså dyrebare sandhedsfrø over hele rækken. Idet de bruger deres talenter, vil Kristus give dem visdom og mange troende vil glæde sig over sandhedskundskaben, som et resultat af deres arbejde. Tusindvis kan få en praktisk uddannelse når de er med i dette personlige arbejde.    
Hverken konferensens embedsmand eller prædikanten er kaldet af Gud til at føje Guds mægtige mistillid idet de bruger den enkelte person, som betragtes som et værdigt menighedsmedlem. Denne såkaldte forsigtighed, forsinker næsten alle grene af Herrens værk. Gud kan og vil bruge dem som ikke har en grundig uddannelse i menneskenes skoler. Betvivler man, om hans magt kan gøre dette, så er det vantro; det er at begrænse den Almægtiges kraft hos Hvem intet er umuligt. Oh for mindre af denne uhellige og mistroiske forsigtighed! Den efterlader så mange gode ubrugte kræfter i menigheden; den lukker vejen til, så at Helligånden ikke kan bruge mennesker; den holder dem passive, som er villige og ivrige efter at arbejde i Kristi linjer; den afholder mange fra at gå ind i arbejdet, som ellers ville blive virkningsfulde medarbejdere hos Gud, hvis de fik en rimelig chance. Dem som vil være medarbejdere, som finder det nødvendigt med helligede medarbejdere i menigheden og i verden, bør søge efter styrke på de skjulte bedesteder. De bør gå ud for at arbejde, og Gud vil velsigne dem, og gøre dem til en velsignelse for andre. Disse medlemmer vil være til styrke og stabilitet for menigheden. Det er mangel på åndelig øvelse som gør menighedsmedlemmerne så svage og virkningsløse; men jeg spørger igen: hvem skal kritisere over den tilstand som tingene er i nu?    
Gud har givet "enhver sit arbejde." Hvordan kan det så være at prædikanter og konferensembedsmænd ikke erkender dette faktum? Hvorfor påskønner de ikke den hjælp det enkelte menighedsmedlem kan give? Lad menighedsmedlemmerne være lysvågne. Lad dem gribe fat og hjælpe med at holde prædikanternes og medarbejdernes hænder oppe, fremskynde sagens interesser. Talenternes mål må ikke sammenlignes. Hvis et menneske udøver tro, og vandrer ydmygt med sin Gud, kan han have lille uddannelse, kan regnes for en svag mand, kan alligevel udfylde sin plads lige så godt som manden med den fineste uddannelse. Han som giver sig uforbeholdent til Helligåndens indflydelse er bedst kvalificeret til at gøre en god tjeneste for Mesteren. Gud vil inspirere mennesker, som ikke sidder i ansvarsbetyngede stillinger, til at arbejde for ham. Hvis prædikanter og mænd i myndighedsstillinger vil komme af vejen, og lade Helligånden bevæge lægbrødrenes sind, vil Gud lede dem, hvad de skal gøre for hans navns ære. Lad mennesker få frihed til at gennemføre det som Helligånden viser. Læg ikke snærende bånd på mennesker som Gud vil bruge. Hvis dem som nu sidder i ansvarsbetyngede stillinger, blev holdt ved et bestemt slags arbejde år efter år, ville deres talenter ikke udvikles, og de ville ikke være rustede til de stillinger de besidder; og alligevel anstrenger de sig ikke særligt for at prøve og udvikle deres talenter som er nye i troen.    
Kvinder som vil hellige noget af deres tid til Herrens tjeneste bør sættes til at besøge de syge, se efter de unge, og sørge for de fattiges behov. De bør sættes til side til dette arbejde med bøn og håndspålæggelse. I nogle tilfælde vil de få brug for råd hos menighedens embedsmænd eller prædikanten; men hvis de er helligede kvinder, der fastholder en levende forbindelse med Gud, vil de være en kraft for menighedens gode. Det er et andet middel til at styrke og opbygge menigheden. Vi behøver at forgrene os i vore arbejdsmetoder. Ikke en hånd bør være bundet, ikke en sjæl være modløs, ikke en røst bør tysses ned; lad hver enkeltperson arbejde, i det skjulte eller offentligt, for at fremhjælpe dette store værk. Læg byrder på menighedens mænd og kvinder, så de må vokse med deres arbejde (fornuftsøvelser), og derved blive effektive agenter i Herrens hånd for at oplyse dem der sidder i mørke.    
Der er en verden som skal advares. Lad ikke menneskene stå formasteligt i vejen, men lad hellere enhver træde af vejen, og lade Gud arbejde med sin Helligånd for at fuldføre genløsningen af hans indkøbte ejendom. Nogle af disse nye medarbejdere kan begå fejltagelser, men lad de ældre rådføre dem og instruere dem hvordan deres metoder rettes. De bør opmuntres til at overgive sig selv helt til Herren, og gøre arbejdet på en ydmyg måde. En sådan tjeneste er antagelig for Mesteren, og han vil supplere deres anstrengelser med hans Helligånds kraft, og mange sjæle vil blive omvendte.    
Lad enhver menighed vågne op af søvne; lad medlemmerne forene sig sammen i Jesu kærlighed og i forståelse for fortabte sjæle, og gå ud til deres naboer, udpege dem frelsens vej. Vor leder har al kraft i himlen og på jorden. Han vil bruge mennesker som redskaber til at fuldføre hans mål, hvem nogle af brødrene vil forkaste som uegnet til at gå ind i arbejde. Himmelske intelligensvæsener kombineres med menneskeredskaber til at gennemføre Herrens værk. Engle har fået anvist deres steder i forbindelse med menneskeagenterne på jorden. De vil arbejde gennem alle personer, som vil underlægge sig arbejdet efter himlens metode; derfor skal intet menneske sættes til side eller efterlades uden at have noget at gøre.    
Medlemmerne i vore store menigheder er ikke i den bedste situation når det gælder åndelig vækst eller udvikling af effektive arbejdsmetoder. De er tilbøjelige til at lade andre bære de byrder, som Herren vil at alle skal tage del i at bære. Måske er der et antal gode medarbejdere, og disse tager arbejdet energisk op så de der er svagere ikke ser hvor de kan tage fat, så sætter de sig passive ned. Det er en fejl at vore folk forsamler sig i stort antal. Det er ikke i harmoni med Guds planer. Det er hans vilje at den kundskab som vi får om sandheden bør viderebringes til andre; at det lys som skinner på os, burde spejles igen på deres stivej, der vandrer i mørke, så at vi kan lede andre til Guds Lam der bærer alverdens synd. Men på de steder hvor mange samles i en menighed, forsømmes dette arbejde rigtig meget, og spejles sandhedens lys ofte kun tilbage til menighedsmedlemmerne; verden efterlades i mørke, alarmen lyder ikke, advarselsbudskabet fra himlen gives ikke.    
Herren har givet "enhver sit arbejde," og han må have plads til at arbejde på. Hvis nogen ikke kender til metoderne og midlerne som værket gennemføres ved, har Herren tilvejebragt en Lærer. Jesus sagde: "Men Talsmanden, Helligånden, som Faderen vil sende i mit navn, han skal lære jer alle ting og minde jer om alt, hvad jeg har sagt jer." I det hele taget tales der for lidt om alt det Gud har tilvejebragt til alle sjæle som tager imod Herren Jesus Kristus.    
Den evige Fader, den uforanderlige, gav sin enbårne Søn, revet ud af hans skød, Ham som har gjort sin persons billede udtrykkeligt, og sendt ham ned på jorden for at åbenbare hvor meget han elskede menneskeheden. Han er villig til at gøre mere, mere end "vi beder om eller forstår". En inspireret skriver stiller et spørgsmål som burde synke dybt ned i alle hjerter: "Han, som jo ikke sparede sin egen Søn, men gav ham hen for os alle, hvor skulle han kunne andet end skænke os alt med ham?" Skal enhver troende i Herren Jesus Kristus ikke kunne sige: "Eftersom Gud har gjort så meget for os, hvor meget skal vi så ikke, for Kristi skyld, vise vor kærlighed til ham i lydighed mod hans bud, og være hans ords gørere, ved at uforbeholdent hellige os selv til hans tjeneste?"    
Hvor er deres tro, som hævder at være Guds folk? Skal de også være med blandt dem når Kristus spurgte: "Når Menneskesønnen kommer, mon han så vil finde troen på jorden?" Jesus døde for at genløse os fra syndens forbandelse og fra synden selv, og skal vi så blot give ham en svag halvpart af de kræfter han betalte så høj en pris for, at løskøbe os fra vor sjælefjendes hænder?    
"I kender jo vor Herres Jesu Kristi nåde, at han for jeres skyld blev fattig, da han var rig, for at I ved hans fattigdom skulle blive rige." "I ham bor hele guddomsfylden legemlig", steg ned til vor verden, ydmygede sig selv ved at iklæde sin guddommelighed med menneskelighed, så han ved sin menneskelighed kan nå menneskeslægten. Når han omfavner menneskeslægten med sin menneskelige arm, griber han Guds trone med sin guddommelige arm, derved forenes menneskeheden med det guddommelige. Himlens majestæt, herlighedens Konge, steg ned på ydmyghedens sti skridt for skridt indtil han nåede de lavest mulige punkter menneskene kan erfare; og hvorfor? Da vil han kunne nå de allerlaveste hos menneskene, sunket i fornedrelsens dybeste dybder som de er, så han vil kunne ophøje dem til himlens højder. Han har lovet, "Den, der sejrer, ham vil jeg lade sidde sammen med mig på min trone, ligesom også jeg har sejret og taget sæde hos min Fader på hans trone." Undernes store under! Mennesket, en skabning af jorden; støv, ophøjet til universets Konges trone! Forunderlige kærlighed! En ubegribelig kærlighed der ikke kan beskrives!  

23 07 1895 Review and Herald Det store behov for Helligånden. <i>(konkluderet)</i>*   
 <i>(konkluderet)</i><p>Gud har ikke udpeget noget menneske til at være sin næstes vejleder eller samvittighed. Derfor bør ingen prøve på at forhindre den, som føler sig kaldet til at arbejde i vingården. Lad Gud arbejde gennem dem, han udvælger ved Helligånden. Intet menneske skal opkaste sig til dommer over sin næste. Og ingen skal tro, at han har ret til at behandle de kostbare sjæle, som Kristus gav sit liv for, med ufølsomhed. Det var Kristus, som fandt det kostbare perle. Vær forsigtige med, hvordan I behandler hans skatte. Enhver uvenlighed eller smerte eller tilsidesættelse, de bliver udsat for fra jeres side, vil blive regnet, som havde I handlet således mod Jesus selv. Opfør jer ikke, som havde I ret til at befale. Der bliver vedtaget love og bestemmelser, som snart vil være uden mindste betydning. Mennesker skal ikke diktere. De, som er i ledende stillinger, skal ikke bruge deres magt til at støtte nogle, mens andre bliver ignoreret, svigtet og overladt til fortabelse. Det er de ledendes pligt at hjælpe alle, som trænger til det. Lad enhver arbejde der, hvor Gud gennem Helligånden tilskynder ham til at arbejde. Sjælen skal stå til ansvar over for Gud og kun over for ham. Hvem kan vide, hvor meget lys der forhindres i at skinne på grund af bestemmelser, som Herren hverken har ønsket eller tilrådet? Herren beder ikke de ledende brødre om tilladelse, når han ønsker at bruge bestemte personer til at forkynde sandheden. Han vil bruge, hvem han ønsker. Han vil forbigå dem, som mener sig i stand til at arbejde i egen klogskab og bruge andre, som de førstnævnte anser for helt uegnede. Mange, som har visse evner, tror, at de er uundværlige i Herrens værk. Lad dem tage sig i agt for selvovervurdering, ellers vil Gud efterlade dem i mørke. Ingen skal bruge personlig autoritet til at bestemme over sin medmennesker. Ingen skal udtænke planer om at beherske alle andre.    
De som kender sandheden, skal ledes af Helligånden - ikke prøve på at bestemme over den. Hvis der gøres stadig flere anstrengelser for at underkaste medarbejdere menneskeskabte bestemmelser, vil Guds Ånd påvirke mange til at bryde alle lænker og have deres frihed i Kristus. Hvis man ville adlyde budet om at "elske sin næste som sig selv", ville der komme harmoni mellem brødrene. Tænk, hvor godt det ville være, om de, som kalder sig kristne, ville opføre sig som kristne. Hvor ville det være meget bedre, om alle ville holde op med at tale om deres egne gode gerninger og egenskaber, afholde sig fra at bestemme over andre og tænke ondt om dem og bruge deres indflydelse til at svække, undertrykke og ødelægge. Hvis nogen ikke vil rette sig efter bestemmelser, som er truffet af de ledende brødre, vil disse ikke have med dem at gøre, uanset hvilke følger deres uretfærdighed måtte få. De kræver lydighed, men Gud har ikke kaldet nogen til at gøre dette. Og intet menneske skal få lov til at indskrænke min eller mine brødres frihed, uden protest fra min side.    
Gud kalde mennesker fra beskedne kår, som ikke er blevet ufølsomme over for lysets klare stråler ved at have kendt sandheden i lang tid og dog have nægtet at gå fremad i lyset. Mange sådanne vil ile fra sted til sted, idet Guds Ånd tvinger dem til at bringe lyset ud til andre. Guds sandheds ord fylder dem med et brændende ønske at oplyse dem, som er i mørke. Mange uden uddannelse vil forkynde Herrens Ord. Selv børn tvinges af Ånden til at forkynde Himmelens budskab. Ånden udgydes over alle, som vil adlyde dens anvisninger. De vil frigøre sig for menneskers metoder og forkynde sandheden i Åndens kraft. Store skarer vil komme til troen og gå ind i Herrens folks rækker.    
Mange dem, som bekender sig til at være Jesu efterfølgere, underordner sig ikke under hans Ånds ledelse, men prøver på at tvinge Ånden til at virke efter deres vilje. De må opgive deres selvsikkerhed og overgive sig helt til Herren, så han kan udføre sin gode vilje gennem dem.    
De syv sidste plager vil snart falde på de ulydige. Mange har ikke villet høre evangeliets budskab. De er blevet prøvet igen og igen, men mægtige forhindringer synes at have hæmmet deres fremgang. Ved tro, udholdenhed og mod vil mange overvinde disse forhindringer og gå ud i det vidunderlige lys. Næsten umærkeligt er forhindringer blevet lagt på den lige og snævre vej. Vanskeligheder er opstået, men de vil alle forsvinde. De sikkerhedsforanstaltninger, som falske hyrder har omgivet deres menigheder med, vil være nytteløse. Tusinder vil modtage lyset og arbejde for dets udbredelse. Himmelsk visdom vil forene sig med menneskelige redskaber. Således opmuntrer vil menigheden rejse sig og sprede lyset, idet den sætter hele sin helligede energi ind i kampen. Således vil Guds plan blive fuldført, de tabte perler genfundet. Profeterne har set dette herlige værk langt borte fra. De er blevet inspirerede af det og har beskrevet det på vidunderlig måde.    
Vort folk har haft lys, og alligevel er mange af vore prædikantkræfter udtømte i menighederne, for at undervise dem der burde være lærere; oplyse dem der burde være "verdens lys"; vande dem som livets vand burde flyde fra; berige dem, der har form som dyrebare sandhedsminer; gentage evangeliets indbydelse for dem, der burde spredes til Jordens yderste dele, bibringe himlens budskab til mange som ikke har haft de privilegier som de har nydt; give dem føde som burde være på biveje og hovedveje og udråbe indbydelsen: "Kom; for alle ting er nu parate." Kom til evangeliets festmåltid; kom til Lammets nadver; "for alt er rede."    
Nu det tid at kæmpe alvorligt med Gud i bøn. Vore stemmer skulle forene sig med Frelserens i den vidunderlige bøn: "Komme dit rige. Ske din vilje som i Himmelen, således også på jorden." Lad hele jorden blive fyldt af hans herlighed. Mange vil spørge: "Hvem er værdig til dette?" Ansvaret hviler på hver enkelt. Ikke at vi i os selv er i stand til at udtænke noget, men Gud gør os i stand dertil. Frelsens plan skal ikke udføres efter menneskelige ideer. Der skal være nogen bestemte regler. Vort arbejde er fremadskridende og der må være plads for at finde forbedrede arbejdsmetoder. Men under Helligåndens ledelse kan og vil enigheden blive bevaret.    
Alle fortidens åbenbarelser pålægges medarbejdernes ansvar for disse sidste dage. Fortiden, nutiden og fremtiden kædes sammen. Vi må lære lektier fra ældre tiders erfaringer. Hvis der er nogen af vore brødre som mener at de kan lægge planer, hvorved de kan sikre sig monopol i en linier af Guds værk, er de fri fra alle sådanne byrder. Hver i sær former vi en del af det store hele, udfylder vor del i de scenerier der er forudsat for lang tid siden. I Guds råd er der plads til enhver person, og enhver skal hellige alle sine evner, sin indflydelse, og hele hans energi i alvorlig bestræbelse for at fritage sig for det ansvar, der er pålagt ham. Det er ethvert forstandigt menneskes opgave at bruge Kristi belæring fra Johannes det syvende i det daglige praktiske kristne liv. Vi skal forenes med hinanden i kristuslignende kærlighedsbånd. Det er den sti der er markeret ud for alle. Ved at følge den, uden, pral uden selvophøjelse, må vi indfri Guds høje krav til os. Hvis nogen er tilbøjelige til at prale af deres overlegne talenter, så lad dem have i tanke at disse talenter er andres, kun udlånt dem for en stund, og bruges de ikke i Herrens værk, vil de blive taget fra dem. Pral ikke af din udvidede kundskab og indflydelse. Den store forløsningsplan forbinder enhver med sin medarbejder. Fortidens indflydelse hjælper til at forme nutidens arbejde, og sætter os derved i stand til at gribe fat i værket linie efter linie, hvorpå vi kan fortsætte det fremtidige arbejde. Alle disse agenter har en nøje relation, ikke kun i tid, men i fremtidens endeløse tidsaldere, der når ud i evigheden.    
Lad mennesker ophøre med at stole på mennesker. Så længe de respekterer Guds plan i samstemmende handlinger, så lad alle huske på at Helligånden former og danner menneskeagenten til det guddommelige billede. Livet som er skjult i Kristus i Gud åbenbares gennem mennesker. Vi lever nu i de afsluttende scener af denne verdens historie. Lad mennesker skælve med ansvarsfornemmelsen for at lære sandheden at kende. Verdens ende kommer. En rigtig overvejelse af disse ting vil lede alle til at indvie alt hvad de har og er til deres Gud. Der bør ikke prales, ingen higen efter høje steder; men alle bør være ivrige efter at trofast gøre det hellige arbejde, med Guds herlighed for øje, det arbejde som det er vort ophøjede privilegium at involvere os i. Øjet bør ikke hele tiden se på mennesker, studere planer som mennesker lægger; men hellere søge kundskab om planer lagt af al visdoms Kilde. Så vil der ikke være fare for at der lægge planer influeret med urene menneskelige kanaler. Se på Gud; bed til Gud; vent og våg og bed til Gud; arbejd for Gud. Den tunge pligt med at advare en verden for dets kommende dom er over os. Fra enhver retning, fjern og nær, kommer kald til os om hjælp. Menigheden, som oprigtig er helliget det arbejde, bringe budskabet ud til verden: Kom til evangeliets måltid; maden er parat, kom. Den svage må ikke nu stole på begrænsede mennesker hvis de er som David, og David som Herrens engel. Hvis vi nogen sinde har bestormet Gud med bønner, haft brydninger efter hans velsignelse som Jakob havde, så lad det være nu. Gud kalder menigheden til at rejse sig og iklæde sig selv Kristi retfærdighedsklædninger. Kroner, evige kroner, skal vindes. Himlens rige skal vindes. En verden, fortabt i synd, skal oplyses. Den tabte perle skal findes. Det tabte får skal bringes tilbage i sikkerhed i folden. Hvem vil være med til at søge? Hvem vil bære lyset hen til dem, som vandrer i mørke og vildfarelse.  

30 07 1895 Review and Herald Interessante erfaringer i Australien.*   
 [<i>Dette efterfølgende brev fra søster White til Bror Olsen, har vi få lov til at bringe læserne af "The Review". Brødrene over hele verden er interesseret i de erfaringer der er skrevet ned. - Red.</i>]    
<i>Nord Fitzroy, Australien, d 27. maj, 1895.</i><br>En stor oplevelse i Australien sabbatten d. 25. maj havde vi et godt møde i den lokale menighed her i North Fitzroy. I god tid før mødet fik jeg at vide at de ønskede jeg skulle tale på sabbatten, men jeg blev desværre kraftigt forkølet og var meget hæs. Jeg havde mest lyst til at bede mig fritaget for denne opgave, men da dette var min eneste anledning, sagde jeg: "Jeg vil stille op og jeg tror Herren vil besvare mine inderlige bønner og fjerne hæsheden, så jeg kan fremholde mit budskab for menigheden." Jeg mindede min himmelske Far om dette løfte: "Bed, så skal der gives jer; søg, så skal I finde; bank på, så skal der lukkes op for jer. For enhver, som beder, får; og den, der søger, finder; og den, der banker på, lukkes der op for. ... Når da I, som er onde, kan give jeres børn gode gaver, hvor meget snarere vil så ikke Faderen i himlen give Helligånden til dem, der beder ham!" (Luk 11,9-13).     
Guds ord står fast. Jeg havde bedt og jeg troede at jeg ville være i stand til at tale til menigheden. Jeg havde udvalgt en tekst, men da jeg rejste mig for at tale, blev den borte for mig og jeg følte at jeg skulle bruge andet Peters brev kapitel et som tekst. Herren gav mig stor frimodighed til at tale om Guds uendelige store nåde. Hvor meget burde hans nåde ikke værdsættes! Apostlen siger: "Nåde og fred blive eder stadig rigere til del, idet I lærer Gud og vor Herre Jesus at kende. Alt, hvad der tjener til liv og gudsfrygt, har hans guddommelige magt skænket os gennem kundskab om ham, som kaldte os ved sin herlighed og guddomskraft, og derved har han også skænket os sine dyrebare og største forjættelser, for at I ved dem skal undfly fordærvelsen i verden, som skyldes det onde begær, og få del i guddommelig natur."    
Den Hellige Ånd satte mig i stand til at tale tydeligt og klart og med kraft. Ved slutningen af talen følte jeg mig tilskyndet af Den Hellige Ånd til at bede dem komme frem som ønsker at overgive sig helt til Herren. De som ønsker forbøn, blev bedt om at give det til kende og omkring tredive personer kom frem. Blandt dem var hustruerne til brødrene F og det var første gang de havde vist nogen interesse for at komme Gud nærmere. Mit hjerte var fyldt af ubeskrivelig taknemmelighed da jeg så at disse to kvinder kom frem. Jeg forstod da hvorfor jeg var blevet så stærkt tilskyndet til at komme med denne appel. Jeg havde først tænkt at det var bedst at lade det være, for min søn og jeg var de eneste som kunne tage ledelsen ved denne anledning. Men det var som om nogen havde talt til mig og da kom denne tanke: "Har du ingen tillid til Herren?" Jeg sagde: "Det har jeg, Herre." Og skønt min søn blev meget overrasket over at jeg skulle komme med en sådan appel ved denne anledning, mestrede han situationen. Jeg har aldrig hørt ham tale med større kraft og inderlighed end den gang. Han bad brødrene Faulkhead og Salisbury komme frem og vi bøjede os alle. Min søn tog ledelsen og Herren må i sandhed have inspireret hans bøn, for han bad som om han var i Guds nærhed. Brødrene Faulkead og Salisbury bad også inderligt og jeg havde selv stemme nok til at tage del i bønnen. Jeg bad for søstrene F som for første gang offentligt sluttede sig til os. Den Hellige Ånd var med os i dette møde og mange blev dybt grebet.    
Ved slutningen af mødet var der mange som kom frem til platformen, tog mig i hånden og med tårer i øjnene bad om at jeg måtte bede for dem, noget jeg med stor glæde lovede. Jeg fik hilst på søstrene F og så at de var dybt bevægede.     
Jeg vil sige lidt mere konkret om disse A. brødre og deres hustruer. Bror Somerville var den første som interesserede disse mennesker for sandheden. Han spurgte efter bror Starrs hjælp til at give dem Bibellæsninger, og gennem denne påvirkning blev det ledt til at komme til Brighton lejrpladsen. De var henrykte over bomuldsbyen, og besluttede for at få et telt til deres familier, og derved i kunne få gavn af møderne. Hustruerne kunne være på stedet hvornår de valgte det, men mændene kunne kun deltage i møderne når deres forretninger tillod det. Men det gjorde de, satte sig selv i lysets kanal hvor den himmelske strøm kunne flyde til deres sjæle. De blev omvendte og døbte. Fra det tidspunkt lukkede de deres musikforretning på sabbaten. Faderen var meget fortørnet over deres handlemåde, for de nægte ikke blot selv at gøre forretninger, men ville heller ikke tillade ham at åbne deres musikbutik og gøre forretninger på sabbaten. Det var en meget prøvende erfaring for dem, men ved Herrens hjælp gik sagen i orden, og brødrene fortsatte deres forretning uden at forlade sandheden. De måtte lide under deres faders, moders og slægtninges modstand. Moderen til en af de to som nu havde taget sit standpunkt, havde været en forbitret modstander. Hun havde sagt at hvis hendes datter begyndte at holde sabbatten, skulle hun ikke få lov til at komme i hendes hus mere, for så ville hun være en skamplet for hele familien. Fru A havde ofte udtalt at hun ikke kunne tænke sig at blive syvenedags-adventist. Hun var vokset op i den Presbyterianske kirke og havde vænnet sig til at se på det som meget upassende for en kvinde at tale i forsamlingen. At en kvinde skulle kunne holde en prædiken, var helt utænkeligt. Hun kunne lide at høre Daniells og Corliss og syntes at de var dygtige talere, men hun ønskede ikke at høre en kvinde prædike. Hendes mand havde bedt Gud om at hun måtte blive omvendt ved søster Whites forkyndelse. Da jeg kom med appellen og bad dem som ønskede at overgive sig til Herren om at komme frem, blev alle forbavsede over at se de to søstre efterkomme opfordringen. Den søster som havde mistet sit barn, sagde at hun var bestemt på ikke at gå frem. Men Herrens Ånd havde talt så indtrængende til hende at hun ikke magtede at modstå kaldet. Da brødrene A. så at deres hustruer gik fremad, sagde de at de mærkede det som en lettelse og priste Gud. De kunne knapt nok tro deres egne øjne. Disse mennesker havde bevist Guds løfter som sande; for ved at bede havde de modtaget, og deres tro havde vokset meget på ham har gjort alle løfter sikre i Jesus Kristus.    
Min tro blev belønnet, og selvom jeg kom ud i vanskeligheder på grund af den hærgende epedemi, så støttede Herren mig, og opløftede mig ved hans sundhed. Jeg var så taknemmelig over for min himmelske Far, for hans nåde og godhed da han ledte disse to dyrebare mennesker til at slutte sig til menigheden sammen med deres mænd. De havde beregnet omkostningerne før de gik ind i den kristne krig. I en tid havde disse søstre fulgt sabbatsskolen. De bragte små børn med sig, så de må få gavn af undervisningen i de mindre klasser, medens de selv følte at de ville have fået meget mere ud af at studere senior-afdelingens lektier. De var meget nærmere troen på sandheden, nærmere himlens rige, end de selv troede.    
Denne sabbatsdag var den dyrebar dag. Var der ikke glæde i himlen over at disse to sjæle havde taget imod Kristus? Johannes siger: "Men alle dem, som tog imod ham, gav han magt til at blive Guds børn, dem, som tror på hans navn." De blev ikke født af blod, ej heller af køds vilje, ej heller af mands vilje, men af Gud. Og Ordet blev kød og tog bolig iblandt os, og vi så hans herlighed, en herlighed, som den enbårne Søn har den fra Faderen, fuld af nåde og sandhed. . . . . Thi af hans fylde har vi alle modtaget, og det nåde over nåde."    
Denne dyrebare erfaring er en af resultaterne ved Brighton lejrmødet. Indflydelsen fra dette møde er vidtrækkende. Folk har endnu ikke glemt det, men fjern og nær siges det i gode og klare vendinger. Skulle der holdes et andet lejrmøde i nærheden af Melbourne, er vi ikke i tvivl om at det vil gøre meget godt. Det vil være middel til at hjælpe mange, som har modtaget lyset og endnu ikke anerkendt sandheden, til at tage opstilling i de lovlydiges rækker.    
I dag har jeg været til et rådsmøde hvor der blev taget beslutning om at det næste lejrmøde skal holdes i Ballarat, men før afstemning sagde jeg: "Jeg er bange for at I går fejl, ved at beslutte jer for lejrmøde i Ballaret i år. Brighton lejrmødet var over alle forventninger, og ud fra det lys som jeg har fået om dette møde, ved jeg at ingen af os har vurderet dens vidtrækkende indflydelse ordentligt. Mennesker har fået indtryk som ikke vil kunne udviskes. Prædikanters og folks anstrengelser for at løsne op for lejrmødets arbejde, er i høj grad nyttesløse. Hundredvis læser deres bibler med et hjertefølt ønske om at kende sandheden. Herrens Ånd drager dem til sig, skønt de nu er forvirrede over menneskers modsatrettede meninger. Herren har arbejdet oprigtigt ved lejrmødet i Brighton. En sæson er gået siden det er blevet holdt, og gør de glem af en sæson mere, vil det have store tab. Der er mange som er langt fra Melbourne, som ikke vil kunne komme til lejrmødet om det blev holdt der, men Herren har gjort meget for sit folk.    
 "Som følge af Brighton lejrmødet, er adskillige menigheder blevet oprettet. Jeg besøgte menigheden i Williamstown, og glæde mig over at se så mange havde moralsk mod til at vise deres loyalitet mod Guds bud på trods af stadig modstand og foragt, som har dynget sig over dem og over Guds hellige lov. De har søgt alvorligt efter sandheden, og følelserne hos de alvorligt sandhedssøgende udtrykkes i salmistens ord, hvor han siger: 'Det er tid for Herren at gribe ind, de har krænket din lov. Derfor elsker jeg dine bud fremfor guld og skatte. Derfor følger jeg oprigtigt alle dine befalinger og hader hver løgnens sti. Underfulde er dine vidnesbyrd, derfor agted min sjæl på dem. Tydes dine ord, så bringer de lys, de giver enfoldige indsigt.'    
 "En menighed er blevet oprettet i Hawthorne og en anden i Brighton. Omkring tres tilhører disse to menigheder. Et stort antal nye medlemmer er blevet tilføjet Prahran menigheden og til menigheden i North Fitzroy. Et antal medlemmer er også flyttet bort; men der kommer hele personer ind som hørte sandheden ved Brighton lejr-mødet. Herren drager, og nogle responderer på hans dragen. Det vil være en fejltagelse at lejrmødet til Ballarat. Lad det blive holdt der hvor personer, med sindelag for det, kan få gavn af at igen høre begrundelserne for vor tro. Sandheden må også præsenteres for en klasse som aldrig før har hørt den. Hvor teltene rejses på en ny lokalitet, vil en ny klasse tilhører kunne nås.  

17 09 1895 Review and Herald Har I olie i jeres kander og lamper?    
 Skønt fem af disse jomfruer er fremstillet som kloge og fem som uforstandige, havde de alle lamper. De var alle blevet overbevist om, at de måtte forberede sig på brudgommens komme, og alle havde fået kendskab til sandheden. Der var ingen synlig forskel mellem de kloge og de uforstandige, før råbet lød: 'Se, brudgommen er der, gå ham i møde!' men da vist tingene sande tilstand sig. De kloge havde truffet forholdsregler og taget olie med sig i deres kander, således at deres lamper, der var ved at brænde ud, kunne blive fyldt op med olie; men de uforstandige havde ikke regnet med denne kritiske situation og rettede nu en alvorlig, bekymret anmodning til de kloge. "Og de uforstandige sagde til de kloge: 'Giv os af jeres olie, thi vore lamper er ved at gå ud.'" De havde forsømt at forberede sig til at møde brudgommen og vendte sig nu mod dem, der havde sørget for olie til sig selv. "Men de kloge svarede og sagde: 'Nej, der ville ikke blive nok både til os og til jer. Gå hellere hen til købmændene og køb til jer selv.'"    
Når man læser denne lignelse, kan man ikke undgå at få medlidenhed med de uforstandige jomfruer og spørge: "Hvorfor delte de kloge ikke deres olie med dem?" Men når vi anvender lignelsen åndeligt, kan vi se grunden. Det er ikke muligt for dem, som har fået tro og nåde, til at dele deres forråd med dem, som ikke har. Det er ikke muligt for dem, som har gjort et grundigt arbejde i hjertet, at overføre værdien heraf til dem, som kun har gjort et overfladisk arbejde. Lignelsen hensigt er at påpege faren ved et overfladisk arbejde. Mange bekender sig til at være kristne, og i nogen tid mærkes deres halvhjertethed ikke. Forskellen mellem dem og de mennesker, som har ægte gudsfrygt, træder ikke synligt frem. Denne lignelse maner til alvorlig eftertanke. Idet vi betragter den, bør vi spørge os selv: Handler vi efter Kristi ord? Bygger vi på klippen? Gør vi vor kaldelse og udvælgelse urokkelig i vor prøvetid? Vi bør ikke berolige vor samvittighed i forventning om Himmelen, når vi ikke bærer de karaktertræk, der er betegnende for kristenlivet. Paulus siger: "Jer selv skal I ransage, om I er i troen; jer selv skal I prøve! Mærker I ikke på jer selv, at Jesus Kristus er i jer? Eller står I ikke prøve."    
De ti jomfruer syntes alle at være rede til brudgommens komme, og dog bragte prøven den kendsgerning for dagen, at de fem ikke var rede. De, som har sand gudsfrygt, agter og ærer Guds lov. Ved Kristi nåde aflægger de i deres liv vidnesbyrd om lovens principper og vil ikke bryde et eneste af Guds bud med vilje. De forestår disse ord: "At adlyde er mere værd end slagtoffer, og at være lydhør er mere værd end væderfedt." De overgiver sig til Kristus, som leder mennesker til at angre deres synder, tilgiver den angrende sjæl og iklæder ham sin egen retfærdighed. Den omvendte sjæl hader synden; han hangiver sig ikke til selviskhed, egenkærlighed og indbildskhed eller fortsætter med dag efter dag at hæve at være en kristen og alligevel vanære Kristus ved at lade karakteren give et forkert billede af ham. De, som begår denne fejl og går videre fulde af selvretfærdighed, har i virkeligheden ikke taget det første skridt mod Himmelen. Det første skridt er overbevisning om synd, det andet er angrer og lydighed. Den sande gudfrygtighed ophøjer ikke sig selv.    
De uforstandige jomfruer repræsenterer ikke dem, som er hykleriske. De havde agtelse for sandheden, de var forkæmpere for sandheden, og det var deres hensigt at gå ud for at møde brudgommen. De var knyttet til dem, der tror på sandheden, og fulgtes med dem, og havde lamper, som repræsenterede et kendskab til sandheden. Da der var en vækkelse i menigheden, blev deres følelse grebet; men de forsømte at komme olie på deres kander, fordi de ikke bragte gudfrygtighedens principper ind i deres daglige liv og karakter. De faldt ikke på klippen Kristus Jesus og tillod ikke at deres gamle natur blev brudt itu. Denne gruppe fremstilles også som stengrundens tilhørere. Kristus sagde:    
"Se, en sædemand gik ud for at så. Og som han såede, faldt noget på vejen; og fuglene kom og åd det op. Noget faldt på stengrund, hvor det ikke havde megen jord, og det kom straks op, fordi det ikke havde dyb jord." Jesus forklarer disse stengrundstilhører og siger: "Sæden, som blev sået på stengrund, det er ham, der hører ordet og straks tager imod det med glæde. Men han lader det ikke slå rod i sig og holder kun ud til en tid, og når der kommer trængsel eller forfølgelse for ordets skyld, tager han straks anstød."    
Mange modtager beredvilligt sandheden, men de undlader at tilegne sig sandheden, og dens indflydelse bliver ikke varig. De er ligesom de uforstandige jomfruer, som ikke havde olie i deres kander og lamper. Olie er et symbol på Helligånden, som bringes ind i sjælen ved tro på Kristus Jesus. De, som alvorligt ransager skrifterne under megen bøn, som med fast tro sætter deres lid til Gud, som adlyder hans bud, vil være blandt dem, som repræsenteres af de kloge jomfruer. Guds ords lære består ikke i ja og nej, men i ja og amen. Evangeliets krav er vidtrækkende. Apostlen siger: "Alt, hvad I tager jer for i ord eller handling, gør det alt sammen i Herren Jesu navn og sig Gud Fader tak ved ham." "Enten i nu spiser eller drikker, eller hvad I gør, så gør det alt til Guds ære!" Praktisk gudfrygtighed vil ikke kunne opnås ved at give Bibelens store sandheder en plads i hjertets ydre forgårde. Bibelens religion om bringes ind i livets store og små anliggender. Den må fremskaffe de stærke motiver og principper, som skal regulere den kristnes karakter og handlemåde.    
Menneskets natur er moralsk fordærvet og bliver med rette dømt til døden af en hellig Gud. Men der er draget omsorg for, at den angrende synder ved tro på forsoningen gennem Guds enbårne Søn kan modtage syndstilgivelse, blive retfærdiggjort og opstaget i den himmelske familie som arving til Guds rige. Karakterens forvandling sker ved Helligåndens arbejde med det menneskelige redskab, hvor den nye natur bliver indpodet i overensstemmelse med dets eget ønske og samtykke. Guds billede bliver genoprettet i sjælen, og dag for dag bliver han styrket og fornyet ved nåden og sat i stand til mere og mere fuldkomment at genspejle Kristi karakter i retfærdighed og sand hellighed.    
Olien, som de, der er fremstillet som uforstandige jomfruer, i så høj grad behøver, er ikke noget, der skal påføres udvendig. Det er nødvendigt, at de bringer sandheden ind i sjælens helligdom, for at den skan rense, forædle og helliggøre. Det er ikke teori de behøver; det er Bibelens hellige lære, som ikke består af usikre, usammenhængende læresætninger, men levende sandheder, der medfører evige interesser, som samler sig i Kristus. I ham findes den guddommelige sandheds fuldkomne system. Sjælens frelse ved tro på Kristus er sandhedens søjle og grundvold. De, som viser sand tro på Kristus, åbenbarer den ved karakterens hellighed og lydighed mod Guds lov. De erkender, at sandheden, som den er i Jesus, når Himmelen og omfatter evigheden. De forstår, at den kristnes karakter bør svare til Kristi karakter og være fuld af nåde og sandhed. Til dem er nådens olie givet, som opretholder et lys, der aldrig svigter. Helligånden i den troendes hjerte gør ham fuldkommen i Kristus. Det er ikke et afgørende bevis på, at et menneske er en kristen, at det giver udtryk for stærk sindsbevægelse under ophidsende omstændigheder. Den, som ligner Kristus, har et beslutsomt, udholdende element, der stikker dybt i hans sjæl. Han har alligevel en følelse af sin egen svaghed og bliver ikke bedraget og vildledt af Djævelen til at have tillid til sig selv. Han har kendskab til Guds ord og ved, at han kun er sikker, når han lægger sin hånd i Jesu hånd og holder fast.     
Karakteren åbenbares under en krise. Da den alvorlige stemme ved midnat forkyndte: "Se, brudgommen er der, gå ham i måde!" vågnede de sovende jomfruer af deres slummer, og man kunne se, hvem der havde forberedt sig på begivenheden. Begge parter blev overrumplet; men den ene var beredt på den uventede begivenhed, og den anden blev fundet uforberedt. Karakteren åbenbares ved et tilfælde. De kritiske situationer bringer karakterens sande natur for dagen. En pludselig og uforudset ulykke, dødsfald eller krise, uventet sygdom eller smerte, noget, der stiller mennesket ansigt til ansigt med døden, bringer karakterens sande natur for dagen. Da vil det vise sig, om der er nogen virkelig tro på Guds ords løfter eller ej. Det vil vise sig, om sjælen holdes oppe af nåde eller ej, og om der er olie i kanden og lampen.    
Prøvende tider kommer til alle. Hvordan optræder vi, når Gud undersøger og prøver os? Går vore lamper ud? Eller holder vi dem stadig brændende? Er vi forberedt på alle eventualiteter ved vor forbindelse med ham, som er fuld af nåde og sandhed? De fem kloge jomfruer kunne ikke overføre deres karakter til de fem uforstandige. Vi må danne vor karakter som enkeltpersoner. Den kan ikke overføres til en anden, selv om ejermanden var villig til at bringe offeret. Vi kan gøre meget for hinanden, medens det stadig er nådens tid. Vi kan give en fremstilling af Kristi karakter. Vi kan trofast advare de fejlende. Vi kan tilrettevise og irettesætte med al langmodighed og belæring, idet vi hjemfører den hellige skrifts lære til hjertet. Vi kan vise inderlig medfølelse. Vi kan bede med og for hinanden. Ved at leve et forsigtigt liv og vedligeholde en hellig livsførelse, kan vi give et eksempel på, hvordan en kristen bør være; men intet menneske kan give en anden sine karaktertræk. Lad os på behørig vis overveje den kendsgerning, at vi vil blive frelst, ikke i flok, men som enkeltpersoner. Vi vil blive dømt i overensstemmelse med den karakter, vi har dannet. Det er farligt at undlade at berede sjælen for evigheden og at vente med at slutte fred med Gud, til man ligger på dødslejet. Det er ved livets daglige handlinger og ved den ånd, vi åbenbarer, at vi bestemmer vor evige skæbne. Den, som er trofast i det små er også trofast i det store. Hvis vi har gjort Kristus til vort forbillede, hvis vi har vandret og virket efter det eksempel, som han gav os i sit eget liv, vil vi være i stand til at klare de alvorlige overraskelser, vi vil komme ud for, og sige af hjertet: "Ske ikke min vilje, men din."    
Det er i prøvetiden, den tid, vi lever i, vi roligt bør overveje vilkårene for frelsen og leve i overensstemmelse med de betingelser, der er nedlagt i Guds ord. Vi bør time for time, dag for dag, under omhyggelig disciplin uddanne os til at øve os i at udføre enhver pligt. Vi bør blive kendt med Gud og med Jesus Kristus, som han har sendt. Under enhver prøve er det vort privilegium at støtte os til ham, som har sagt: "Lad ham ty til mit værn, for at han kan slutte fred med mig; og han skal slutte fred med mig." (Eng. Bibelovers.) Herren siger, at han er villig til at give os Helligånden, end forældre er til at give deres børn brød. Lad os derfor have nådens olie i vore kander og lamper, for at vi ikke skal findes mellem dem, der er fremstillet som uforstandige jomfruer, der ikke var forberedte til at gå ud og møde brudgommen."  

22 10 1895 Review and Herald Satans ondskabsfuldhed mod Kristus og hans folk   
 Idet han taler om Satan, siger vor Herre: "Han står ikke i sandheden." Engang var han en skærmende kerub med herlig skønhed og hellighed. Han stod næst efter Kristus i rang og karakter. Det er fra Satan, at selvophøjelsen stammer. Han blev skinsyg på Kristus og kom med falske anklager imod ham og skød derefter skylden på Faderen. Han misundte Kristus og Faderen deres stilling, og han vendte sig bort fra sin troskab mod Himmelens leder og mistede sin høje og hellige stilling. Selv om englene kendte Gud og Jesus Kristus, og selvom de var lykkelige i den herlige tjeneste, de udførte for Himmelens Konge, bedrog den onde alligevel mange af dem ved sin uærlige fremstilling af Kristus og Faderen, vandt sig deres støtte og knyttede dem til sig i oprøret. Satan og hans sympatisører erklærede sig åbenlyst for at være Guds modstandere og grundlagde deres eget djævelske rige og hejste oprørsfanen mod Himlens Gud. Alle ondskabens magter og myndigheder sluttede op om arbejdet med at omstyrte Guds herredømme.    
Satan fik mennesket til at falde, og siden da har han arbejdet på at udslette Guds billede i mennesket og at præge sit eget billede ind i menneskenes hjerter. Da han har begået den største brøde, gør han selv krav på overherredømmet og tager sin kongelige magt i anvendelse over for sine undersåtter. Han kan ikke støde Gud fra tronen, men ved hjælp af afgudssystemet anbringer han sin egen trone mellem Himmelen og jorden, mellem Gud og det tilbedende menneske. Han spærrer vejen for enhver lysstråle, der kommer fra Gud til mennesket, og tilegner sig den tilbedelse, der tilkommer Gud.    
Satan har med bedragerisk kraft udformet og indført en mangfoldighed af vildfarelser for at tilsløre sandheden. Vildfarelse kan ikke stå alene og ville hurtigt uddø, hvis den ikke fæstnede sig som en parasit på sandhedens træ. Vildfarelsen henter liv fra Guds sandhed. Menneskets overleveringer slutter sig som svævende mikrober til Guds sandhed, så mennesker regner dem for en del af sandheden. Gennem falske læresætninger vinder Satan fodfæste og tager menneskenes tanker til fange og får dem til at holde fast ved teorier, som ikke har noget grundlag i sandheden. Mennesker underviser dristigt med menneskebud, som om det var læresætninger; og efterhånden som over. leveringerne fortsætter fra slægt til slægt, får de magt over menneskesindet. Men tiden gør ikke vildfarelse til sandhed, lige så lidt som dens tyngende vægt får sandhedens træ til at blive en parasit. Sandhedens træ bærer sin egen uforfalskede frugt, der viser dens virkelige oprindelse og natur. Vildfarelsens parasit bærer også sin egen frugt, der gør det klart, at dens karakter er forskellig fra planten af himmelsk oprindelse.    
Det er ved hjælp af falske teorier og overleveringer, at Satan får magt over menneskesindet. Vi kan se, i hvilken grad han udøver sin magt, ved den falskhed, der er i verden. Selv de kir. ker, som bekender sig til at være kristne, har vendt sig bort fra Jehovas lov og har opstillet en falsk norm. Satan har haft en finger med i spillet i alt dette; for ved at lede mennesker til falske normer, misdanner han deres karakter og får dem til at anerkende ham som den højeste. Han modarbejder Guds hellige lov og benægter Guds ret til at dømme. Det er ved hans trone, at alle onde gerninger har deres udspring og finder støtte.    
Satan har anklaget Gud for at være uretfærdig og har på forskellige tidspunkter sat alle sine overnaturlige kræfter i bevægelse for at afskære menneskene fra erkendelsen af Gud og lede deres opmærksomhed bort fra Guds tempel og for at grundlægge sit eget rige på jorden. Ved forskellige lejligheder er det næsten lykkedes for ham at udbrede afgudsdyrkelsen over hele jorden. Fortidens historie viser, at han har stræbt efter at vinde herredømmet over jorden, og at hans kamp om overherredømmet næsten syntes at have været en fuldstændig succes. Han har virket på en sådan måde, at Himmelens fyrste næsten syntes at være tabt af syne. Det har set ud, som om afgudsdyrkernes sammensværgelse havde fået eneherredømmet, og som om Satan virkelig var blevet denne verdens gud. Men Guds enbårne Søn så på sceneriet og betragtede menneskenes lidelser og elendighed. Medlidende iagttog han, hvorledes hans tjenere blev forblindede af fjendens bedrag og blev ofre for djævelsk grusomhed. Han så, hvorledes Satan ophøjede mennesker blot med den hensigt at styrte dem, og hvorledes han smigrede dem for at kunne få dem i sine garn og ødelægge dem. Han betragtede de planer, som Satan arbejder efter for at udslette ethvert spor af lighed med Gud fra menneskenes sjæl, og hvorledes han ledte dem til at være umådeholdende for at ødelægge de moralske kræfter, som Gud gav dem som den bedste og mest værdifulde gave. Han så, hvorledes tænkeevnen blev ødelagt ved appetittens tilfredsstillelse, og at Guds tempel lå i ruiner. Han så med medynk på mennesker, det blev demoraliserede, ruinerede, myrdede eller forliste, fordi de valgte en hersker, det lænkede dem til sin vogn som fanger; og dog var disse slaver så forvirrede og så forførte og bedragne, at de i fortiden var tilfredse med deres slaveri, mens de i den mørke og triste procession gik frem mod den evige ødelæggelse - til en død uden håb om liv og mod en nat, der ikke efterfølges af nogen morgen. Han så mennesker besatte af djævle og så Satans engle forene sig med mennesker og så menneskelegemer blive nedværdiget til bolig for dæmoner. Mennesket, der blev skabt som bolig for Gud, blev dragernes bolig. Menneskets sanser, organer, nerver og tilbøjeligheder blev af overnaturlige væsener drevet til at give efter for det mest skændige og modbydelige begær. Dæmonerne havde sat deres præg på menneskenes ansigtsudtryk, og deres minespil var et spejlbillede af de legioner af onde ånder, de var besat af. Det var dette sceneri, verdens Frelser betragtede. Hvilket grufuldt syn at betragte for den uendelige renheds øjne! Hvor kan han få sit billede at se? Men "således elskede Gud," den evige Gud, alligevel "verden, at han gav sin enbårne Søn (for en sådan verden!), for at enhver, som tror på ham, ikke skal fortabes, men have evigt liv."    
Kristus blev af Gud sendt til denne verden, for at han skulle påtage sig vor menneskelige natur. Den hemmelighedsfulde forening mellem den menneskelige og den guddommelige natur skulle indgås. Kristus skulle blive menneske, for at han i så stor udstrækning som muligt kunne åbenbare mysterierne i frelsens videnskab. Men frelsesplanen overstiger langt det menneskelige sinds fatteevne. Guds store nedladenhed er et mysterium, vi ikke kan trænge til bunds i. Planens storhed kan ikke fattes fuldt ud, og den uendelige visdom kunne heller ikke lægge en plan, der ville overgå den. Den kunne kun lykkes ved at iføre guddommeligheden menneskelighed ved at Kristus blev menneske og led under den vrede, synden havde fremkaldt på grund af overtrædelsen af Guds lov. Ved hjælp af denne plan kan den store og frygtelige Gud være retfærdig og alligevel retfærdiggøre alle, det tror på Jesus, og som modtager ham som deres personlige Frelser. Det er Himmelens videnskab at frelse menneskene fra den evige fortabelse, frelsens videnskab, og den lykkes gennem legemliggørelsen af Guds Søn og gennem hans sejr over synden og døden. Enhver jordisk intelligens forbløffes, når den søger at fatte denne plan.    
Før verden blev skabt, fandt den uendelige visdom udvej for den frygtelige mulighed, at mennesket skulle vise sig troløst. Skønt mennesket overtrådte Guds lov, blev loven alligevel ikke slækket på selv det mindste punkt. Den står ligesom hans evige trone fast i al evighed. Der kunne ikke findes noget håb for mennesket i en forandring af Guds lov, men således elskede Gud verden, at han i Kristus gav sig selv til verden for at bære straffen for menneskets overtrædelse. Gud led med sin Søn, som kun Gud kan lide, for at verden kunne blive forligt med ham.  

26 11 1895 Review and Herald En appel til sydstateres mark   
 <b>Kære brødre og søstre i Amerika,</b><br>Jeg vil appellere til jer for sydstaternes arbejdsmarks skyld. Hvis vi går efter vor egen magelighed og fornøjelse, ønsker vi ikke at indtage denne arbejdsmark; men vi skal ikke gå efter vor egen magelighed. "Kristus gjorde heller ikke, hvad der var ham selv til behag." Men vi skal tage højde for at den mark ikke er mere nedslående for dem, som vil være Guds medarbejdere, end verdens mark var, da den overgav sig selv til Guds enbårne søn. Da Han kom til jorden for at opsøge og frelse de fortabte, rådførte Han sig ikke med sit egen behag eller sin fornøjelse. Han forlod Sin høje rang, lagde Sin himmelske ære og herlighed til side, og fralagde Sit herlige diadem og kongelige kåbe, og forlod de kongelige sale, for at Han kunne komme til jorden og frelse faldne mennesker. Selvom han besad disse evige rigdomme, blev Han dog fattig for vor skyld, så han kunne gøre menneskeslægten rig. Når Guds Søn accepteres som deres Genløser, og udvise tro på Ham, vil Adams sønner og døtre bliver Guds arvinger og Kristi medarvinger. Apostlen siger: "I kender jo vor Herres Jesu Kristi nåde, at han for jeres skyld blev fattig, da han var rig, for at I ved hans fattigdom skulle blive rige." Kristus var villig til at komme til en verden som var ødelagt og svedet af forbandelsen - resultatet af Adams overtrædelse af Guds lov. Han ville gerne påtage sig de faldne væseners sag, som havde mistet deres oprindelige hellighed, og som ikke kendte til Guds karakters fuldkommenhed. Han ville komme for at føre dem tilbage til loyalitet som ikke var underlagt Guds moralske regering. I himlens store rådssamlinger kom man frem til at det var helt nødvendigt at Gud blev åbenbaret for mennesker, i form af Hans enbårnes søns person. Han til jorden for at være "Det sande lys, som oplyser hvert menneske, var ved at komme til verden."    
Sydstaternes missionsmark er besat med vanskeligheder, og skal jeg bringe arbejdsmarken til jer, sådan som den er blevet vist mig, vil mange af jer trække jer tilbage og sige: "Nej, jeg kan ikke gå ud på en sådan missionsmark." Men vilkårene for den farvede race er ikke mere nedslående end verdens tilstand var, da Kristus forlod himlen for at arbejde for faldne mennesker. Han iklædte Sin guddommelig med menneskelighed, og kom til verden, for at Hans menneskelighed kunne berøre menneskene, og Hans guddommelig kunne gribe fat på Guds trone for menneskenes skyld. Han kom for at opsøge det ene mistede får, og bringe de omstrejfende tilbage fra syndens ørken til den himmelske fold. Han blev behandlet nedværdigende af dem som Han kom for at frelse fra evig ruin, og missionæren i Sydstaternes mark har brug for at bevæbne sig selv med det sindelag der var i Kristus Jesus. Skriften siger: "Han kom til sit eget, og hans egne tog ikke imod ham. Men alle dem, som tog imod ham, gav han magt til at blive  Guds børn, dem, som tror på hans navn."     
Sydstaternes race er blevet forsømt. Mennesker er forbigået på den anden side, ligesom præsten og levitten, gik forbi den sårede, berøvede og forslåede person. Men en vis samaritaner, som rejste den vej, så ikke kun han, men han fik medlidenhed med ham, og gik hen til ham, og forbandt han sår, og satte ham op på sit eget ridedyr, og bragte ham til værtshuset, og tog sig af ham. Hvor mange har ikke ladet den farvede race gå til på vejkanten? Siden slaverne blev frigivet ved et frygteligt tab af liv i både nordstaterne og i sydstaterne, er de blevet stærkt forsømte af dem der bekender at kende Gud, og som resultat har tusinde af den ikke fået åndelig frihed. Men skal denne ligegyldighed fortsætte? Skal der ikke besluttes noget for at redde dem? Synden har fornedret og fordærvet menneskeslægten, men Kristus lod ikke menneskene gå tabt i deres fornedrelse. Han som var et med Faderen kom til vor verden for at slå bro over den afgrund som synden havde gjort, som adskilte menneskene fra Gud på grund af overtrædelse. Kristus, Sin Faders herligheds afglans, så menneskeheden i deres ynkelighed og syndighed, og beskuede sjæle besmittet med fordærv, fordærvede og deformerede. Han vidste at den faldne slægt sigtede mere til ondt end godt, og praktiserede den mest hadefulde ondskab. De himmelske hære så på verden som nogen der ikke havde fortjent Guds sympati og kærlighed. Engle undrede sig over at Kristus påtog sig at frelse mennesket i sin fortabelse, og for dem virkede som en håbløs situation. De undrede sig over at Gud kunne tolerere en slægt der var så rådden af synd, kunne være en plet på Hans skaberværk. De kunne ikke se nogen plads til kærligheden, men Kristus så at sjæle kunne gå tabt, hvis en arm, der var stærk nok til at befri, ikke blev rakt ud for at frelse.     
Satan er ødelæggeren, men Kristus er genopretteren. Fra først af var det Satans mål at få mennesker til at overtræde Guds lov. Han fremstillede Faderens karakter forkert, trådte på Hans lov, og foragtede Hans forskrifter. Han indgød mennesker med sin egen ånd, og gjorde dem til del af hans egne egenskaber, og fik dem til at overtræde Guds lov. Da han havde udrettet dette fordærvelsesværk, pegede han på de fornedrede og syndsbesmittede sjæle, som han havde gjort til genstand tusindvis fejl, og erklærede at de var for fordærvede, for usle til at blive genløst af Himlen. Han forsøgte at fremstille menneskeheden i det mest nedslående aspekt, så at en reformation virker helt håbløs. Selvom han ikke kunne få overhånd med sine fristelser mod Kristus, eller få Ham til at fejl eller miste modet, lykkes det dog ofte for godt for ham for dem der burde være medarbejdere sammen med Gud. Men hans planer om at få værket til at stoppe er ikke lykkes rigtigt for ham. Gennem Guds nåde er dem som fjenden har fortrykt i generationer, opstået til Gudsgiven mands og kvindes værdighed og giver sig selv som sønner og døtre til den Allerhøjeste. Dette resultat udføres generelt ved velstyret og udholdende missionsarbejde.    
Hvorfor skal Syvendedags adventister ikke være sande medarbejdere sammen med Gud, I at opsge og frelse den farvede races sjæle? I stedet for nogle få, hvorfor er det så ikke mange der går ud og arbejder i denne længe forsømte arbejdsmark? Hvor er de familier som vil blive missionærer og som vil gå ind på denne arbejdsmark? Hvor er de mænd som har midler og erfaring, så at de kan gå ud til disse folk og arbejde for dem der hvor de er? Der er mænd som kan uddanne sig i landbrugelinjer, som kan lære farvede folk at så frø og plante frugthaver. Der er andre som kan lære dem at læse, og give dem en forbilledlig lektie fra deres eget liv og eksempel. Vis dem hvad de kan gøre for at få et levebrød, og det vil være en uddannelse for dem. Er vi ikke kaldet til at gøre netop dette arbejde? Et der ikke mange som behøver at lære at elske Gud højest og deres medmennesker som sig selv? I sydstaternes arbejdsmark er der mange tusinde mennesker som har sjæle at frelse eller at miste. Der ikke mange blandt dem som hæver at tro sandheden, som vil gå ud på denne mark for at gøre det arbejde som Kristus opgav Sin magelighed, Sine rigdomme og Sit liv for?    
Kristus opgav alt for at Han kan bringe frelse til alle folk, folkeslag og tungemål. Han slog bro over den afgrund som synd havde gjort, for at mennesker, ved Hans fortjenester, kan forliges med Gud. Hvorfor er der ikke en hær af medarbejdere indskrevet under Fyrsten Emmanuels blodbestænkte banner, klar til at gå ud og oplyse dem som er uvidne og fordærvede? Hvorfor går vi ikke ud for at bringe sjæle ud af mørke til lys? Hvorfor lærer vi ikke de fortabte at tro på Kristus som deres personlige Frelser, og hjælpe dem til at se Kristus i tro, og vaske sig i den kilde der er åbnet for at bortrense verdens synder? Vi bør lære de snavsede hvordan de skal skaffe sig af med deres gamle, syndsbestænkte karakterklæder og hvordan Kristi retfærdighed skal tages på. Vi bør plante de ophøjende og forædlende tanker på himmelske ting i deres formørkede sind. Vi bør i tro, ved en Kristuslignende sympati og eksempel, lede de urene ind til rene og hellige liv. Vi bør leve et sådant liv for dem at de vil kunne se forskel mellem vildfarelse og ondskab, og så renhed, retfærdighed og hellighed. Vi bør danne retlignede stier for vore fødder, så den lamme i vendes bor fra vejen.    
Mange som hæver at være kristne har udrettet lidt i verden fordi de ikke har holdt deres øjne fæstnet på Jesus, og har ladet syndighed overvinde dem. Mange som er gået frem som missionærer er faldet i synd, og Satan har jublet fordi mennesker der hævder at være medarbejdere sammen med Gud, ikke var omvendt dagligt, og blev ikke forvandlet i karakteren ved at se på Jesus. De gør ikke Gud til deres styrke, og laver så krogede stier for deres fødder. De kunne bringe de fattige og uvidne sjæle, som var så fornedrede af synd frem til et nyt liv, helt til Guds liv, fordi deres eget liv ikke var skjult med Kristus i Gud. Som medarbejdere sammen med Gud, må vi bære åg sammen med Jesus Kristus, og påtage os Kristus. Når vi er lagt i Ham, skal vi vokse i lighed med Kristi karakter. Vi skal være levende breve, og mænd der skal læses i vore liv, hvad det vil sige at være en kristen. Vi skal fremstille Kristus i karakter, og selvet skal skjules med Kristus i Gud. Når dette er vor erfaring, vil vi finde ud af at Guds engle vil samarbejde med os. Idet vi mærker vor afhængighed af Gud, vil vi mærke kraften i Kristi ord da han sagde: "Uden mig kan I slet intet gøre." Så skal vi vide hvordan vi får sympati med de forsømte, undertrykte, foragtede og samtidig har vi ikke forståelse for undertrykkelse, men i syndens midte presser vi os tættere og tættere til Jesu side. Vi vil såres og rystes over de synder som begås når vi bærer åget sammen med Kristus og bereder os til at være templer for Helligåndens iboen.    
Mennesker som har tro, håb og kærlighed får del i den guddommelige natur og har overvundet det fordærv som er ved verdens lyster. Disse mennesker er succesrige medarbejdere; for de bypper på det sikre fundament, guld, sølv og ædelstene. De Bygger med prægtige materialer som er værdifulde. De opbygger ikke med det som er forgængeligt, med det som sammenlignes træ, hø og stubbe, som vil brændes op af de sidste dages ild. Deres arbejde resulterer i genløste sjæle som vil stå foran Guds trone.    
Kristus sagde til sine disciple: "De raske har ikke brug for en læge, men de syge . . . jeg er ikke kommet for at kalde retfærdige, men syndere til anger." Dem som erkender deres skyld, mærker deres behov for Frelseren. Hvorfor, oh hvorfor er der ikke gjort mere for at sprede lys i den farvede races formørkede tankesind? Kristus døde for de farvede folk, lige så meget som Han døde for hvide folk. Gennem tro på Kristus kan de farvede folk opnå evigt liv lige så godt som de hvide folk. Dem som Herren ser er forsømt af os, er blevet betroet fornuftsstyrke, og alligevel er de blevet behandlet som om de ikke havde sjæle. De er blevet såret af en såkaldt kristen nation. De er blevet efterladt på vejsiden, og målrettet arbejde ville modvirke de fejl de har begået. Men selvom de er blevet foragtet og forsømt af mennesker, har Gud givet særlig hjælp og oplysning til de mange som var i slaveriet. Han har oplyst deres mørke selvom de var under de allerdårligste forhold, og de har åbenbaret storhedens elementer i kristen karakter over for verden. Mange af den sorte race er blevet rige i troen og tilliden til Gud. De har udvist guddommelig medfølelse for dem som de kunne hjælpe. De har vidst hvad det vil sige at hungre efter forståelse og hjælp; for de blev kun forsømt af dem som så deres ulykkelige tilstand og kunne have hjulpet dem, men som blev forbigået på den anden siden, ligesom præsten og levitten forbigik den forslåede og sårede. Der er sjæle blandt den farvede race som kunne nås, og netop den slags arbejde som deres forhold kræver kunne ydes, så de kunne frelses. Når disse sjæle er omvendte til sandheden, vil de få del i guddommelig natur, og vil gå ud for redde deres medmennesker, til at lede dem som er i mørke til lys. De kan hjælpes i deres lave rang, og for deres del kan de hjælpe til andres gode.    
Men der er mange blandt de farvede folk, hvis forstand er blevet formørket for længe for at hurtig kunne udrustes til gode gerningers frugtbarhed. Mange holdes i en fordærvet appetits trældom. Mange er slaver af nedværdigende lidenskaber, og deres karakter er af en sådan art at den ikke vil kunne være til velsignelse for dem. Synd og fordærv har aflåst deres sanser. De behøver lige så megen hjælp som de rene hedninger gør, og hvis ikke får den rigtige slags hjælp, vil de gå tabt. Men de må lære at kende Gud og Jesus Kristus som Han har sendt. Retfærdighedens Sols klare stråler må skinne ind i deres sinds formørkede kamre. De behøver at gribe et glimt af Gud. Det er deres privilegium at få evigt liv, og være i samklang med Gud, og det er deres privilegium som kender sandheden at gentage beretningen igen og igen om Guds forunderlige kærlighed mod mennesker, sådan som det viste sig på Golgatas kors. Den kæde der falder ned fra Guds trone er lang nok til at nå ind i syndens laveste dybder. Fremhold en syndstilgivende Frelser for den fortabte og ringe person, for Jesus har gjort en guddommelig mellemkomst for deres skyld. Han er i stand til at nå de laveste dybder og løfte dem op fra syndes hule, så de kan anerkendes som Guds børn, arvinger sammen med Kristus til en evig arv. De må have det liv som måler sig med Guds liv. -<i>The Review and Herald</i>, 26. november, 1895.  

3 12 1895 Review and Herald En appel til sydstaterne --2   
 Gud vurderer ikke mennesket efter hvorledes det er blevet født, ikke ved sin position eller rigdom, ikke ved sin muligheder for at få uddannelse, men ved den pris der er betalt for menneskets genløsning. Mennesker er af værdi hos Gud i forhold til at det lader det guddommelige billede blive genkaldt i sin sjæl. Uanset hvor misdannet sin karakter har været, vil det menneske som lader Kristi nåde komme ind i sjælen, blive reformeret i karakteren selvom han kan regnes som udstødt blandt menneskene, men han vil blive oprejst fra sin skyld og fornedrelse og elendighed. Gud har gjort alle mulige tilvejebringelser for at den fortabte kan blive Hans barn. Det skrøbeligste menneske kan forhøjes, forædles, forfines ved Guds nåde. Dette er grunden til at Gud værdsætter menneskene; og dem som er medarbejdere sammen med Gud, som er fyldt af guddommelig medfølelse, vil se og påskønne mennesker på samme måde som Gud ser på påskønner dem. Uanset hvilken nationalitet eller farve, uanset om de er i den sociale vilkår, vil mission for Gud se på alle mennesker som Kristi blods indkøbte ejendom og vil forstå at der ikke er nogen kasteforskel hos Gud. Der skal ikke ses på nogen med ligegyldighed eller betragtes som uvæsentlig, for alle sjæle er blevet indkøbt for en uendelig pris. Forsøm derfor ikke længere, i Jesu Kristi nazaræers navn, den farvede race af dem som hævder at tro på Kristus som menneskenes frelser. Lad ingen som hævder at have hørt de nådige ord, "Dine synder er dig forladt," holde sig på afstand fra dem, hvis liv har været i mørke og er overskygget.    
Var det Guds formål at de farvede folk skulle have så megen skyld og ve i deres liv? - Nej. Mennesker som fik større muligheder end de fik, har lært dem evigt liv, både ved forskrift og eksempel. En forringet levemåde er blevet påtvunget dem, og de har fået et lavt selvværd, endog deres opfattelse af kristenlivet er blevet fordærvet. Men folk som er blevet stillet gunstigere, som har fået lys og frihed, som har haft mulighed for at kende Gud, og Jesus Kristus som han har sendt, står til ansvar for det moralske mørke der omgiver deres farvede brødre. Kan de som er blevet så privilegerede, tillade sig at stå stolte og selvglade, og føle at de er helt igennem gode til at begå sig med denne fornedrede race? Lad dem der bekender at være Kristne, se på Kristi eksempel. Han nedvægdigede sig til menneskenaturen, så at Han kunne nå menneskesker hvor han var. Himlens majestæt kom for at opsøge og frelse de som var fortabt; og skal så dem som Kristus har gjort så meget for, stå borte fra deres medmennesker, som nu går tabt i deres synder?    
Herren indbyder Sit folk til at blive medarbejdere sammen med Ham, i at genopbygge og gendanne karakteren efter den moralske retskaffenheds sande standard. Ved tro på Kristus skal vi genskabes i Hans billede. Jesus siger: Se, jeg skaber en ny ting på jorden. Frafaldne mennesker skal gendannes; falden menneskehed skal ophøjes, synden skal tilgives; og synderne skal frelses, så Gud må forherliges for evigt. Visdommens skatte der er blevet skjult i lange tider, skal frem til de fortabtes berigelse. Oh, hvilke rige skatte skal åbnes op øjnene af verden! Alle guddommelige hjælpemidler skal stilles til rådighed for mennesket, så at det kan blive en medarbejder sammen med Gud. Intet er blevet holdt tilbage. Da Gud gav Sin enbårne søn til vor verden, gav Han alle himlens skatte. Hvilken kraft, hvilken ære, er blevet åbenbaret i Kristus Jesus! Det største tegn på majestæt og kraft har verden fået gennem Guds enbårne søn. Med denne kraft i vor hånd, vil jeg spørge i Jesu Kristi nazaræers navn hvordan det kan være at Guds folk ikke er vågen over for deres opgave? Hvordan kan det være at den enkelte ikke bliver et eksempel at gøre det arbejde tiden kræver at først give sig selv, og så hans talenter i form af midler og evner for et folks oplysning og frelse, som er i tæt ynkværdig mørke og i beklagelig uvidenhed? Er der ikke mænd, kvinder og unge som vil gå ud og oprette skoler, og derved blive lærer der underviser farvede folk, så at de kan læse Guds ord? Vi må lære dem at læse Guds ord, ellers vil de falske hyrder der fører bag lyset, som fejlfortolker Skrifterne og som finder på læresætninger og lærer traditioner, der vil føre dem ud på fortabelsens stier der er forkyndere og lærere blandt farvede folk, som forfalder til ryggesløse levevaner; og hvordan kan de forstå Guds lovs bindende krav, når retfærdighedens standard ikke åbenbares og ophøjes for deres øjne, ved deres læreres forskrift og eksempel? Vi må gå ud blandt dem og vise dem hvordan Guds lov æres og adlydes, for at de kan forberedes til at få del i den nye jord.    
Er der ikke dem som kan gå fra dør til dør, fra familie til familie, og som kan gentage den sande Kristne erfarings ABC? Lad Kristus være din lærebog. La det være tydeligt i al dit arbejde at du kender Jesus. Bring Hans renhed og frelsende nåde, så disse folk ved beskuelse kan blive forandret til det guddommelige billede. Bland de fleste af de farvede folk, finder vi upassende måder at tilbede Guds på. De bliver mere ophidsede, og udviser fysiske øvelser som er upassende i den højtidelige gudsdyrkelse. Deres overtroiske ideer og upassende praksis kan ikke fordrives straks. Vi må ikke kæmpe med deres ideer og behandle dem med foragt. Men lad medarbejderen give et eksempel på hvad helhjertet tjeneste i religiøs tilbedelse indbefatter. Lad ikke de farvede folk blive lukket ud fra de hvide folks religiøse samlinger. Så vil de ikke få nogen chance for at ændre på deres overtroiske øvelser til en tilbedelse der er mere hellig og ophøjende, hvis de lukkes fra selskaber med forstandige hvide mennesker, som kan give dem et eksempel på hvad de bør være og gøre. Lad de hvide folk praktisere den nødvendige selvfornægtelse, og lad dem huske at intet kan betragtes som uvæsentligt, som påvirker det religiøse liv som de umådelige mange folk den farvede race jo er. De leder deres tilbedelse efter det de har fået lært, og de tror at en religion som ikke er spændene, ikke larmende, uden kropsbevægelser, ikke er religionens navn værd. Disse uvidende tilbedere behøver undervisning og vejledning. De kan vindes ved venlighed, og kan bestyrkes i gode gerninger. Både gamle og unge har brug for at blive belært, som nogen der vil instruere en børnefamilie.    
Lad medarbejderne give dem et eksempel på at begå sig med dem og åbenbare Kristi Jesu dydigheder for dem. De behøver at komme i kontakt med kultiverede mennesker, og komme i selskab med dem, hvis hjerter er blødgjorte og underlagte Helligånden. De efterligner, og vil gribe den rene indstilling, og blive påvirket af ophøjede mål. En nu smag vil skabes, og ophøjede ønsker vil spire op for ting som giver god indberetning, rene, ærlig og elskelig. Men hvis de farvede folk efterlades i deres nuværende tilstand, og ikke få bragt en højere kristendomsstandard end de har nu, vil de få mere og mere forvirrede idéer, og deres religiøse tilbedelse demoraliseres mere og mere. De er blevet forsømt på besynderlig måde. Fattigdom og mangler er almindeligt iblandt dem, og meget lidt er blevet gjort for at afhjælpe deres kvaler. Det skal ikke overraske os at en sådan forsømmelse fører til hårde hjerter og udøvelse af ondskab, men Gud sørger for denne forsømte klasse. De farvede folk har sjæle at frelse, og vi må gå ind i arbejdet, og blive medarbejdere sammen med Jesus Kristus. Vi kan ikke efterlade dem, som vi gjorde førhen. Det retfærdiggører ikke at vi smider penge ud på at gøre det behageligt på os selv, og giver skaffer muligheder til dem som har det bedre, og er næsten overdådigt forsynet med alle muligheder, og ikke gør noget for dem som ikke kender Gud og Jesus Kristus som Han har sendt. Vi må ikke opgive millioner i den farvede race til deres fordærv, og går forbi på den anden side fordi de er fornedrede.    
Lad os have de ord i sinde som Kristus sagde til de folk der var æret over andre og fil mulighed for at få Herren Jesus Kristus til at arbejde iblandt dem, og alligevel ikke påskønnede dette privilegium og ikke spredte Himlens lys til andre. Han sagde: "Ve dig, Korazin! ve dig, Betsajda! thi hvis de kraftige gerninger, som er sket i jer, var sket i Tyrus og Zidon, så havde de for længe siden vendt sig i sæk og aske. Men jeg siger jer: Det skal gå Tyrus og Zidon tåleligere på dommens dag end jer. Og du, Kapernaum! Mon du skal ophøjes indtil Himmelen? Til Dødsriget skal du fare ned! thi hvis de kraftige gerninger, som er sket i dig, var sket i Sodoma, da var den blevet stående til den dag i dag. Men jeg siger jer: Det skal gå Sodomas land tåleligere på dommens dag end dig."    
Men selvom Kristus råber ve over dem som ikke angrer sig ved Hans forkyndelse, har Han noge opmuntrende ord til de ydmyge: "På den tid tog Jesus til orde og sagde: "Jeg priser dig, Fader, Himmelens og jordens Herre! fordi du har skjult dette for de vise og kloge og åbenbaret det for de umyndige. Ja, Fader! thi således skete det, som var din vilje." Mange af de farvede folk er bland de ydmyge som vil tage imod Guds Ord, og skal dette længe forsømte arbejde med at oplyse farvede folk ikke igangsættes så vedholdende, og fremføres i al flid fordi det er blevet forsømt så længe? Vi må gøre et arbejde for den farvede race som ikke er blevet gjort. "Thi således elskede Gud verden, at han gav sin Søn den enbårne, for at enhver, som tror på ham, ikke skal fortabes, men have  evigt liv." Guds Søn verdens Skaber, ofrede Sit eget liv for at Han kan blive Genløser for den faldne menneskehed. Han gjorde et umådeligt offer så Han kan blive menneskets sikkerhed og stedfortræder, og skal vi så være ligeglade med en nedtrådt og mishandlet race?    
Gud sørger for det farvede folk, og hvis vi vil samarbejde med Ham for deres sjæles frelse, må vi også sørge for dem, og blive medarbejdere sammen med Ham. Vi må angre over for Gud, fordi vi har forsømt missionsarbejdet i den mest efterladte del af Guds moralske vingård. Medlemmerne i vore menigheder behøver at blive oprørte. Der er brug for at starte en virksomhed for vore farvede brødre i hjertet af værket. Vi bør vække en interesse for at sande Kristne skal føle noget for de fortrykte og moralsk fornedrede. Det at deres hud er mørk beviser ikke at de er syndere frem for den hvide race. Megen af deres fordærv er frugten af de hvide folks forsømmelse. De har ikke næret den forståelse som de burde have følt for de forladte og ulykke. Dem der bekender at elske Kristus skulle have arbejdet for deres farvede brødre indtil håbet kommer op i deres hjerter. Mange er fuldstændig modløse, og de er blevet sløve fordi de har været forsømte, foragtede og svigtede. De fattige og uheldigt stillede tæller tusinde, og alligevel har vi set ligegyldigt til, og set deres sorg, og er gået forbi på den anden side. Deres nedværdige tilstand vor dom. Den kristne verden er skyldig fordi de ikke har hjulpet dem som behøver mest hjælp. Kristus siger: "Jeg er ikke kommet for at kalde retfærdige, men syndere til omvendelse."    
Bør vi ikke arbejde på Sydstaternes mark? Vi har haft alle fordele i timelige og åndelige ting, og skal vi så ikke gøre noget for vore farvede brødre? Vi kan ikke forlade den farvede race og regnes som skyldfrie. Kristus taler om Sin egen mission med disse ord: "Herrens Ånd er over mig, fordi han salvede mig, at jeg skal gå med glædesbud til fattige. Han sendte mig for at udråbe for fanger, at de skal få frihed, og for blinde, at de skal få deres syn, for at sætte fortrykte i frihed" og udråbe et nådeår fra Herren." Skal vi ikke følge Kristi eksempel? Skal vi ikke som Hans menneskelige agenter, fremføre det værk Han kom for at gøre? Kristus sagde: "De raske har ikke brug for en læge, men de syge." Vi kan ikke efterlade de sjæle Kristus døde for til at være bytte for Satans fristelser. Vi kan ikke efterlade denne store hjord til deres uvidenhed, mangel, lidelse og fordærv. Dette er ikke at gøre Guds vilje. Vi kan ikke samle alle mulighederne til os selv og til dem som ikke behøver det, og gå forbi dem der virkelig har behov, og så få Guds anerkendelse. Denne forsømmelse tilfalder dem som har haft stort lys, som har haft forunderlige anledninger, som alligevel efterlader en stor del af Guds moralske vingård ubearbejdet. Satan har i årevis såret sit rajgræs blandt de farvede folk, og marken er ikke så let at oparbejde nu, som den kunne bearbejdes for år side. Men der bør ikke være nogen tøven nu. Der bringes skam over Jesus Kristus, når dem som bekender at fremføre det sidste nådesbudskab til verden forbigår denne arbejdsmark. Kristus gik ikke forbi de trængende og lidende. Han forenede barmhjertighedsgerningerne med det frelsesbudskab Han kom at fremføre for menneskene. Han involverede sig i en stadig og utrættelig forkyndertjeneste, og arbejde for de fortabte og sorgrige. Han indledte sit kærlighedsbudskab med forkynder- og godgørenhedsgerninger, efterlod os et eksempel at vi skulle følge i Hans spor.  

10 12 1895 Review and Herald En appel til sydstaterne --3   
 Verdens Genløser definer klart hvad vor pligt er. Til den lovlærte der spurgte Ham hvordan han skulle arve evigt liv, sagde Han: "Hvad står der skrevet i loven, hvordan læser du?" Han svarede og sagde: "Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte og med hele din sjæl og med hele din styrke og med hele dit sind, og din næste som dig selv." Han sagde til ham: "Du har svaret rigtigt; gør dette, så skal du leve." Men han ville retfærdiggøre sig og spurgte Jesus: "Hvem er så min næste?" Så fortalte Jesus lignelsen om den gode Samaritaner, og viste klart at han er vor næste, som mest behøver vor næstekærlighed og hjælp. Vi skal praktisere Guds bud, og stå oprigtigt i forhold til det som Gud har planlagt skal være mellem mennesket og dets medmenneske. Det har aldrig været Guds plan at samfundet skal opdeles i klasser, så der skal være en fremmedgørelse mellem rige og fattige, høje og lave, lært og ulærte. Men det at dele samfundet op i adskilte kredse bliver mere og mere tydeligt. Gud har planlagt at dem som Han har begavet med midler, evner og nådegaver, skal være forvaltere af Hans godgørenhed, og ikke prøve at høste fordelene til sig selv. Gud vurderer ikke mennesker efter en vis velstand, talenter eller uddannelse som de kunne have. Han værtsætter mennesker efter om han er en god forvalter af hans barmhjertighed og kærlighed.    
Dem som samler alt omkring sig selv, fejlfortolker Guds karakter. Herren har planlagt at de gaver Han beriger mennesker med, skal bruges på at tjene de uheldigt stillede og lidende blandt menneskene.    
Vi er i Guds verden, og håndterer Hans goder, og vi afkræves et nøje regnskab over den brug vi gør af Hans betroede rigdomme. Hvis vi samlede Guds gaver sammen til vor egen vinding, hvis vi hengav os i luksus, hvis vi samlede skatte til hobe til os selv, og var ligeglad med deres behov, som lider omkring os, vil vi anklages som skyldige for underslæb af Guds goder. Den lidende menneskeheds råb går op til Gud, og Han hører deres klager om sult, om uvidenhed og om mørke. Han visselig dømme dem som forsømmer Hans indkøbe ejendom, som lader de lidende gå fortabt, skønt det er i deres magt at hjælpe dem. Han vil drage os til ansvar for deres skyld som efterlades til mål for Satans fristelser, og som i deres uvidenhed og blindhed anklager Gud for at handle partis med menneskeslægten. Det er fordi de rige ikke arbejder for de fattige, sådan som Gud har planlagt de skal, at de bliver mere og mere stolte, mere selvtilstrækkelige, føjer sig selv mere og bliver mere hårdhjertede. De skiller de fattige fra sig, kun fordi de er fattige, og derved får de lejlighed til at blive skinsyge og jaloux. Mange bliver bitre, og besjæles med had mod dem som har alt, skønt de ikke har noget.    
Gud afvejer handlingerne, og enhver som har været upålidelig i sin forvaltning, som har været upålidelig i sin forvaltning, som ikke har rådet bod på de onder som det var i hans magt at afhjælpe, vil ikke værdsættes i himlens sale. Dem som er ligeglade med det det værdigt trængende mangler, vil regnes som upålidelige forvaltere, og vil registreres som Gud og menneskers fjender. Dem som misbruger de midler har betroet dem, til at hjælpe dem der behøver deres hjælp, beviser at de ikke har nogen forbindelse med Kristus, fordi de ikke udviser Kristi ømhed mod dem, som er dårligere stillet end de selv. Som kristne skal vi over for verden vise Kristi karakter i livets anliggender. At være en kristen betyder at handle i Kristi sted, og vise Kristus frem. Vi skal ikke prøve at frigøre os ofr ansvar, som forbinder os med vore medmennesker. Gud har ikke sat os i en verden kun for at behage, ære og forherlige os selv. Karakteren af vor kristendom prøves af de mennesker omkring os som er afhængige, som er uvidende og hjælpeløse. Det er ikke rigtigt at sætte bygning efter bygning på steder, hvor der er masser af faciliteter, og forsømme marker som er nær ved og langt borte, hvor der er behov for at starte missionsvirksomheder op. I stedet for at lukke vore øjne og sanser for deres behov som ikke har noget, i stedet for at føje mere og mere til dem som allerede har rigeligt, så lad os se hvad der kan gøres for at hjælpe de farvede folks fattiges og forslåede pinsler. Dem som hober muligheder efter muligheder op, hvor der allerede er gode faciliteter for dette, arbejder ikke på at styrke mennesker åndeligt, og fordi de forsømmer nødlidende arbejdsmarker vejes de på helligdommens vægtskåle og findes for lette. Herren har givet et overmådeligt lys når det gælder at sprede sandhedskendskab, og ingen retfærdiggøres ved at følge en selvisk vej. Dem som Gud har betroet meget, som har ansvar over de største rescursser for at gøre et godt arbejde for dem der behøver det, og som stadig undlader dette, har trukket sig selv fra deres eget kød, og har forsømt deres tjeneste for Guds indkøbte ejendom, for at kunne tilfredsstille deres egne tilbøjeligheder. Hvordan ser Gud på dem som har efterladt de fattige i deres armod, den uvidende i deres mørke og uvidenhed? Hvordan betragter Han dem som vil lade de fortabte forblive slaver under de omstændigheder som kunne ændres sådan at det giver lindring til den fortrykte? Gud kalder mænd til at blive bibelkristne, og repræsentere det eksempel de har fået af Kristus. Hvem kan fortælle hvad resultatet af et selvfornægende og korsbærende liv vil være? Evigheden vil åbenbare resultatet af at følge Jesus, og alle vil forbavses over den frugt som bliver udvist.     
Vi behøver mænd som vil være ledere i hjemme- og udenlandsmissioner. Vi behøver mænd hvis sympati ikke er stivnet, men hvis hjerter går til de fortabte, som er i nær og fjern. Den is som binder omkring sjælene, som er frosset af selviskhed, behøver at smeltes bort, så at enhver broder indser at han skal være sin broders vogter. Så vil enhver gå for at hjælpe sin næste til at se sandheden og tjene Gud på en acceptabel måde. Dem som bekender Kristi navn vil hjælpe andre til at forme en Kristuslignende karakter. Hvis enhver kunne arbejde i Kristi linjer, hvor meget vil der så ikke gøres for at ændre den tilstand der nu er blandt fattige og fortrykte. Ren religion og uden smuds vil stråle ud som et klart og skinnende lys. Guds kærlighed i hjertet vil smelte racens og kasternes barrierer bort og fjerne de forhindringer som mennesker har spærret andre for sandheden, som den er i Jesus. Sand religion vil anspore sine forsvarere til at gå ud på livets hovedveje og biveje. Det vil lede dem til at hjælpe lidende, og udruste dem som trofaste hyrder der går frem i ørknen og søger og frelse de tabte, og lede dem tilbage til de fortabte får og lam.    
De mest uheldigt stillede kan bære Guds billede, og hos Gud har de værdi. Dem som har den sande religion vil erkende at det er deres højeste pligt at åbenbare Kristus for mennesker, og gøre det tydeligt at de har lært noget i Kristi skole. Oh, om vi hver i skær kunne indse at vi blot simple forvaltere af Guds betroede midler, og at vi skal bruge de gaver Gud har givet os som Kristus brugte Hans evige rigdomme på at opsøge og frelse det som er fortabt. Vi er blot betroede forvaltere, og her og der må vi aflægge til Mesteren. Han vil spørge hvordan vi har brugt Hans goder, om vi har tjent Hans familie i verden eller ej. Hvis vi har haft glæde af livets bekvemmeligheder og velsignelser, og ikke har sørget for dem som var trængende og lidende, som Kristus har givet sit liv for, så vil vi ikke høre de anerkendende ord: "Vel gjort du gode og tro tjener."    
Hvis Gud har betroet os sandhedens dyrebare lys, og har givet os kendskab til Jesus Kristus, som Han har sendt, og ikke spreder dette lys, vil vi konfronteres med de sjæle som vi har holdt i mørke på Guds store dag. Vi vil blive behandlet på den måde, som vi har behandlet andre på. Kongen vil sige til dem ved sin højre hånd: "Kom hid, min Faders velsignede! arv det rige, som har været jer beredt, fra verdens grundvold blev lagt. Thi jeg var sulten, og I gav mig at spise; jeg var tørstig, og I gav mig at drikke; jeg var fremmed, og I tog jer af mig; jeg var nøgen, og I gav mig klæder; jeg var syg, og I så til mig; jeg var i fængsel, og I besøgte mig." Da skal de retfærdige svare ham og sige: "Herre! når så vi dig sulten og gav dig mad, eller tørstig og gav dig at drikke? Når så vi dig fremmed og tog os af dig, eller nøgen og gav dig klæder? Når så vi dig syg eller i fængsel og besøgte dig?" Og Kongen skal svare og sige til dem: "Sandelig siger jeg eder: hvad I har gjort imod en af mine mindste brødre dér, har I gjort imod mig."  

17 12 1895 Review and Herald Et eksempel fra historien   
 Det hebræiske folk var i slaveri i gange mange år. De var slaver i Ægypten, og ægypterne behandlede dem som om de havde ret til kontrollere dem i sjæl, legeme og ånd. Men Herren var ikke ligegyldig med deres tilstand, og Han havde ikke glemt Sit fortrykte folk. Skriften siger: "Da hørte Gud deres jamren, og Gud ihukom sin pagt med Abraham, Isak og Jakob, og Gud så til israeliterne, og Gud kendtes ved dem." "Derpå sagde Herren: "Jeg har set mit folks elendighed i Ægypten, og jeg har hørt deres klageskrig over deres undertrykkere, ja, jeg kender deres lidelser; og jeg er steget ned for at udfri dem af Ægyptens hånd og føre dem bort fra dette land til et godt og vidtstrakt land, til et land, der flyder med mælk og honning".    
Da Gud kaldte Moses til at være Sit redskab der udfriede det Hebræiske folk ud af grusom trældom, overvejede Moses situationens vanskeligheder, og tænkte på den forhindringer han ville støde på under dette store arbejde. Han vidste at folket var i blindhed og uvidenhed, at deres sind var blevet omtåget i troen, og at de var næsten blottet for kendskab til Gud. De var blevet fornedret af at omgås et afgudsdyrkende folk, og havde fordærvet deres veje, ved at praktisere afgudsdyrkelse. Alligevel var der mange som var retfærdige og standhaftige blandt dette forkuede folk. Herren styrede Moses til at give dem et budskab fra Ham selv. Han sagde: "Derfor skal du sige til israeliterne: jeg er Herren, og jeg vil udfri eder fra det trællearbejde, ægypterne har pålagt eder, og frelse eder fra deres trældom og udløse eder med udrakt arm og med vældige straffedomme; og så vil jeg antage eder som mit folk og være eders Gud, og I skal kende, at jeg er Herren eders Gud, som udfrier eder fra ægypternes trællearbejde."    
Dette slavefolk skulle oplæres af Gud. Jesus Kristus, som var indhyllet i sky- og ildstøtten, var deres usynlige leder, hersker over alle deres stammer Moses var Guds talerør. I fyrre år herskede Gud over dem, da de rejste gennem ørknen. Men det hebræiske folk var ikke kun et folk som havde været i grusom trældom, og hvis sukke var kommet hærskares Herre for øre. Herren Israels Gud så på den utallige folkeskare som blev holdt i slaveri i de Forenede Stater i Amerika. De Forenede stater har været tilflugt for fortrykte. De har været omtalt som religionsfrihedens bastion. Gud har gjort mere for dette land end for noget andet land som solen skinner på. Det er blevet bevaret utroligt fra krig og blodsudgydelse. Gud så at slaveriets skamplet på dette land, Han bemærkede de lidelser som det farvede folk klarede. Han bevægede menneskenes hjerter til at arbejde for dem som blev undertrykt så grusomt. Sydstaterne blev en frygtelig slagmark. Gravene til de amerikanske sønner som havde meldt sig for at udfri den undertrykte race er tyk i sin jord. Mange faldt i døden, gav deres liv for at proklamere frihed for fanger og åbnede fængslet for dem som var bundet. Gud talte om det farvede folks fangenskab, lige så sandelig som Han gjorde om de Hebræiske fanger, og sagde: "Jeg har visselig set mit folks pinsler . . ., jeg har hørt deres klageskrig over deres undertrykkere, ja, jeg kender deres lidelser; og jeg er steget ned for at udfri dem af Ægyptens hånd." Herren arbejde på at befri Sydstaternes laver; men Han havde til hensigt at arbejder endnu længere for dem, ligesom Han gjorde med Israels folk, som Han tog frem for at uddanne, forfine og forædle dem. Kristus selv arbejdede med Sine udpegede ledere, og viste dem hvad de skulle gøre for Hans folk, som var blevet så frygteligt ydmyget. De blev holdt adskilt fra andre folk, og styret og rådført, indtil den guddommelige karakter viste sig rigtigt, de skulle til at kende Gud, og ære og adlyde Hans bud.    
Dem som studerer israelitternes historie skal også overveje slavernes historie i Afrika, som har lidt, som er blevet oplært i kriminalitet, fornedret og undertrykt og overladt i uvidenhedens fortabelse. De opnåede deres fysiske frihed ved mange tab af liv, og kristne har generelt set med medfølelse på den farvede race, som Gud sørgede for. De burde have arbejdet for dem, så de ville opløftes. De burde have arbejdet gennem Guds visdom for at uddanne og oplære dem. Vi er har forsømt vore farvede brødre meget, og er endnu ikke forberedt for Herrens komme. Disse forsømte menneskers råb er kommet op til Gud. Hvem er gået ind i dette arbejde, siden deres befrielse fra trældom, og lærer dem at kende Gud? De farvede folks situation er ikke mere hjælpeløs end de hebræiske slavers situation var. Israels børn forfaldt til tøjlesløshed, afgudsdyrkelse, frådseri og grov uvaner. Dette er altid resultatet af slaveri. Men herren ser på Sit folk, og efter deres udfrielse, har han uddannet dem. De blev ikke efterladt uforsømt. Selvom de i år med trældom havde mistet kendskabet til den sande Gud og Hans hellige lov, så åbenbarede Gud Sig selv atter for dem. I frygtelig storhed og ærbødig majestæt erklærede Han Sine hellige forskrifter for dem, og båd dem at adlyde Hans lov. De Ti Bud er en afskrift af den guddommelige karakter, og er ligeså uforanderlige som den evige trone. Men siden sydstaternes slaver fik frihed, hvad har vi som Kristne gjort som kan sammenlignes med det som blev gjort for dem, af dem der gav deres liv på slagmarken? Har vi ikke set på de vanskeligheder som bød sig, og trukket os tilbage fra arbejdet? Nogle af os har måske været bedrøvet over deres elendighed, men hvad har vi gjort for at frelse dem fra syndens slaveri? Hvem har grebet forstandigt fat i dette arbejde? Hvem har påtaget sig give dem den åndelige frihed, som er blevet købt til dem for en uendelig pris? Har vi ikke efterladt dem forslåede, sårede, foragtet og svigtet på vejen? Er dette det eksempel som Gud har givet os i beretningen om udfrielse af Israels børn? På ingen måde.    
Skillemure er blevet opbygget mellem hvide og sorte. Disse fordommens mure vil vælte sig selv ligesom Jerikos mure, blev det, da kristne adlød Guds ord, som pålægger dem den højeste kærlighed for deres Skaber og upartisk kærlighed til deres næste. Lad os for Kristi skyld gøre noget nu. Lad enhver kirke, hvis medlemmer hævder at tro sandheden for denne tid, se på denne forsømte nedtrådte race, der som resultat af slaveri er blevet frataget muligheden at tænke og handle for sig selv. De er holdt i gang på bomuldsmarkerne, de er blevet drevet frem med pisk som dyr, og deres børn har ikke fået nogen misundelsesværdig arv. Mange af slaverne nærede ædle tanker, men det at deres hud var mørk, var grund nok til at hvide behandlede dem som om de var dyr. Da der blev proklameret frihed for fanger, blev der givet en god anledning til at oprette skoler og lære folk at tage vare på sig selv. Megen af den slags arbejde udførte forskellige trossamfund, og Gud ære deres arbejde. Dem som forsøgte at arbejde for dem sorte race måtte lide forfølgelse, og mange var martyrer for sagen. Det var vanskeligt at uddanne disse folk i rigtige idéer, fordi de var blevet tvunget til handle efter deres menneskelige herrers ord. De var blevet underlagt menneskers lidenskaber, deres sind og kroppe var blevet mishandlet, og det var meget vanskeligt at udviske disse menneskers opdragelse, og lede dem til at ændre deres praksis. Men disse missionærer bevarede deres arbejde. De vidste at den sorte mand ikke havde valgt sin farve eller hans vilkår og at Kristus døde ligeså meget for ham som Han døde for sin hvide bror. Viste man sympati for de frigivne slaver udsatte man sig selv for hån, had og forfølgelse. Gammeldags fordomme vil stadig eksistere, og dem som arbejder for den farvede race vil støde på vanskeligheder.    
Det amerikanske folks forsømmelse af den farvede race er blevet deres anklage. Dem som hævder at være kristne har en opgave med at undervise dem i at læse og følge forskellige fag og involvere sig i forskellige forretningsvirksomheder. Mange bland denne race har ædle karaktertræk og en skarp tankegang. Hvis de fik anledning til at udvikle dette, ville de stå på lige fod med hvide. Det hebræiske folk blev uddannet under deres ørkenvandring. De blev involveret i fysisk og mentalt arbejde. De bruge deres muskler i forskellige arbejdslinjer. Guds udvalgte foks historie i ørkenlivet blev skrevet ned til gavn for Guds Israel indtil tidens afslutning. Apostlen siger: "Dette skete med dem, så de kan være advarende eksempler, og det blev skrevet til påmindelse for os, til hvem de sidste tider er kommet." Herren svigtede ikke Sit folk under deres vandringer gennem ørknen, men mange af dem svigtede Herren. Den uddannelse de havde fået i Ægypten satte dem til genstand for fristelse, afgudsdyrkelse og udsvævelser, og fordi de ignorerede Herrens bud, faldt næsten alle voksne som forlod Ægypten ude i ørknen; men deres børn fik lov at indtage Kanaan.    
Ægyptens land var næsten trøsteløse for Israels børns frihed; Sydstaterne var næsten ruineret for at kunne give den farvede race frihed. For fyrre år siden var der krig, og mange liv blev ofret, og der sørges i dag fordi familier blev brudt. Uudsigelige skandaler er blevet begået imod den farvede slægt. De havde levet i årevis trældom uden håb om udfrielse, og der strakte en mørk og dyster fremtid sig ud for dem. De mente at det var deres lod at leve under grusom undertrykkelse, og give deres kroppe og sjæle til menneskers overherredømme. Efter deres udfrielse fra fangenskab, hvor alvorligt bør enhver kristen så ikke samarbejde med himmelske forstandsvæsener, som har arbejdet for den undertrykte races udfrielse. Vi skulle sende missionærer til denne mark for at lære den uvidende. Vi burde udgive bøger i så enkel stil at et barn kunne have forstået dem, for mange af dem er kun børn i forstand. Illustrerede og forbilledlige lektier burde bruges for at give sindet værdifulde idéer. Børn og unge burde være uddannet på en sådan måde at de kunne være instruktører og missionærer for deres forældre.    
Lad os tage den farvede race i betragtning under bøn, og indse at disse folk er en del af Jesu Kristi indkøbte ejendom. En med ophøjet værdighed, som var lige med Gud, ydmygede Sig selv så at Han kunne møde mennesket i sin faldne og hjælpeløse situation, og blive til advokat over for Faderen for den faldne menneskehed. Jesus erklærede ikke blot Sit gode over for fortabte mennesker, men ydmygede Sig Selv, påtog Sig menneskenes natur. Han blev fattig for vor skyld, som vi kan komme i besiddelse af en evig arv, være Guds arvinger og medarvinger sammen med Jesus Kristus.  

24 12 1895 Review and Herald Bibelen er de farvede folks håb   
 Bibelen er den mest dyrebare bog i verden. Det er den eneste guide der kan lede sjælen til Guds paradis. Apostlen siger: "Ethvert skrift, som er indblæst af Gud, er også gavnligt til at belære, til at irettesætte, til at genoprejse, til at optugte i retfærdighed, så at Guds mennesket kan blive fuldt beredt, vel skikket til al god gerning." Bibelen er en kostbar rigdom. Den bør være i alle hjem, ikke lægges bort eller sættes på en hylde, men studeres flittigt. Bibelen er både den hvide og farvede races håb. Det er en udbredt tanke at folk ikke skal studere bibelen for sig selv, men at prædikanten eller læreren skal afgøre alle lærepunkter for dem. Dette er den lære som de farvede folk skal lære; men bibelen er den fattige mands bog, og alle folkeklasser skal ransage Skrifterne for sig selv. Gud har givet en intelligens til mennesker, og ved at sætte vore mentale evner i forbindelse med Guds Ord, vækkes de åndelige kræfter, og almindelige folk, såvel som lærere og gejstligheder, kan forstå Guds vilje.    
Kristus sagde til folk: "I ransager skrifterne, fordi I mener i dem at have evigt liv; og det er dem, som vidner om mig." Mange af de farvede folk kan ikke læse, og da det er nødvendigt at forstå Guds Ord, er det nødvendigt at lære disse folk at læse. Under laveriets tid blev farvede folk i almindelighed ikke oplært i at læse, for kunne de dette, blev de helt klar over deres fornedrede tilstand. Ved at få kundskaber, fik de større ønske om frihed, så de kunne søge efter endnu mere kundskab. De så at det var deres ret at ikke underlægge sig nogen mennesker, men kun adlyde Gud. Proklamationen der befriede slaverne i de sydlige stater, åbner op for en mark som Kristus-lignende arbejdere kunne indtage og lære dem som hungrede og tørste efter kundskab, så de måtte kende Gud og Jesus Kristus som Han har sendt. Der var dyrebare sandhedsjuveler som skulle ransages da et menneske ville søge efter en skjult rigdom.    
Herren har givet bibelen til os, og det er vort privilegium at læse den for os selv. Det er vor pligt at ransage den ihærdigt, så vi kan få mere og mere lys fra dens hellige sider. Idet vi søger i bibelen for at fatte frelsens sandheder, er Guds engle til stede for at styrke sindet og hjælpe os i at forstå det som vil gavne os og andre. Vi skal udforske det hellige bind som en minearbejder udforsker jordens årer, og finder dyrebare lag af guld. Så længe tiden varer ved, skal vi ønske at vide hvad bibelen har at sige med hensyn til vort forhold til Jesus Kristus, vort ansvar mod Gud som frie moralske agenter. Vi må ransage Skrifterne, så at vi kan vide hvordan vi tager vort ansvar og hvordan vi viderebringer den kundskab vi har fået, til andre som behøver trøst og håb. Vi må vide ved erfaring hvad det er at have Kristus som vor syndbærer, for at vi forstandigt kan sige til andre: "Se Guds lam som bærer alverdens synd bort!"    
De meninger vi har fået ved at lytte til menneskers traditioner må ikke spærre vejen så at vi ikke modtager det lys som kræver reformation og forvandling. Gå ind i lønkammeret med bibelen i hånden, og hav der fællesskab med Gud, hav et øre til at høre hvad Ånden siger til dig. Lad dit hjerte blive ydmyget og være lærevilligt, blødgjort og underlagt af Helligånden. Hvis du finder at din tidligere synspunkter ikke understøttes af Bibelen, er det i din evige interesse at erfare dette så hurtigt så muligt; for når Gud taler med Sit Ord, må vore forudfattede meninger opgives og vor ideer bringes i harmoni med et "Så siger Herren." Kristus sagde: "Hellige dem gennem din sandhed, dit ord er sandhed." Du skal i underdanighed adlyde sandheden for enhver pris, i erkendelsen at Bibelens forskrifter er den evige Guds ord.    
En erfaring som bringer os i harmoni med Guds Ord vil koste selvets pris. Det vil kræve sindets ydmyghed og erkendelse af fuld afhængighed af Gud. Men dem som får denne erfaring vil indse behovet at arbejde for andre, så de også kan tro og glæde sig over sandheden. Rigtig meget beror på den måde som sandheden præsenteres på. Menneskehjertet er en hård mark at bearbejde. Lad missionæren altid holde Guds ord i sine læber. Dem som taler sandheden, vil have lys over Guds Ord. Når Kristi ord tages i betragtning ses Kristus med troens øjne. Guds ord er hurtigt og kraftfuldt, og kommer i kontakt med menneskers evner, menneskesindet bliver stærkt og livskraft, og i stand til at bruge sine kræfter på at lære at skjule selvet i Kristus.    
Bibelen indeholder det levende brød for sjælen. Skal denne bog, med sine rige visdomme åbnes for de ulærte, og især for de umådelig mange farvede folk, som er spredt over de Forenede Stater? Retfærdiggøres vi ved at holde dette dyrebare Ord tilbage fra uvidne og fordærvede, skønt det er evigt liv at tage del i det i tro? Skal vi bruge mest tid på at arbejde for dem der kender sandheden? Skal der bruges uger på at prøve at oparbejde en større interesse blandt dem som har hørt frelsens sandhed igen og igen, og efterlade dem som aldrig har hørt den, uden at anstrenge for deres oplysning? Hvor meget mere passende vil det ikke være for dem som var blevet privilegeret sådan, at bruge deres tid, talenter og penge på at give det som de forstår, til dem der ikke kender Gud, og aldrig har åbnet Bibelen for sig - og bringe det særlige budskab som skal gives verden I disse sidste dage! Man må samle dyrebare brudstykker for sandheden og gå til at bringe dem til dem som vansmægter efter livets Ord.    
Ved studiet af Guds ord, kan der gøres et stort arbejde for sydstaternes folk. Selvom de farvede folk er frigivet fra fysisk slaveri, er de stadig i uvidenhedens slaveri. De forledes til at tro at de skulle gøre lige deres tjenere fortæller dem at gøre. Med mindre deres sind er oplyst så at de kan forstå bibelen for sig selv, og vide at Gud har talt til deres sjæle, vil de ikke få gavn af sandhedsforkyndelsen; for de er i en tilstand hvor de bedrages let af falske lærere. Når man skal nå de farvede folk, er det bedst at prøve at uddanne dem før den tredje engels budskabs tydelige sandheder præsenteres for dem. Lad missionærerne arbejde stille for både hvide og farvede folk i Sydstaterne. Lad dem arbejde på en måde for dem som mest trænger hjælp, som er omgivet af en indflydelse som leder forkert. Mange af dem er under kontrol af dem, vil oprøre menneskehjertets værste lidenskaber. Præsterne og herskerne på Kristi tid arbejdet succesrigt med at oprøre hobens vrede, fordi de var uvidne, og havde sat lid til mennesker. Derved blev de ledt til at anklage og forkaste Kristus og vælge en røver og morder i Hans Sted. Arbejdet i sydstaterne bør gøres uden larm eller optog. Lad de missionærer som er sandt omvendte, og som føler en byrde for arbejdet, søge visdom fra Gud, og lad dem, med al de taktfølelse de har, gå ud på den arbejdsmark. Lægemisionærer kan finde en arbejdsmark hvor de fortvivlede lindres, som falder under kropslige lidelser. De bør have midler så de kan klæde de nøgne og give den sultne føde. Kristen hjælpearbejde vil gøre end at forkyde prædikener. Der er stort behov for at en bestemt slags medarbejdere skal gå ind på denne mark, som vil gøre den slags arbejde. Lad dem mødes sammen og fortælle deres erfaringer, bede sammen og holde deres gudstjenester, ikke for at tiltrække sig selv opmærksomhed, men i stilhed, sagtmodighed og ydmyghed. Men så længe de udviser denne ydmyge adfærd, så lad dem ikke synke ned i tarvelig samtale, tarvelig optræden og metoder. Lad medarbejderne ligne Kristus, så de ved forskrift og eksempel udøver en ophøjende indflydelse. Lad dem skaffe sig de mest passende og enkle lektier fra Kristi liv, at bringe til folk. Lad dem ikke dvæle for meget ved doktrinære punkter, eller på træk I vor tro, som virker fremmede og nye; men lad dem overbringe Kristi lidelser og opofrelse; lad dem holde fast i Hans retfærdighed og åbenbare Hans nåde; lad dem vise Hans karakters renhed og hellighed. Medarbejdere i Sydstaterne vil have brug for at undervise folk linje på linje, forskrift efter forskrift, lidt her og lidt der.    
Som mænd og kvinder der griber sandheden i denne mark, vil der være en overmådelig anledning for at afhjælpe deres presserende behov. Kan dette ikke gøres, vil arbejdet stort set viste sig som en fiasko. Siges der at I skal varmes, og i skal have tøj, og skal have tøj, og ikke gør noget for at dette skal ske, vil have en dårlig indflydelse på vort arbejde. Forbilledlige lektier vil være af langt større værdi end blot forskrifter. Der er brug for sympatiske handlinger så vel som ord der vil berøre hjertet og efterlade et uudsletteligt indtryk på sindet. Der bør oprettes små skoler på mange lokaliteter, og lærere som er ømhjertede og sympatiske, kan ligesom Mesteren, berøres af lidelser, bør være med til at uddanne unge og gamle. Lad Guds ord blive undervist på den mest enkle måde. Lad elever ledes til at stude Kristi lektier; for bibelstudiet vil gøre mere for at udvide tankesindet og styrke forstanden, end noget andet studium. Intet vil således vække de slumrende kræfter og give evnerne livskraft som at komme i kontakt med Guds Ord.    
Der er mange talenter blandt farvede folk. Deres tankesind må vækkes op, deres forstand opildnes til aktivitet, at de kan gribe frelsesplanens dyrebare sandheder. Deres sind er blevet små og svækket, fordi de er kaldet væk og optaget af tarvelige ting, og af lave tarvelige idéer. Men eftersom ophøjende sandheder gentages, vil deres tankesind udvide sig, og deres evner vil vokse og kan favne emner, som de bliver mere fortrolige med. En mark der efterlades uopdyrket vil snart udfyldes med grimt ukrudt og tidsler. Sindet efterlades opopdyrket fyld med det som er grumt, og hvor sandhedens frø ikke er sået, vil der ikke være frugt af himmelsk orden. De farvede folk er blevet efterladt i uvidenhed, og mange menneskers tankesind har mistet evne til at udvidde sig. Men mange er ikke blevet mættet. De hungrer efter noget de ikke har. Var de uddannet så at de kunne læse Bibelen, vil de få trøst fra frelsesplanen, som den er åbenbaret i Jesus Kristus. Sandhedens indflydelse vil virke for deres horrisontudvidelse og styrke deres evner. Derved vil de kunne gribe andre kundskabsgrene, og forberedes til at få information af en generel karakter.  

14 01 1896 Review and Herald Ånd og liv til de farvede folk   
 Salmisten siger: "Tydes dine ord, så bringer de lys, de giver enfoldige indsigt."Himmelske intelligensvæsener står tæt side om side hos enhver der søger at åbne Guds Ord for den enfoldiges indsigt, eller for dem som virkelig ønsker at blive kendt med Guds vilje. Dem som åbner bibelen for andre bør lære dem livets Ord, erkende det højtidelige og hellige arbejde som de udretter; for de bringer sjæle i kontakt med Gud og med Jesus Kristus, som Han har sendt. Enhver spøg, skæmt og vittigheder over Guds Ord er en vanære for Ham, og efterlader en indflydelse som er alt andet end god mod menneskesindet. Men hvis vi ønsker at udvidde et menneskes tankesind, så lad os vende hans opmærksomhed til Skrifterne. I Bibelen beskuer vi Ham, som er vejen, sandheden og livet. Gennem forståelsen af Guds Ord, opnår vi virkekraft for både det religiøse og praktiske liv.    
Jesus sagde: "Arbejd ikke for den mad, som er forgængelig, men for den mad, som varer til evigt liv, den, som Menneskesønnen vil give jer; thi ham har Faderen, Gud selv, sat sit segl på." Da sagde de til ham: "Hvad skal vi gøre for at udføre Guds gerninger?" Jesus svarede og sagde til dem: "Dette er Guds gerning, at I tror på den, han har sendt." Da sagde de til ham: "Hvilket tegn gør du så, for at vi kan se det og tro dig? Hvilken gerning gør du? Vore fædre spiste manna i ørkenen, som der står skrevet: "Brød fra Himmelen gav han dem at spise." Da sagde Jesus til dem: "Sandelig, sandelig siger jeg eder: ikke Moses har givet jer brødet fra Himmelen, men min Fader giver jer det sande brød fra Himmelen. Thi Guds brød er det brød, som kommer ned fra Himmelen og giver verden liv." Da sagde de til ham: "Herre! giv os altid det brød!" Jesus svarede dem: "Jeg er livets brød. Den, som kommer til mig, skal ikke hungre; og den, som tror på mig, skal aldrig tørste. . . . . .  Jeg er livets brød. Jeres fædre spiste manna i ørkenen og døde. Men dette er det brød, som kommer ned fra Himmelen, for at man skal spise af det og ikke dø. Jeg er det levende brød, som er kommet ned fra Himmelen; om nogen spiser af det brød, han skal leve til evig tid. Og det brød, jeg vil give, er mit kød, til liv for verden." . . . . . . "Sandelig, sandelig siger jeg eder: hvis I ikke spiser Menneskesønnens kød og drikker hans blod, har I ikke liv i jer. Den, som æder mit kød og drikker mit blod, har evigt liv, og jeg skal oprejse ham på den yderste dag. Thi mit kød er sand mad, og mit blod er sand drik. Den, som æder mit kød og drikker mit blod, han bliver i mig, og jeg i ham. Ligesom den levende Fader udsendte mig, og jeg lever i kraft af Faderen, således skal den, der æder mig, leve i kraft af mig." Jesus forklarede hvad Han mener med at spise Hans kød og drikke Hans blod. Han mener at Hans disciple som vil tage del af Hans ord. Han sagde, "Det er Ånden, som gør levende, kødet gavner intet; de ord, som jeg har talt til jer, er ånd og er liv."    
Kristi ord er livets brød som gives til enhver sjæl der lever. Nægter man at spise dette brød er det døden. Han som ikke tager del i Guds Ord skal ikke se livet. At tage imod ordet er at tro Ordet, og dette er at spise Kristi kød, drikke hans blod. At bo og forblive i Kristus er at bo og forblive i Hans Ord; det er at bringe hjerte og karakter i harmoni med Hans bud. I lignelsen om vinen og grenene, viser Jesus den vitale forbindels som må være mellem Ham selv og Hans efterfølgere. Han siger: "Jeg er det sande vintræ, og min Fader er vingårdsmanden. Hver gren på mig, som ikke bærer frugt, den tager han bort, og hver, som bærer frugt, den renser ham, for at den skal bære mere frugt. I er allerede rene på grund af det ord, som jeg har talt til jer. Bliv i mig, så bliver jeg også i jer. Ligesom grenen ikke kan bære frugt af sig selv, men kun hvis den bliver på vintræet, således kan I heller ikke, uden I bliver i mig. Jeg er vintræet, I er grenene. Den, som bliver i mig, og jeg i ham, han bærer megen frugt; thi skilt fra mig kan I slet intet gøre."    
Grenene repræsenterer de troende i Jesus Kristus. Dem som virkelig tror, vil gøre de samme gerninger som Han gjorde. De er forenet til Kristus i tro som virker ved kærlighed og renser sjælen. Idet grenen får næring af den saft der flyder fra stamtræet, ligeså understøttes den troende i Kristus af Kristi liv. De grene der repræsenterer de aller yngste Kristi efterfølgere, idet grenen tager alle tynde slyngtråde med, det tilhører ham. Jesus er vort center. Han er stamtræet som bærer grenene. Om Ham centrerer vort evige liv. De ord som Han har talt til os er ånd og liv, og dem som for næring ved hans Ord, er hans Ords gørere, repræsenterer Ham i karakter. Hans tålmodighed, sagtmodighed, ydmyghed og kærlighed vil herske i deres hjerter. Jesus sagde: "Derved er min Fader herliggjort, at I bærer megen frugt og bliver mine disciple." Hvis vi virkelig er podet ind i den sande vin, skal vi bære frugter der ligner dem på stamtræet.    
Dem som elsker Kristus vil gøre Kristi gerninger. De vil gå ud og opsøge og frelse de fortabte. De vil ikke undgå de foragtede, og vende sig bort fra den farvede race. De vil lære dem hvordan de skal læse og hvordan manuelt arbejde skal udføres, uddanne dem til at dyrke jorden og beherske fag af forskellige slags. De vil anstrenge sig udholdende for at udvikle folks evner. Bomuldsmarken vil ikke være den eneste ressource for de farvede folks levebrød. Tanken vil vækkes om dem at de har værdi for Gud, og at de værdsættes som Hans ejendom. Arbejdet udpeges til de mest trængende missionsvirksomheder. Det er bedst at de som er blevet berøvet deres tid og frarøvet deres uddannelse kan få det igen. Det er der for at den amerikanske har fået en stor gæld. Som nation er vi gjort til forvaltere af hellig sandhed, og vi skal viderebringe Guds ords dyrebare kundskab til andre. Alle jordiske velsignelser er komme til os på grund af den uendelige pris der er blevet betalt for vor skyld. Hvis det har kostet så stor en pris at genløse mennesket, så at han ikke skal gå fortabt, men få evigt liv, hvordan bør vi så ikke glæde os over at vi kan blive medarbejdere sammen med Kristus i at frelse dem som Han har givet Sit dyrebare liv for! Herren Jesus elsker dem som Han har gjort det største offer for. Han gav Sit meget dyrebare liv for at bringe liv og evigt liv til lys for alle som skulle tro. " Og dette er det evige liv, at de kender dig, den eneste sande Gud, og ham, som du har sendt, Jesus Kristus." Dem som tager imod Kristus er i samarbejde med Ham, og vil ikke gå fejl af deres livsarbejde. De vil give agt på de ord Jesus har sagt. De vil vejledes af Helligånden, og få mere og mere forstand på Guds kraft, og vil åbenbare den kærlighed og nåde som er åbenbaret i Kristi liv, imod dem som Han kommer i kontakt med.-<i>The Review and Herald</i>, 14. januar, 1896.  

21 01 1896 Review and Herald Er jeg min brors vogter?   
 Guds lov som er i de ti bud, åbenbarer menneskets pligt at elske Gud højest, og sin næste som sig selv. Det amerikanske folk skylder den farvede race deres kærlighed, og Gud har forordnet at de skal rette op mod de fejl de har begået imod dem førhen. Dem som ikke har gjort en aktiv del for at påtvinge slaveriet på farvede folk, går ikke fri for at gøre noget særligt for at fjerne, så vidt muligt, deres slaveris sikre resultat.    
Når vi er forpligtet til at bringe evangeliet ud til den farvede race, påstår mange at omgangen med farvede folk vil besmitte samfundet. Men netop den påstand viser at der skal indføres midler til at fjerne den degeneration som har været over denne race. Som et folk skal vi ikke længe sige med vor holdning: "Er jeg min broders vogter?" Vi bør rejse os selv op til at handle retmæssigt og elske barmhjertighed. Vi bør gøre det tydeligt med vore handlinger at vi har den tro som de hellige kæmper for. Vi bør gå frem og opsøge de fortrykte, opløfte de faldne, og bringe hjælp til dem som behøver vor hjælp. Vi bør huske på at mange blandt de farvede folk, som er blevet betroet Gudsgivne evner, som har forstandsmæssige evner der langt overgår mestrene, som hævder dem som deres ejendom, blev tvunget at udholde enhver krænkelse, og deres sjæle sukkede under den mest grusomme og uretfærdige undertrykkelse. De var ærgerrige efter at få deres frihed, og søgte enhver mulig anledning til at få den. Til tider fik deres opsatte håb dem til at blusse op af vrede, og de blev tvunget til at lide så frygtelige straffe over at deres mod var brudt, og alle ydre tegn på deres humør blev holdt nede. Men andre planlagde i årevis, og lykkes til sidst med at få deres frihed. Mange af disse udfylder betroede stillinger, og har demonstreret at den farvede race er i stand til at danne sig og blive bedre. Som et folk der hævder at proklamere det sidste nådesbudskab til verden, kan vi således ikke forsømme sydstaternes mark, for det er en del af Guds moralske vingård. Det er ikke vor opgave at studere konsekvenser, men vi skal gå ud på marken og arbejde for de farvede folk lige så alvorligt som for hvide folk, og overlade resultaterne til Gud. Det er vor del at arbejde med alle vore gudsgivne evner, for at genløse den tid vi har spildt på at planlægge at undgå dårlige resultater med arbejdet i Sydstaternes marker.    
Vi er Guds budbringere, og han har sendt os ud for at arbejde for både den hvide og sorte race uden parti og uden hykleri. Vi skal fremsætte sandheden som advarsler og formaninger. Vi skal udpege lysets sti i et klart og enkelt sprog, enkel at blive forstået af både hvide og sorte. Vi har ingen tid til at opbygge skillemure mellem den hvide og sorte race. De hvide folk som griber sandheden i sydstaternes mark vil, hvis de er omvendte til Gud, kunne se genløsningesplanen favne enhver sjæl som Gud har skabt. Sekternes mure og kaste og race vil brydes ned, når den sande missionsånd indtager menneskenes hjerter. Fordomme smeltes bort fra Guds kærlighed. Alle vil indse at de skal være medarbejdere sammen med Gud. Både den etiopiske og hvide race er Guds indkøbte ejendom, og vort arbejde skal udnytte alle talenter som er blevet lånt os af Gud, til at tjene både hvide og sorte sjæle. Hvis mænd og kvinder i hver race afviser Guds sandhed, må de svare for Gud hvorfor de har forkastet Jesus Kristus, som døde for deres frelse. Vi må med al vor kraft gøre vort arbejde nu.    
Guds formål med at brunge os til Sig selv er at tilpasse os Jesu Kristi billede. Alle som tror på Kristus vil forstå det personlige forhold som eksisterer mellem dem og deres brødre. De skal være som grene der er podet ind i det samme stamtræ, for at trække næring fra roden. Hvad enten de troende er hvide eller sorte, er de grene på det Sande Vintræ. Der skal ikke være nogen særlig himmel for hvide mennesker og en anden himmel for sorte mennesker. Vi skal alle frelses gennem den samme nåde, alle skal indtage den samme himmel til sidst. Hvorfor så ikke handle som rationelle væsener, og overvinde vor ulighed mod Kristus? Den samme Gud som velsigner os, som Sine sønner og døtre velsigner den farvede race. Dem som har den tro som virker ved kærlighed og renser sjælen vil se med medfølenhed og kærlighed på de farvede folk. Mange af dem, som har alle muligheder, som har betragtet sig selv som højere over de farvede folk, fordi deres hud er hvid, vil finde at mange af den farvede race vil komme ind i himlen før dem.    
Lad enhver som værdsætter det dyrebare offer Jesus Kristus gav, hæve sin røst i bøn til Gud, og udbryde: "Se, oh Herre, dette stakkels fortrykte folk som er blevet foragtet og maltrakteret af det hvide folk. Pust åndeligt liv i deres sjæle. Hvis der ikke gøres noget for ders skyld, vil de gå fortabt i deres synder, og deres blod vil kunne findes på vore klæder. Barmhjertighedens Fader, hav medynk for dit afkom. Pust på disse forslåede, sårede og uvidne sjæle, så de lever. Giv din Helligånd til dem som går frem som budbringere til dette folk. Tag ikke din Helligånd fra os når vi holder rådssamlinger, og sæt os i stand til at lave planer og tænke midler for at sprede sandheden blandt dem."    
Vi behøver at vågne op, og forstå sandheden som den er i Jesus. Vi behøver at rådføre os med Guds Ord, for at vi ikke prøver at undgå det ubehagelige arbejde. Når vi indser at vi er medarbejdere sammen med Gud, vil løfterne ikke blive sagt i halv ligegyldighed, men vil brænde i vore hjerter, og tænde på vore læber. Vi skal med alvor bringe dem til Guds trone, og Herren vil udgyde Sin Ånd over den helligede og indviede medarbejder. Dem som beder indstændigt til Gud, ligesom Moses gjorde, vil få den sammen forsikring som Moses fik. Da Moses bad: "Hvis jeg nu virkelig har fundet nåde for dine øjne, så lær mig dine veje at kende, at jeg kan kende dig og finde nåde for dine øjne; tænk dog på, at dette folk er dit folk!" Han svarede: "Skal mit åsyn da vandre med, og skal jeg således føre dig til målet?" Og Herren talte atter til Moses: "Jo, jeg vil være med dig!" Den samme forvisning som blev givet til Moses vil gives til dem som går frem som medarbejdere sammen med Jesus Kristus i sydstatsmarken. Vi skal ikke vente på at store mænd påtager sig arbejdet. Vi skal opmuntre dem som har en byrde for denne mark, som er villig til at påtage sig arbejdet og gå ud. Lad dem i ansvarsbetyngede stillinger vise forståelse for disse medarbejdere, og give dem de muligheder som arbejdet kræver. Lad ikke mennesker på vore institutioner føle at det er deres forret at binde medarbejderne for hvert skridt. Lad dem som har et sind for at arbejde, gøre hvad de kan, med deres hænder. Lad de medarbejdere som ikke tager del i denne prøvende opgave at oplære farvede folk, stå sammen med deres bønner for disse medarbejdere, og bed at Helligånden må bevæge medarbejdernes hjerter og hjælpe dem med at gøre et succesrigt arbejde for Mesteren. Hærskares Herre Gud vil høre alvorlig bøn. Han vil lede dem som føler sig afhængig af Ham, og vil således lede medarbejderne, så mange sjæle kan komme til en kundskab til sandheden.    
Sandhed som den er i Jesus udøver en forvandlende indflydelse på deres tanker der tager imod. Lad ingen glemme at Gud altid er i overtal, og den succes som er med ham, er at krone al missionsarbejde. Dem som har en levende forbindelse med Gud, ved at guddommelig arbejder gennem menneskeheden. Enhver sjæl som samarbejder med Gud vil handle retfærdigt, elske barmhjertighed, og vandre ydmyget med Gud. Herren er en barmhjertighedens Gud, og sørger endog for de umælende dyr Han har skabt. Da han helbredte på sabbatsdagen, og blev anklaget for at bryde Guds lov, sagde Han til sine anklagere: "I hyklere! løser ikke enhver af jer sin okse eller sit æsel fra krybben og trækker dem til vands, selv om det er sabbat? Og denne kvinde, en Abrahams datter, som Satan har holdt lænket, tænk, i atten år, burde hun ikke løses fra denne lænke på sabbatsdagen?" Da han sagde dette, blev alle hans modstandere skamfulde; men hele skaren glædede sig over alle de herlige gerninger, han gjorde." Herren ser på de skabninger Han har gjort af medfølelse, uanset hvilken race de måtte tilhøre. Gud "lod alle folk nedstamme fra ét menneske og lod dem bosætte sig på hele jordens flade, og han fastsatte bestemte tider og landegrænser for dem, for at de skulle søge Gud, om de dog kunne famle sig frem til han og finde ham, så sandt han ikke er langt fra en eneste af os; thi i ham lever og røres og er vi, sådan som nogle af jeres digtere har sagt: "Thi vi er også af hans slægt." Idet Frelseren talte til Sine disciple sagde han: "I er alle brødre." Gud er vor fælles Fader, og enhver af os er vor broders vogter.  

28 01 1896 Review and Herald Opløft jeres øjne og se på marken   
 Dem som arbejder på Sydstatsmarkerne vil have brug for en helliggjort dømmekraft, for at kunne se hvilken der vil udrette det bedste gode. De bør hjælpe dem som vil være til hjælp for andre, såvel som dem som der ikke kan fore de største missionsarbejder. Jeg ved at det vil være umuligt for medarbejderne at blive på denne mark med tome hænder, og så gøre det arbejde som forlanges i de sydlige stater. Det vil være nødvendigt at oprette en fond, så at medarbejderne kan få midler, til at hjælpe dem, som er i armod og fortvivlelse, og dette praktiske forkyndertjeneste så vil åbne deres hjerter til at reagere på sandheden.    
Det vil være nødvendigt for medarbejderen i Sydstatsmarkerne at ikke kun få opmærksom på de fysiske behov hos farvede folk, men at deres hjerter også må gløde med Guds kærlighed. Han må overbringe Guds kærlighed i tro og forvisning, og ikke følge en trøstesløs, kold og metodisk stil. Sydststatsmarken er en mark hvor den religiøse belæring vil skal gentages igen og igen. Sproget må have en enkel stil, for mange af de farvede er kun børn i forstand, men selvom denne mark har været forsømt længe, kan Kristi ord anvendes på den. Vor Herre sagde til Sine disciple: "Siger I ikke: "Der er endnu fire måneder, til høsten kommer?" Se, jeg siger jer: opløft jeres øjne og se, at markerne er hvide til høsten. Allerede nu får den, der høster, løn og samler frugt til evigt liv, så de kan glæde sig sammen, både den, som sår, og den, som høster."     
Da Herren talte disse ord til disciplene, så tydede det ikke for dem at de var på en opmuntrende arbejdsmark. Sandhedens frø var blevet sået, og høsten var ved at følge efter. Medens de havde været i byen for at købe mad, gav Kristus en prædiken til en kvinde ved brønden, og havde sået frøet, og høsten ville komme hurtigt op. Hun var gået tilbage i Samaria by og havde spredt Kristi ord vidt omkring. Hun gav indbydelsen til dem, hun ødte, sagde med forvisning: "Kom og se en mand, som har sagt mig alt det, jeg har gjort; mon han ikke skulle være Kristus?" Jesus vidste at for den efterretning kvinden gav, ville mange komme af videbegærlighed for at se og høre Ham, og at mange ville tro ham, og drikke af det livets vand, som han ville give dem. "Fra den by kom mange af samaritanerne til tro på ham på grund af kvindens ord, da hun vidnede: "Han har sagt mig alt det, jeg har gjort." Da samaritanerne kom til ham, bad de ham derfor om at blive hos dem; og han blev der to dage. Og mange flere kom til tro på grund af hans ord. Og de sagde til  kvinden: "Nu er det ikke længer på grund af din tale, vi tror; thi vi har selv hørt ham og ved nu, at han i sandhed er verdens frelser." Således kom høsten hurtig efter såningen, for Helligånden havde indprentet sandheden på samaritanernes hjerter.    
De ord som Jesus talte til Sine disciple, og sagde at markerne var  hvide til høsten, er henvendt til enhver oprigtig Kristen. Vi skal også se på markerne, og se menneskenes behov. Disciplene blev opmuntret da de så samaritanernes snarlighed til at tage imod sandheden. De havde betragtet denne mark som en meget vanskelig mark, og alligevel så de mænd anerkende Mesterens ord, og selv tro på Ham. Denne lektier er ligeså godt til vor opmuntring, og så længe der er mange som ikke giver efter for Guds Ånds overbevisende kraft, er der også mange son hungrer efter lysets og frelsens ord. Mange vil tage imod sandheden, og bevidner ligesom samariterne, at Kristus er verdens frelser. For deres del vil de blive såmænd for sandhedens sæd. Vi skal opløfte vore øjne og se på de marker der allerede er hvide til høst. I adskillige år har vi forbigået Sydstaternes arbejdsmark, og har set hvordan den farvede race har en svag og beklagelig tilstand, men vore øjne har fæstnet sig mere på den lovende arbejdsmarker. Men nu skal Guds folk løfte deres øjne og se på denne nødlidende arbejdsmark som ikke har været bearbejdet. Missionsånden må herske, hvis vi danner karakter efter mønsteret, Jesus Kristus. Vi skal elske vor næste som os selv, og de farvede folk, i Guds øjne, er vor næste. Det er ikke nok for os at blot se på og beklage denne arbejdsmarks nedslående udseende, og så gå forbi på den anden side og ikke gøre noget. Vi må i enighed og interesse gribe fat i arbejde. Vi skal ikke kun se på markerne, men vi må høste, og samle frugterne til det evige liv.    
Gud kalder os til at overveje og hjælpe dem som behøver mest hjælp. Som medarbejdere sammen med Gud, skal vikke ikke blot beklage Sydstaternes folk ynkelige situation, men vi skal søge at lindre deres tilstand. Her er en mark i Amerika som er nær for hånden. Den ene skal udså sæden, den anden skal indhøste høsten, andre skal binde det op. Der er forskelligt arbejde at gøre, som må gøres nu, så længe englene holder de fire vinde tilbage. Mange som ønsker at gøre et missionsarbejde må arbejde på denne mark. Der er ingen tid at spilde. Som mænd, kvinder og børn blandt de farvede folk som modtager sandheden, skal de instrueres af dem der gennemsyrede af Guds Ånd, og uddannet og styret på en sådan måde, at de kan hjælpe andre.    
Sydstatsmarken er lige i skyggen for vor egene døre. Det er som et landområde som har haft en plov i her og der, og så er det blevet forlad af pløjemanden, som er blevet tiltrukket af en lettere og mere lovende mark, men dem som arbejder i Sydstaternes mark må sætte sig op til at praktisere selvfornægtelse. Dem som vil hjælpe med i dette arbejde må også praktisere selvfornægtelse, før at der kan dannes forhold til at marken kan bearbejdes. Gud kalder på missionærer, og spørger os om at tage vore forsømte pligter op. Lad landmænd, finansmænd, bygningsarbejdere, og dem som er dygtig til  forskellig kunst og fag tage til den arbejdsmark og forbedre landområderne, og bygge beskedne beboelseshuse til sig selv og deres næste. Kristus siger til jer: opløft jeres øjne, og se på denne sydstatsmark; for den behøver sædens såmænd og høstfolk af korn. Kristi nåde er ubegrænset, den er Guds frie gave. Hvorfor skal dette forsømte folk ikke få glæde af det guddommelige håb og opmuntring og tro? Alle som vil acceptere Kristus vil have sollys i hjertet, og den helhjertede, og uselviske medarbejder vil modtage en belønning. Dem som er medarbejdere sammen med Kristus vil gå ind til deres Herres glæde. Hvad er det for en glæde? Det er den glæde som mærkes i englenes nærvær over at en synder angre, mere end over de nioghalvfems retfærdige personer der ikke behøver anger.    
Dem som arbejder i Sydsstatsmarken vil måde en sørgelig uvidenhed. De farvede folk lider over følgerne af den trældom de er blevet holdt i. Da de var slaver blev de oplært til at gøre deres vilje som kaldte dem for deres ejendom. De blev holdt i uvidenhed, og i dag er der tusindvis blandt dem som ikke kan læse. Mange der bekender at være lærere blandt dem, er fordærvede i karakter, og de fortolker bibelen sådan at den opfylder deres egne hensigter og fornedrer dem som er i deres kraft. De farvede folk lærer at de ikke må tænke eller dømme for sig selv, men at deres præster får lov og bedømme for dem. På af dette, er den guddommelige frelsesplan blevet dækket til af en masse menneskelig skrammel og falskneri. Bibelen er blevet fordrejet, og folk er blevet fordrejet, og folk er blevet instrueret til at let forlokkes af onde ånder. Sind såvel som legeme er længe blevet misbrugt. Hele systemet af slaveri er blevet grundlagt af Satan, som fryder sig over at tyrannisere over mennesker. Selvom han har haft succes med at fornedre og fordærve den sorte race, er mange i besiddelse af gode evner, og hvis de blev velsignet med muligheder, ville de vise større forstand end mange af deres mere foretrukne brødre blandt de hvide folk. Der er mange som føler det nødvendigt at blive ophøjet, og når trofaste lærere åbner bibelen, bringe sandheden i sin naturlige renhed for de farvede folk, vil mørket spredes under retfærdighedens Sols klare stråler. Når deres søgning efter sandheden styres af dem som har haft muligheder sætter dem i stand til at kende sandheden, vil de blive forstandige i bibelen.    
Når der udfærdiges love som binder deres samvittighed som Gud har sat fri, og menneskers sættes i fængsel for at udvise deres religiøse frihed, vil mange fattige, forskræmte og uvidne sjæle hindres fra at gøre Guds vilje; men mange vil lære det rigtige af Jesus Kristus, og vil fastholde deres Gudsgivne frihed for enhver pris. De farvede folk har været langsomme til at lære deres rettigheder til religionsfrihed, på grund af den opførsel som mennesker har udvist mod dem. Hos mange mennesker er der stor forvirring om hvad den enkeltes ret er. Mennesker har udøvet et betvingende magt over den farvede races tankesind og dømmekraft. Satan er ophavsmanden til al undertrykkelse, og historien viser en optegnelse over den undertrykkende torturs frygtelige resultater, som mennesker, der er Guds ejendomme, både i skabelse og ved genløsning, som disse har måtte udholde. Gennem menneskeagenter har Satan udvist sine egne egenskaber og lidenskaber; men enhver uretfærdig handling, enhver svigagtig hensigt, enhver smertekval, står nedskrevet i himlens bøger som gjort imod Kristus Jesus, som købte mennesket for en uendelig pris. Den måde mennesker behandler deres medmennersker på står registeret som gjort imod Kristus; men dem som har været trofaste sjælevinde vil få sin anbefaling, og vil tilslutte sig de glædessyngende sang, og råbe at høsten er hjemme. Hvor stor vil glæden være når Herrens genløste vil mødes i boligerne som er beredt for dem! Hvor glade vil de ikke blive som har været upartiske, og uselviske medarbejdere sammen med Gud i at vinde sjæle til Kristus! Hvilken tilfredsstillelse vil fylde brystet på enhver der høster, når han hører Jesu melodiske stemme sige: "Vel gjort du gode og tro tjener; . . . . Gå ind til din Herres glæde!"    
Dem som arbejder i sydstatsmarkerne vil møde en sørgelig uvidenhed. De farvede folk lider over følgerne af den trældom de har været i. Da de var slaver lærte de at gøre deres vilje, som kaldte dem for deres ejendom. De blev holdt i uvidenhed, og der er tusinder i dag blandt dem som ikke kan læse. Mange som bekender at være lærere blandt dem er fordærvede i karakter, og de fortolker Skrifterne på en måde der opfylder deres egne mål, og fornedrer dem som er i deres magt. De farvede folk lærer at de ikke må tænke og dømme for sig selv, men at deres præster får lov at dømme for dem.     
På grund af dette, er den guddommelige frelsesplan dækket til med en masse menneske-skrammel og falsknerier. Bibelen er blevet forvansket, og folk er blevet forvansket, og folk er blevet instrueret sådan at det er nemt at lokke med onde ånder. Sind såvel som legeme har længe været mishandlet. Hele slaveriets system kommer oprindeligt fra Satan, som fryder sig over at tyrannisere sig over mennesker. Selvom han har succes med at fornedre og fordærve den sorte race, er mange i besiddelser af gode evner, og hvis de blev velsignet med muligheder, ville de vise meget mere forstand, en mange af deres mere gunstigt stillede brødre bland de hvide er. Tusinder kan opløftes, og kan blive agenter til at hjælpe dem af deres egen race. Der er mange som føler det er nødvendigt at blive ophøjet, og når de trofaste lærer åbner Skrifterne, bringer sandheden i sin naturlige renhed til farvede mennesker, vil mørket spredes under retfærdighedens Sols klare stråler. Når de styres til sandheden af dem som havde mulighed for at de skal kende sandheden, vil de få forstand på Skrifterne.    
Når der udstedes love som forblinde deres samvittighed som Gud har sat fri, og mennesker kastes i fængsel for at udøve deres religiøse frihed, vil mange stakkels, forskræmte og uvidende sjæle forhindres i at gøre Guds vilje; men mange vil lære det rigtige af Jesus, og vil fastholde deres Gudsgivne frihed for enhver pris. De farvede folk har været langsomme til at lære hvad der er deres rigtige religiøse frihed, på grund af den måde at mennesker opfører sig over for dem på. Mange mennesker er meget forvirrede over den enkeltes rettighed. Mennesker har udøvet en betvingende magt over den farvedes tankesind og dømmekraft. Satan er ophavsmanden for al undertrykkelse, og historien viser en optegnelse over de frygtelige resultater af undertrykkende tortur, som mennesker har udholdt, men som er Guds ejendom, både som skabning og i genløsningen. Gennem menneskeagenter, har Satan udvist sine egen egenskaber og lidenskaber; men enhver uretfærdig handling, enhver svigagtig hensigt, alle pinselskvaler, står nedskrevet i himlens bøger som gjort imod Kristus Jesus, som har købt mennesker for en uendelig pris. Den måde som mennesker behandler deres medmennesker på står registeret som gjort mod Krsitus; men dem som har været trofaste sjælevindere vil få anbefalingen, og vil slutte sig med i deres sang, som glæder, og råber at høsten er hjemme. Hvor stor vil glæden ikke være når alle Herrens genløste vil mådes sammen i boligerne der er beredt for dem! Hvilken glæde vil de ikke få som har været upartiske og uselviske medarbejdere sammen med Gud i sjælevindingsarbejdet for Kristus! Hvilken tilfredshed vil ikke fylde enhver høstmands bryst, når han hører Jesu melodiske stemme sige: "Velgjort du gode og tro tjener, .  . Gå ind til din Herres glæde!"    
Dem som vinder sjæle til Kristus forherliger deres Genløser. Han døde ikke forgæves for dem, for de er i harmoni med Kristus. De ser på dem som har vendt sig til Gud gennem deres arbejde, med stor glæde; for de ser deres sjæles møje og glæder sig. De ser de timer de har tilbragt i ængstelse, de forviklende omstændigheder som har mødt, de sorger de har måtte holde ud, har udvirket en langt mere overmådelig og evig herlighedsvægt. Idet de ser på de sjæle som de har vundet til Kristus, og ved at de er frelst for evigt, er det øjeblikke for Guds barmhjertighed og for en Genløsers kærlighed, så berører de guldharpen og fylder himlens hvælvinger med pris og taksigelse. De synger, "slagtet blev du, og med dit blod har du til Gud købt mennesker af alle stammer og tungemål og folk og folkeslag, og du har gjort dem til konger og til præster for vor Gud, og de skal herske på jorden. . . . . "Værdig er Lammet, det slagtede, til at få kraft og rigdom og visdom og styrke og pris og ære og lov!"    
 "De forstandige skal stråle som himmelhvælvingens glans, og de, der førte de mange til retfærdighed, skal lyse som stjerner evigt og altid." Hvor stor er den løn som vil komme til der helliger deres Gudsgivne evner til at gore Kristi gerninger. Dem som har del i Hans lidelser i denne verden vil have del i Hans herlighed i verden herefter, og vil sidde ned med Kristus på Hans trone.  

4 02 1896 Review and Herald Der mangler voluntører til sydstaternes mark    
 Vore farvede naboer må have undervises om den fysiske, mentale og moralske natur. Vi må give dem linje efter linje, forskrift efter forskrift, lidt her og lidt der. De unge vil gribe de lektier som gives, og tager dem hurtigere til sig end de ældre. Hvor vigtigt er det at denne store menneskegruppe, som nu er i uvidenhed, får lært at selv kunne læse, så de ved hvad Herren har sagt dem! Hvor ængstelig bør enhver kristen familie ikke være for at være med til at hjælpe til med den farvede races uddannelse! Mange af dem er fattige, forsømte og hjemløse skabninger. Vi bør lære dem hvordan de bygger billige huse, hvordan skolebygninger rejses i byer og landsbyer, og hvordan deres uddannelse føres.    
Gud drager os til ansvar for lang tids forsømmelighed i vor pligt mod vore naboer. Her ser dyrebare juveler der vil skinne ud fra de den farvede race. Lad os gå beslutsomt i gang med dette arbejde, og lad både unge og mere modne mennesker blive uddannet til væsentlige grene. Grib fat i dette folk, som har været i trældom, ligesom Herren Jesus Kristus tog fat i det hebræiske folk, efter at de kom ud fra Ægypten. Gud vil lægge Sin Helligånd over dem, som give hjerte og sjæl til arbejdet, og erkende det sande i de inspirerede ord: "Thi Guds medarbejdere er vi; Guds ager, Guds bygning er I." Herren har længe ventet på menneskeredskaber, som han kan arbejde igennem. Hvor meget længere var de himmelske redskaber nød til at vente på at menneskeagenter vil reagere på Kristi ord: "Gå ud og arbejd i dag i min vingård"? Når Guds bekendende folks hjerter besejres af den levende tro der virker ved kærlighed og renser sjælen, vil der responderes på disse appeller. Kristus kædede Sig selv i broderskab med alle nationaliteter. Han gjorde ikke skille mellem de hvide og sorte race i Sin frelsesplan. Han købte de ringeste blandt menneske for en uendelig pris, og Han bemærker det når vi efterlader den nøgne uklædt, den fattige uden bespisning, den nødlidende uden hjælp, når den foragtede svigtes.    
Dem som arbejder i Sydstaternes mark vil have mange fordomme at overvinde, mange vanskeligheder at imødekomme. I øjeblikket er der stor mangel blandt mange af de farvede folk. Vi på praktisere selvfornægtelse. Vi må afklæde os for alt overflødigt; vi må fornægte os selv luksus og urimelig tilfredsstillelse af appetitten. Lad dem som ikke har lagt unødige madretter til side, gøre dette. Lad dem afholde sig fra smykker og kostbare møbler. Lad os selv gå i gang med at arbejde for sydstatsfolkene. Vi skal ikke blot så og se på, med enke beslutninger som der aldrig handles på; men lad os gore noget hjerteligt for Herren, og lindre vore farvede brødres pinsel. Fattigdomsbyrden er tung nok til at vække vor hjertefølende forståelse. Vi skal ikke kun sige, "Hold jer varme og mætte". Men vi skal virkelig afhjælpe de fattiges behov. Snavs er overalt blandt farvede folk, og det bidrager til sygdom. Modløsheden er dyb og vidtrækkende, og skal vi så nægte at række vore hænder ud for at hjælpe i denne farefulde tid?    
Men der er ikke brug for at sende missionærer til at arbejde i Sydstatsmarkerne hvis de ikke få midler af jeres overflod til at hjælpe forpinte og dem som er i en ubeskrivelig fattigdom. Vi må gøre det arbejde som Kristus ville gøre, hvis Han var på jorden. Vi må hjælpe dem, hvis liv læge har været i et sceneri af sorg. Hvem vil fortsætte i ligegyldighed og ikke være opmærksom på deres veer som hungrer, er nøgne, er uvidne og under nedbrydning? Hvem vil rejse sig op og gå uden for lejren og bære skam for Kristi skyld? Hvem vil påtage sig Kristus og prøve at redde deres farvede brødre fra skændsel, kriminalitet og degeneration? Hvem vil prøve at genoprette dem til almindelige menneskers rækker? Vi må ikke betragte dem som uigenkaldelige og helt fordærvede. Med Kristi ånd som ikke svigte eller mistede modet, kan vi gore et arbejde som vil få de himmelske hære til at fylde Guds med glædessang. Der er mange som anses for at være uforanderlige; som menes at de ikke kan lære evangeliet om Jesus Kristus; og gennem Helligåndens tjeneste kan de ændres ved den guddommelige nådes mirakel. Den sløvhed som får deres situation til at se så håbløs ud vil forsvinde, for det er resultatet af stor uvidenhed. Nådens indflydelse vil få overhånd over de menneskelige motiv, og sløve og omtågede tankegange vil vække op og bryde dens lænker. Ved Guddommelig kraft vil syndens slave sættes fri. Solskin over Kristi retfærdighed kan stråle ind i sindets og hjertets kamre. Åndeligt liv vil kunne ses, og den dyriske grovhed vil forsvinde. Tilbøjeligheden til ondskab vil forsvinde, og uvidenheden vil overvindes. Hjertet vil renses af den tro der virker ved kærlighed.    
Der er tusindvis som egner sig til at få undervisning, dannelse og ophøjelse. Med ordentlig udholdende arbejde, vil mange der ellers betragtes som håbløse, blive til undervisere for deres race. De farvede folk fortjener meget mere af de hvide folks hænder end de har modtaget. De farvede folk kan sammenlignes med en mine der skal bearbejdes, hvor der er en værdifuld åre med det mest dyrebare materiale. Kristus har givet disse folk sjæle der kan vinde og glæde sig over det evige liv i Guds rige. En tiendedel af alle de muligheder som de mere begunstigede brødre har fået og ikke udnyttet, vil få dem til at blive medium for det lys som Kristi retfærdigheds klarhed kan skinne ud i gennem. Hvem vil være med til dette arbejde, og frivilligt lære de uvidende hvad Guds Ord siger? Hvem vil gå i gang med at opildne de mentale evner til følsomhed, og opløfte dem som er trådt ned? Kan vi ikke vise at vi gerne vil prøve at genoprette så vidt mulig, den skade som er gjort mod dem tidligere? Skal antallet af missionærer ikke mangedobles? Skal vi høre volontørere, som gerne vil gå ud på arbejdsmarken for at føre sjæle ud af mørke og uvidenhed til det forunderlige lys som vi glæder os ved, at de også må se Guds herlighed i Jesu Kristi ansigt? "Og dette er det evige liv, at de kender dig, den eneste sande Gud, og ham, som du har sendt, Jesus Kristus."  

25 02 1896 Review and Herald Højere uddannelse   
 Begrebet "højere uddannelse" betragtes i et anderledes lys fra hvad videnskabsstuderende har betragtes det. Kristi bøn til sin fader er fuld af evig sandhed. " Således talte Jesus. Og han opløftede sine øjne mod Himmelen og sagde: "Fader! timen er kommet; herliggør din Søn, så Sønnen kan herliggøre dig. Du har jo givet ham magt over alle mennesker, for at han kan give evigt liv til alle dem, som du har givet ham. Og dette er det evige liv, at de kender dig, den eneste sande Gud, og ham, som du har sendt, Jesus Kristus." "Thi den, Gud udsendte, taler Guds ord; Gud giver jo ikke Ånden efter mål. Faderen elsker Sønnen, og alt har ham givet i hans hånd. Den, som tror på Sønnen har evigt liv; den, som ikke lyder Sønnen, skal ikke se livet, men Guds vrede bliver over ham." Den sande uddannelses kraft og sjæl er kundskab til Gud, og til Jesus Kristus som han har sendt. "Frygt for Herren er visdoms begyndelse."    
 "Der står skrevet om Jesus; "Og barnet voksede og blev stærkt og fyldtes med visdom; og Guds nåde var over det. ..... Og Jesus gik frem i visdom og vækst og yndest hos Gud og mennesker." ..... Og Jesus gik frem i visdom og vækst og yndest hos Gud og mennesker." At kende Gud vil blive en kundskab, der vil vare for altid. At lære at gøre Kristi gerninger er sand uddannelse. Helligånden beherskende Jesu sind, så han kunne sige til sine forældre: "Hvorfor ledte I efter mig? Vidste I ikke, at jeg bør være i mim Faders hus?" Luk 2,49. Og alligevel arbejdede han som en lydig søn i tømrerværkstedet. Han åbenbarede at han havde et kendskab til sit arbejde som Guds Søn, og alligevel ophøjede han ikke sin guddommelige karakter. Han åbenbarede at han havde kundskab til sit arbejde som Guds søn, og alligevel ophøjede han ikke sin guddommelige karakter. Han begrundede ikke hvorfor han ikke skulle bære de timelige byrder, da han var af guddommelig oprindelse; men han var underkastet sine forældre. Han var budenes Herre, alligevel var han lydig mod alle hans krav, og efterlod derved et eksempel i lydighed, i sin barndom, ungdom og barndom.    
Hvis sindet har fået til opgave at studere Bibelen efter informationer, vil fornuftsevnerne udnyttes. Under studiet af skrifterne udfoldes sindets tanker, og bliver mere velafbalancerede end hvis de optager den generelle information fra de bøger der bruges, og som ikke har forbindelse med bibelen. Ingen kundskab er så sikker, så pålidelig og vidtrækkende, som den der fås fra et studium af Guds Ord. Den er fundamentet for al sand kundskab. Bibelen er som et kildevæld. Jo mere du ser i den, des dybere ser den ud. Den hellige beretnings store sandheder har forbavsende styrke og skønhed og er ligeså vidtrækkende som evigheden. Ingen videnskab er på niveau med den videnskab der åbenbarer Guds karakter. "Moses var uddannet i hele ægypternes visdom, og dog sagde han: "Se, jeg har lært eder anordninger og lovbud, således som Herren min Gud har pålagt mig, for at I skal handle derefter i det land, I skal ind og tage i besiddelse; hold dem og følg dem! thi det skal være eders visdom og eders kløgt i de andre folks øjne. Når de hører om alle disse anordninger, skal de sige: "Sandelig, det er et vist og klogt folk, dette store folk!" "Thi hvor er der vel et stort folk, som har guder, der kommer til det, således som Herren vor Gud gør det, når vi kalder på ham; og hvor er der vel et stort folk, der har så retfærdige anordninger og lovbud som hele denne lov, jeg forelægger eder i dag? Kun skal du vogte dig og omhyggeligt tage vare på dig selv, at du ikke glemmer, hvad du med egne øjne har set, og at det ikke viger fra dit hjerte, så længe du lever; og du skal fortælle dine sønner og dine sønners sønner derom."     
Hvor skal vi finde lovene mere ædle, rene og retfærdige, end de vises i forordningsbøgerne, hvor i undervisningen til Moses står nedskrevet til Israels børn? I hele tiden skal disse love bevares for eftertiden, så karakteren hos Guds folk skal formes efter guddommelig lignelse. Loven er en beskyttelsesmur for dem som er lydige mod Guds forskrifter. Fra hvilken anden kilde kan vi få en sådan styrke, eller lære en så ædel videnskab? Hvilken anden bog bringer de studerende en mere forædlende videnskab, en mere forunderlig historie? Den skildrer retfærdigheden mere klart, og forudsiger konsekvenserne af illoyalitet mod Jehovas lov. Ingen efterlades i mørke, over for det som Gud billiger eller misbilliger. Når vi studerer skrifterne bliver kendt med Gud, og ledes til at forstå vort forhold med Kristus, som er vor faldne slægts syndebærer, sikkerhed og stedfortræder. Disse sandheder angår vor nuværende og evige interesser. Bibelen står som den højeste blandt bøger, og dens studium er mere værdifuld end studie af anden litteratur kan give styrke og horisontsudvidelse. Paulus siger: "Stræb efter at kunne træde frem for Gud som en mand, der kan stå prøve, som en arbejder, der ikke skammer sig ved sit arbejde, men forkynder sandhedens ord på rette vis." "Du derimod, bliv ved det, som du har lært og er blevet overbevist om. Thi du ved, hvem de er, du har lært det af, og du kender fra barndommen af de hellige skrifter, som kan gøre dig viis til frelse ved troen på Kristus Jesus. Ethvert skrift, som er indblæst af Gud, er også gavnligt til at belære, til at irettesætte, til at genoprejse, til at optugte i retfærdighed, så at Guds mennesket kan blive fuldt beredt, vel skikket til al god gerning." "Alt, hvad der forhen er skrevet, er jo skrevet, for at vi kan lære deraf, så vi ved udholdenhed og ved den trøst, skrifterne giver, kan bevare vort håb."    
Guds ord er den mest fuldkomne uddannelsesbog i verden. Alligevel er der blevet præsenteret bøger af menneskelig forstandskraft over for vore studerende, og bøgernes Bog, som Gud har givet mennesker at være en ufejlbarlig vejleder for, og er blevet gjort til en sekundær sag. Menneskelige produktioner er blevet er blevet brugt som det væsentlige, og Guds ord er kun blevet studeret for at give andre studier glans. Esajas beskriver scenerierne for himlens herlighed, som blev vist ham, i det mest livagtige sprog. I gennem denne bog skildrer han de herlige ting som skal åbenbares for andre. Ezekiel skriver: "Kom Herrens ord til præsten Ezekiel, Buzis søn, i kaldæernes land ved floden Kebar, og Herrens hånd kom over ham der. Jeg skuede og se, et stormvejr kom fra nord, og en vældig sky fulgte med, omgivet af stråleglans og hvirvlende ild, i hvis midte det glimtede som funklende malm. Midt i ilden var der noget ligesom fire levende væsener, og de så således ud: De havde et menneskes skikkelse; men de havde hver fire ansigter og fire vinger; deres ben var lige og deres fodsåler som en kalvs; de skinnede som funklende kobber, og deres vingeslag var hurtigt; der var menneskehænder under vingerne på alle fire sider. De fire levende væseners ansigter vendte sig ikke, når de gik, men de gik alle lige ud". Ansigterne så således ud: De havde alle fire et menneskeansigt fortil, et løveansigt til højre, et okseansigt til venstre og et ørneansigt bagtil." Ezekels bog er meget lærerrig.    
Det er Guds hensigt, at Bibelens skal være en bog, gennem hvilken forståelsen kan blive disciplineret, sjælen vejledet og styret. At leve i verden og dog ikke være en del af verden er et problem, som mange bekendende kristne aldrig har løst i deres praktiske liv. En vidsynet tankegang vil kun komme til en nation, når mennesker vender tilbage til deres troskab mod Gud. Verden er oversvømmet med bøger om general information, og mennesker bruger deres sind til at undersøge uinspirerede beretninger; men de forsømmer den mest vidunderlige bog, der kan give dem de mest rigtige ideer og en stor forståelse.    
Hvor vanskeligt er det for mennesker at få kundskab. De bruger tid og penge på at finde ud af ting som ikke er vigtigt for et rent liv, som ikke hjælper til at opbygge en karakter so udruster til at blive medlemmer af den kongelige familie, børn af den Himmelske Konge. Nogle tager på lange rejser til Jerusalem for at se det sted hvor Kristus boede og undervist. De lyttede til de traditioner og fantasifortællinger som mennesker havde fundet på. De brugte penge på det som ikke er brød. Kristus siger: "Arbejd ikke for den mad, som er forgængelig, men for den mad, som varer til evigt liv, den, som Menneskesønnen vil give jer; thi ham har Faderen, Gud selv, sat sit segl på." At bruge tid og kræfter på at finde de steder hvor Jesus arbejdede i Jerusalem, kan ikke virkelig gavne sjæl eller legemen. Pengene skulle hellere bruges på at hjælpe dem som går fortabt uden Kristus. Gr vi dette, har vi sikkerhed for at vi arbejder i Kristi linjer. Menneskelige vejledere kan pege til dette punkt eller det punkt som et sted hvor Jesus har været, og rejsende kan opelske æres og ærbødighedsfølelser ved at se på særlige lokaliteter, og alligevel har de intet sikkert kundskab til hvad Jesus har undervist på det sted, eller om hans fødder nogen sinde har betrådt jorden. Det eneste skridt fremad er at vi kan få noget ud af den tro, ved at blive bekendt med og forstå Kristi virker for vor egen sjæls frelse, ved at kende Guds vilje i vor personlige tilfælde.    
Mænd og kvinder kan få noget ud af studere Guds vilje. Lad unge mænd og kvinder, medens ungdommens dug er over dem, begynde at studere Guds ord, som udtrykker hans vilje. Kristi fodspor er visseligt markeret i ordet. Gud hvor de kan findes i dag. Forsøg ikke at gå tilbage til det land hvor Kristi fødder trådte for flere tidsaldre siden. Kristus siger: "Den, som følger mig, skal aldrig vandre i mørket, men have livets lys." Vi vil vide meget mere om Kristus ved at følge ham skridt for skrit i genløsningsarbejde, opsøge den mistede og underfortabelse, end ved at rejse til det gamle Jerusalem. Kristus har taget sit folk til sin menighed. Han har fejet alle ceremonier væk fra den gamle ordning. Han har ikke givet lov til at genoprette disse ritualer, eller erstatte noget som vil genkalde de gamle litterære ofre. Herren kræver alene sit folks åndelige ofre. Alt der angår hans tilbedelse sættes under hans Helligånds tilsyn. Jesus sagde at Faderen ville sende Helligånden i hans navn for at undervise sine disciple i alle ting, og bringe alle ting til deres erindring som han havde sagt til dem. Forbandelsen hviler over Jerusalem. Herren har udslettet de ting som mennesker vil tilbede i og omkring Jerusalem, ære bogstavelige ting i Palæstina, medens de underlader at se på Jesus som deres forsvarer i himlens himmel.    
Hvor er Kristus? Vi vil se Jesus, ikke de steder han havde sin bolig. Jesus er livets brød, og vi må have føde fra hans ord, og være en gører af hans bud. Hvad er Kristus for mig? Hvordan er jeg i forhold til Kristus? Han er i himlene der oppe, og som vor ypperstepræst, sender han sin egen fortjenestes røgelse. Hans hellighed blndes ind i vore angrene og troens bønner. Gennem omvendelse kommer vi i tæt forhold med Gud, og Faderen elsker dem som Kristus døde for ligesom han elser sin egen Søn. Gennem den almægtige løskøbelse han gjorde, bliver vi Guds sønner og døtre. Vi bør spørge alvorligt, ikke med hensyn til det gamle Jerusalem og om de fabler der bliver gentaget som sandhed, men vi bør vende vore øjne til den elskende Frelser, som levede for at gøre mellemkomst for os. Vi bør kaste vor sjæl for den legemliggjorte Gud. Vi skal ikke stole på fabler, og tilbede steder som Gud har forbandet, og opfostre afgudsdyrkelse derved. Jesus sagde til den sameritanske kvinde: "I tilbeder det, I ikke kender; vi tilbeder det, vi kender, thi frelsen udgår fra jøderne. Men den tid kommer, ja, er alle rede inde, da de sande tilbedere skal tilbede Faderen i ånd og sandhed; thi det er sådanne tilbedere, Faderen søger. Gud er ånd, og de, som tilbeder ham, bør tilbede i ånd og sandhed." Mange besøger Jerusalem, og går bort med tanker som de tror er sandhed, medens det i virkeligheden kun er kommet i kontakt med fabler. De publicerer disse falsknerier som sandhed.    
Peter erklærer: "Thi da vi kundgjorde jer vor Herres Jesu Kristi kraft og hans komme, var det ikke kløgtigt opdigtede fabler, vi fulgte, men vi havde selv været øjenvidner til hans guddomsherlighed. Thi han fik ære og herlighed af Gud Fader, da denne røst lød til ham fra den majestætiske herlighed: "Denne er min Søn, den elskede; i ham har jeg velbehag. Denne røst hørte vi lyde fra Himmelen, da vi var med ham på det hellige bjerg. Og nu står det profetiske ord så meget fastere for os; det gør I vel i at agte på som på et lys, der skinner på et mørkt sted, indtil dagen gryr og morgenstjernen oprinder i jeres hjerter. Og dette skal I først og fremmest vide, at ingen profeti i skriften lader sig tyde egenmægtigt. Thi aldrig er nogen profeti fremgået af et menneskes vilje, men drevne af Helligånden udtalte mennesker, hvad de fik fra Gud."    
Lad sindet blive uddannet til at se på Jesus. Der må gøres anstrengelser for at blive hans ords gørere. Guds forbandelse er over Jerusalem og dets omgivelser, og landet er besmittet under indbyggerne deri. Der er intet virkeligt grundlag for æresfølelser over for Palæstinas land. Æres disse jordiske ting, iklæder mennesker sig falsk herlighed. Han som kom for at frelse verden blev ikke tålt af dem han kom for at redde, og de dræbte livets og herlighedens Herre, påtænkte at udslukke hans guddommelige lys fra verden. Men det var umuligt for graven at holde på ham. Han brød gravens lænker, og proklamerede sejr over det lejede gravsted, "Jeg er opstandelsen og livet." Derved blev Kristus en nærværende Frelse, en guddommelig nærværelse, på alle steder. Alle som tror, de kan få et klart syn på Kristi sande herlighed. Når de beskuer ham, synker alle disse mindre betydninsfulde ting ned i ubetydelighed, ligesom det mindre lys forsvinder når solen viser sig. Den, der fanger et glimt af Kristi uforlignelige kærlighed, regner alt andet for tab og ser på ham som den herligste blandt titusinder, som den, der er ædel i ynde. Når serafer og keruber ser på Kristus, tildækker de deres ansigter med vingerne. Deres egen fuldkommenhed og skønhed stilles ikke til skue i nærværelse af deres Herres herlighed. I betragtning heraf er det upassende, at mennesker ophøjer sig selv. Lad dem klæde sig i ydmyghed, ophøre med at stræbe efter magt og lære, hvad det,vil sige at være sagtmodig og ydmyg af hjertet. Den, der betragter Guds herlighed og uendelige kærlighed, vil kun have en ringe mening om sig selv, men ved at betragte Guds karakter vil han forvandles i hans guddommelige billede.  

14 04 1896 Review and Herald Den sidste konflikts natur  
 Virkningerne af den store strid mellem lysets og mørkets fyrste er ikke aftaget det mindste i tidens løb. Den hårde kamp mellem lys og mørke, mellem sandhed og vildfarelse, vokser i styrke. Satans synagoge er i intens aktivitet, og i denne tid virker fjendens bedrageriske magt på den snedigste måde. Ethvert menneskes sind, der ikke er overgivet til Gud, og som ikke styres af Guds Ånd, vil blive fordærvet af djævelske kræfter. Fjenden arbejder til stadighed på at fortrænge Jesus Kristus fra menneskets hjerte og på at indføre sine egne egenskaber i menneskets karakter i stedet for Guds egenskaber. Han lader sine stærke fristelser påvirke menneskets sind, for at han selv kan få herredømmet. Han søger at udslette sandheden og at afskaffe det sande mønster for godhed og retfærdighed, for at den bekendende kristne verden kan blive styrtet i fortabelse ved adskillelsen fra Gud. Han arbejder på at gøre selviskheden verdensomspændende for således at gøre Kristi mission og gerning virkningsløs.    
Kristus kom til verden for at give menneskene Guds karaktertræk tilbage og for at genoprette Guds billede i menneskets sjæl. Gennem hele sit liv søgte Kristus ved stadige, slidsomme bestræbelser at rette verdens opmærksomhed mod Gud og hans hellige krav, så menneskene kunne blive besjælede af Guds Ånd og blive drevet af kærlighed og i liv og karakter åbenbare de guddommelige egenskaber. Kristus kom for at være verdens lys og liv, og hans liv bestod i uafbrudt selvfornægtelse og selvopofrelse. Vor Herre Jesus værdsatte ethvert menneske og kunne ikke holde den tanke ud, at en eneste sjæl skulle gå til grunde. Hans store kærlighed omfavnede hele verden og fik ham til at fremskaffe en fuld og hel frelse for alle, som ville tro på ham. I Kristi karakter blandedes majestæt og ydmyghed. Mådeholdenhed og selvfornægtelse kom til syne i alt, hvad han gjorde, men der kom intet spor af hykleri eller kold askese til syne i hans optræden, der kunne mindske hans indflydelse over dem, han kom i kontakt med. Verdens Frelsers natur var højere end englenes, og dog var der en sagtmodighed og ydmyghed over hans guddommelige majestæt, der drog alle til ham. Han taler til alle, idet han siger: .Kom hid til mig, alle I, som er trætte og tyngede af byrder, og jeg vil give jer hvile. Tag mit åg på jer og lær af mig, thi jeg er sagtmodig og ydmyg af hjerter; så skal l finde hvile for jeres sjæle."    
Kristus er menneskets forbillede. "I der var liv, og livet var menneskenes lys. ... Det sande lys, som oplyser hvert menneske, var ved at komme til verden. ... Og Ordet blev kød og tog bolig iblandt os, og vi så hans herlighed, en herlighed, som den enbårne Søn har den fra Faderen, fuld af nåde og sandhed." Kristus, vor Genløser, forstod hvad mennesket havde brug for. Han udformede den vældige plan, efter hvilken det faldne menneske skal løftes op fra syndens nedværdigelse. Han repræsenterede Faderen i alle forhold, hvor ubetydelige de end var. Han ville standse for at hjælpe en såret fugl, skønt han bar air med sit mægtige ord. Åh, havde vi blot alle et forstandigt kendskab til Jesus Kristus! Træt og udslidt, som han ofte var, gjorde han dog ikke, hvad der var ham selv ril behag. .Og dette er der evige liv, at de kender dig, den eneste sande Gud, og ham, som du har sendt, Jesus Kristus." .Tag jer i agt, at l ikke beder jer fri for ham, som taler." Hvem er det, der beder sig fri for at høre Kristi stemme? Det er dem, som ikke hører eller handler efter hans ord.    
Satans hjælpere har travlt med at holde menneskenes tanker optagne af tingene i dette liv, for at han kan modarbejde Kristi mission og gerning. Om Satan erklærer Kristus: .Han står ikke i sandheden." Engang samarbejdede Satan med Gud, Jesus Kristus og de hellige engle. Han var højt ophøjet i Himmelen og strålede af lyset og herligheden fra Faderen og Sønnen; men han blev illoyal og mistede sin høje og hellige stilling som skærmende kerub. Han blev Guds modstander, en frafalden, og blev udelukket fra Himmelen. Han grundlagde sit rige og hejste oprørsfanen mod Jehovas lov. Han ind. bød alle onde magter til at samle sig omkring sit banner for at få dannet et desperat ondt selskab, der kunne rotte sig sammen mod Himmelens Gud. Han arbejdede udholdende og energisk på uafbrudt at fortsætte sit oprør og på at få mennesker til at vende sig bort fra Bibelens sandhed for at stå under hans banner. Lige så snart Herren havde skabt verden ved Jesus Kristus og sat Adam og Eva i Edens have, bekendtgjorde Satan, at det var hans hensigt at bringe menneskeslægtens forældre i overensstemmelse med sin egen natur og forene dem med oprørernes rækker. Han var besluttet på at udslette Guds billede i menneskenes børn og at overføre sit eget billede til sjælen i stedet for Guds billede. Han tog bedrageriske metoder i brug for at nå sit mål. Han kaldes for løgnens fader, den, der anklager Gud og dem, der holder fast ved deres troskab mod Gud, og en morder fra begyndelsen af. Han satte alle sine kræfter ind på at få menneskene til at samarbejde med sig i frafaldet, og det lykkedes ham at føre oprøret ind i denne verden.    
Hele det vældige og komplicerede maskineri af onde kræfter sættes i virksomhed her i de sidste dage. Generation efter Generation, fra tidsalder til tidsalder, har Satan mobiliseret menneskes medvirken for at nå sine djævelske mål og få gennemtvunget sine planer og hensigter på jorden. Ondskabens store rådne flod har hele tiden flydt gennem menneskenes samfund. Skønt ude afstand til at støde Gud fra tronen har Satan beskyldt Gud for at have djævelske egenskaber og har hævdet selv at have Guds egenskaber. Han er en bedrager, og ved sin slangeagtige snuhed te og sin uærlige fremgangsmåde har han tiltaget sig den hyldest, mennesket skulle have givet Gud, og har rejst sin djævelske trone mellem det tilbedende menneske og den guddommelige Fader.    
Men til bedste for mennesket imødegik Kristus Satans besnærende fristelser og efterlod mennesket et eksempel på, hvordan Satan har gjort sig mester. lige anstrengelser for at videreføre synden. Han har opstillet alle onde kræfter til kamp mod Jesus Kristus i en aktiv og desperat strid for at knuse det evigt kærlige hjerte. Han forledte folket til at bøje sig for afguder for således at vinde herredømmet over de jordiske riger. Han fandt, at det at være denne verdens gud var det næstbedste efter at komme i besiddelse af Guds trone i Himmelen. Han har i vid udstrækning haft succes med sine planer. Da Jesus var her på jorden, fik Satan folket til at forkaste Guds Søn og vælge Barabbas, som i karakter repræsenterede Satan, denne verdens gud. Vor Herre Jesus Kristus kom for at kæmpe med Satan om det, han havde tilranet sig i denne verdens riger. Striden er endnu ikke til ende, og efterhånden som vi v nærmer os tidens ende, vokser slaget i intensitet. Efterhånden som vor Herre Jesu Kristi andet komme nærmer sig, sætter djævelske kræfter sig i bevægelse nede fra. Satan vil ikke blot komme til syne som et menneske, men også udgive sig for at være Jesus Kristus; og verden, der har forkaster sandheden, vil modtage ham som kongernes Konge og herrernes Herre. Han vil vise sin magt og påvirke den menneskelige forestillingsevne. Han vil demoralisere både sjæl og legeme hos mennesker og vil virke fortryllende og betagende gennem ulydighedens børn, som en slange gør det. Hvilket skuespil verden vil blive for de himmelske væsener! Hvilket skuespil at se på for Gud, verdens Skaber! Den skikkelse, Satan iførte sig i Eden, da han forledte vore første forældre til at synde, havde en sådan karakter, at den forvirrede tanken. Han vil virke på en lige så snedig måde, efterhånden som vi nærmer os afslutningen på jordens historie. Med al sin bedrageriske magt vil han påvirke sine menneskelige undersåtter til at fuldføre arbejdet med at vildlede menneskeslægten. Hans virke vil blive så vild. ledende, at menneskene vil gøre, som de gjorde på Kristi tid; og når de spørges: "Hvem vil I, at jeg skal løslade jer: Barabbas eller Kristus?" vil næsten alle råbe: "Barabbas, Barabbas!" Og når I spørgsmålet stilles: Hvad skal jeg da gøre med ham, som I kalder jødernes konge?" vil råbet på ny blive: .Korsfæst ham!" Kristus vil være repræsenteret i skikkelse af dem, som accepterer sandheden, og som har fælles interesser med deres Herre. Verden vil blive rasende på dem, på samme måde som de blev rasende på Kristus, og Kristi disciple vil være klare over, at de ikke vil blive behandlet bedre end deres Herre. Men Kristus vil med sikkerhed gøre fælles sag med dem, der modtager ham som deres personlige Frelser. Enhver forhånelse, enhver bebrejdelse og enhver falsk beskyldning, der rettes mod dem af dem, der har vendt deres øre bort fra sandheden og vendt sig til I fablerne, vil blive tilregnet den skyldige som rettet mod Kristus i skikkelse af hans hellige.    
Satans synagoge kan ikke udstå dem, som elsker og holder Guds hud, og ondskabens åndemagter vil vise deres had til dem i størst muligt omfang. Johannes forudså striden mellem menighedens rest og de onde magter og sagde: .Dragen vrededes på kvinden og gik bort for at føre krig mod de andre af hendes slægt, dem, der holder Guds bud og bevarer Jesu vidnesbyrd." Mørkets magter vil forene sig med menneskelige redskaber, der har givet sig i Satans vold, og de samme scener, der blev gennemspillet ved Kristi retsforfølgelse, forkastelse og korsfæstelse vil blive ud spillet på ny.    
Menneskene var besjælede af en djævelsk ånd, dengang de besluttede, at de ville have Barabbas, en tyv og morder, fremfor Guds Søn. Dæmonerne fik magten over menneskeheden; legioner af onde engle fik det fulde herredømme over menneskene, og som svar på Pilatus' spørgsmål om, hvem han skulle løslade dem, skreg de: "Bort med ham, men lad os få Barabbas løsladt!" Da Pilatus igen talte tir dem om Jesus, opløftedes det hæse skrig: "Korsfæst, korsfæst ham!" Ved at give efter for dæmoniske magter blev mennesker ledet til at stille sig på den store frafaldnes side. Verdener, der aldrig var faldet i synd, betragtede sceneriet med forbavselse, ude af stand til at fatte den ned værdigende tilstand, synden havde skabt.    
Legioner af onde engle beherskede præsterne og rådsherrerne og gav udtryk for Satans forslag om at overtale og friste folket med falske påstande og bestikkelse til at forkaste Guds Søn og vælge en røver og morder i stedet for ham. De appellerede til det uigenfødte hjertes værste lidenskaber og satte skub i de værste sider i den menneskelige natur ved deres uretfærdige beskyldninger og beskrivelser.    
Kristus sagde: .Gør man således ved det grønne træ, hvordan vil det da gå med det visne?" .Man skal overgive jer til domstole, I skal blive pisket i synagoger og stillet for landshøvdinger og konger for min skyld til et vidnesbyrd for dem " Broder skal overgive broder til døden, og fader sit barn; og børn skal sætte sig op imod forældre og slå dem ihjel. Og I skal blive hadet af alle for mit navns skyld; men den, som holder ud indtil enden, han skal frelses." .Og dette evangelium om Riger skal prædikes over hele jorden til et vidnesbyrd for alle folkeslagene; og så skal enden komme." Satans styrker har deres sidste chance til over fur verden, over for engle og mennesker at vise de sande grundregler for deres karakter. Guds folk skal nu stå som eksempler på Faderens og Sønnens egenskaber. Våg derfor, thi I ved ikke, hvad dag jeres Herre kommer. Men det skal I vide, at hvis husbonden vidste, i hvilken nattevagt tyven kom, så ville han våge og ikke finde sig i, at der skete indbrud i hans hus. Derfor vær også I rede; thi Menneskesønnen kommer i den time, I ikke rænker. Hvem er så den tro og kloge tjener, som hans herre har sat over sit tyende til at give dem deres mad i rette tid? Salig er den tjener, som hans herre, når han kommer, finder i færd med at gøre sådan. Sandelig siger jeg Eder: han vil sætte ham over alt, hvad han ejer."  

5 05 1896 Review and Herald Helligåndens virke vises i livet*   
 For en uendelig pris, er der gjort tilvejebringelser så mennesker skal nå kristen karakters fuldkommenhed. Dem som er privilegeret til at høre sandheden, og blevet indprentet af Helligånden til at modtage den hellige skrift som Guds stemme, har ingen undskyldning for at blive dværge i religiøst liv. Ved at bruge de evner som Gud har givet, skal de dagligt lære, og dagligt modtage åndelig inderlighed og kraft, som er bragt til veje for enhver sand troende. Hvis vi ville dyrke planer i Herrens have, må vi have en stadig tilstrømning af åndeligt liv og alvor. Vækst vil da ses i troen og kundskaben af vor Herre Jesus Kristus. Der er ingen mellemstation hvor vi kan kaste ansvaret bort, og hvile på vejen. Vi skal vandre mod himlen, udvikle en solid religiøs karakter. Den del af Helligånden, som vi modtager, vil stå i forhold til den grad af ønske og tro, som vi udøver for at opnå den, og at den nytte, som vil drager af det lys og den kundskab, som gives os. Vi vil blive betroet Helligånden i forhold til vor modtagelighed og vor evne til at dele den med andre. Kristus siger: "Enhver beder får, og han som søger finder." Han som oprigtigt søger Kristi dyrebare nåde, vil være sikker på at han ikke skuffes. Dette løfte er blevet givet til os af Ham som ikke vil bedrage os. Det er ikke anført som en leveregel eller en teori, men som en kendsgerning, som en lov for den guddommelige regering. Vi kan være sikker på at vi skal modtage Helligånden hvis vi hver i sær prøver at teste Guds ord. Gud er sand; hans orden er fuldkommen. "Han der søger finder, og ham der banker på, skal der lukkes op for." Lys og sandhed vil skinne ud efter sjælens ønske. O, om alle ville hungre og tørste efter retfærdighed, og de må opfyldes.    
De mennesker som regner på hvordan religiøse øvelser bør være, og er meget præcise og metodiske med at det sprede lys og den nåde de synes at have, har enkelt nok ikke meget af Helligånden. Hvis de havde mere af Guds Ånd, ville de blande mindre menneskeerfaringer ind, som har modtaget denne guddommelige gave i stor overflod. Der er meget brug for det vidnesbyrd som blev givet til Nikodemus. Jesus sagde til Nikodemus: "Sandelig, sandelig, siger jeg dig; uden at et menneske bliver født på ny, kan han ikke se Guds rige." Nikodemus var forbavset såvel som oprørt over disse ord. Han betragtede ikke sig selv som blot et forstandsmæssigt, men som et gudfrygtigt og religiøst menneske. Men Kristus sagde atter til ham: "Du må ikke undre dig over, at jeg sagde til dig: I må fødes på ny. Vinden blæser, hvorhen den vil, og du hører dens susen, men du ved ikke, hvorfra den kommer, og hvor den farer hen; [er nogle få som bekender der bekender sandheden? - Nej] sådan er det med enhver, som er født af Ånden." Nikodemus svarede og sagde til ham: "Hvordan kan dette ske?" Jesus svarede og sagde til ham: "Er du er i Israel og forstår ikke dette?" Nikodemus var ikke troende. Han kunne ikke få denne omvendelseslære til at harmonisere med hans forståelse af hvad religion er. Han kunne ikke forklare sin tilfredshed med omvendelsesvidenskab; men Jesus viste ham, i billeder, at det kunne ikke forklares ved nogen af hans præcise metoder. Jesus påpegede ham den kendsgerning at han ikke kunne se vinden, dog kunne godt erkende dens virken. Han ville aldrig kunne forklare omvendelsesprocessen, men han ville kunne se dens virkning. Han hørte vindes susen som blæste hvor den var, og han kunne se resultatet af dens virkning. Det opererende instrument blev ikke åbenbaret for synet; mennesker kunne ikke fortælle hvorfra den kom, eller hvor den gik hen. De kunne definere med hvilken lov den var styret af; men de kunne se hvad den førte med sig, af sine handlinger. Ikke de mest lærte menneskers forstand kan definere Helligåndens virken med menneskers sind og karakter; alligevel kan de se virkningerne på liv og handlinger. Helligånden er et frit, virkende uafhængigt redskab. Himlens Gud bruger sin Ånd som det passer ham, og menneskesindet og menneskelig bedømmelse og menneskers metoder kan ikke længere sætte grænser for dens virkning, eller foreskrive den kanal den virker igennem, end de kan sige til vinden: "Jeg påbyder dig at blæse i en bestemt retning, og styre dig selv på den og den måde."     
Selvom vi ikke kan se Guds Ånd, ved vi, at mennesker, der har været døde i overtrædelser og synder, bliver overbeviste og omvendte under dens virke. Den tankeløse og lunefulde bliver alvorlige. De forhærdede angrer deres synder, og de troløse tror. Hasardspilleren, alkoholikeren og den tøjlesløse bliver stabil, ædru og ren. Den oprørske og hårdnakkede bliver sagtmodig og Kristuslig. Når vi ser disse forandringer i karakteren, kan vi være forsikrede om, at Guds omvendende kraft har forvandlet hele mennesket. Vi så ikke Helligånden, men vi så beviset på dens gerning med den forandrede karakter hos dem, der var forhærdede syndere. Ligesom vinden bevæger de høje træer med sin kraft og vælter dem, således kan Helligånden virke på menneskehjerter, og intet dødeligt menneske kan begrænse Guds virken. Guds Ånd åbenbares på forskellige måder på forskellige mennesker. Under denne magts påvirkning vil den ene skælve foran Guds ord. Hans overbevisninger vil være så dybe, at en orkan og tumult af følelser ser ud til at rase i hans hjerte, og hele hans væsen ligger henstrakt under sandhedens overbevisende kraft. Når Herren taler tilgivelse til den angrende sjæl, er han fuld af begejstring, fuld af kærlighed til Gud, fuld af iver og energi, og den livgivende Ånd, han har modtaget, kan ikke undertrykkes. Kristus er i ham, et kildespring til evigt liv. Hans følelser af kærlighed og begejstring er lige så dybe som hans bedrøvelse og kval var. Hans sjæl er som det store dybs kildespring, og han fremlægger sin taksigelse og pris, sin taknemmelighed og glæde, indtil himlens harper er stemt til glædestoner. Han har en historie at fortælle, men ikke på nogen præcis, almindelig, systematisk måde. Han er en sjæl, der er genløst ved Jesu Kristi fortjenester, og hele hans væsen er betaget med forståelsen af Guds frelse.    
Andre bringes til Kristus på en mildere måde. "Vinden blæser hvorhen den vil, og du hører dens susen, men du ved ikke, hvorfra den kommer, og hvor den farer hen; sådan er det med enhver, som er født af Ånden." Du kan ikke se det, der virker, men du kan se dens virkninger. Da Nikodemus sagde til Jesus: "Hvordan kan det gå til?" - sagde Jesus til ham: "Du er lærer i Israel og forstår ikke det?" En lærer i Israel, et menneske blandt vise mænd, et menneske som formodes at være i stand til at forstå religionens videnskab, og snubler alligevel ved omvendelsens lære! Han var ikke villig til at give sandheden adgang, fordi han ikke kunne forstå alt som var i forbindelse med Guds læres virksomhed, og alligevel accepterede han disse naturlige kendsgerninger, selvom han ikke kunne forklare endog fatte dem. Ligesom alle andre gjorde til enhver tid, ligeså så han på former og præcise ceremonier som vigtigere for religionen, end Guds Ånds dybe bevægelser.    
Det arbejde som Kristus erklærede var nødvendig i Nikodemus' tilfælde er det arbejde som behøver at blive gjort for de mennesker som tror at alt der har med religion at gøre, må gøres på en præcis og metodisk måde. De behøver at blive født igen; og hvordan den nye fødsel udføres er underordnet, så længe at hjertet er fornyet. Det kommer sig ikke så nøje, hvordan den nye fødsel finder sted, så længe hjertet er fornyet. Når der oprigtigt opsendes bønnen: "Skab mig, o Gud, et rent hjerte, giv en ny, en stadig ånd i mit indre," svarer Herrens stemme: "Jeg giver eder et nyt hjerte, og en ny ånd giver jeg i eders indre; stenhjertet tager jeg ud af eders kød og giver eder et kødhjerte. Jeg giver min Ånd i eders indre og virker, at I følger mine vedtægter og tager vare på at holde mine lovbud." Det fornyede hjerte vil ikke have nogen planter af selviskhed at dyrke. Stolthed vil ses i sin syndighed og vil blive bortvist. Det er ikke for det menneskelige ler at finde fejl med pottemagerens formende proces, men at overgive sig til at formes på en hvilken som helst måde. Enhver sjæl må overgive sig til Herren, før han kan blive gjort til et kar til ære, som skal fyldes med Kristi fornyende og helliggørende nåde.    
Der er mange mennesker i prædikantgerningen som behøver at tage de ord til sig som Kristus talte til Nikodemus. De kan betragte sig selv om skriftens fortolkere, og alligevel kan de gøre de meste enkle læresætninger af den bibel, med den væsentlige sandhed, den mest praktiske gudsfrygtserfaring, til et mysterium for deres tilhørere. Uanset hvor højt et kald eller et ansvar et menneske har kan det ikke til fulde forstå Guds ord, medmindre det praktiserer ordet i sit daglige liv. Sandheden gøres praktisk, og han giver det til udtryk i sin karakter for Guds trøst og fred som går gennem forståelsen. Et barn oppe i årene kan være i stand til at forstå betydningen af Kristi praktiske lektier, medens de mest lærte mestre og lærere er uvidende om deres betydning. Jesus svarede og sagde: "Jeg priser dig, Fader, Himmelens og jordens Herre! fordi du har skjult dette for de vise og kloge og åbenbaret det for de umyndige. Ja, Fader! thi således skete det, som var din vilje."    
Det er en farlig ting for mennesker at modsætte sig sandhedens og nådens og retfærdighedens Ånd, fordi dens manifestationer ikke er i overensstemmelse med deres idéer, og er ikke kommet ind i deres metodiske planer. Herren virker på sin egen måde, og efter sin egen planlægning. Lad mennesker bede for at de må frigøres for sig selv, og må være i harmoni med himlen. Lad dem bede: "Ikke min vilje, men din, O Gud, ske." Lad mennesker have i tanke at Guds veje er ikke deres veje, eller hans tanker deres tanker; for han siger: "Nej, som himlen er højere end jorden, er mine veje højere end eders og mine tanker højere end eders." I den undervisning som Herren gav Gideon da han var ved at bekæmpe midianitterne, - så han skulle gå ud imod sine fjender med en hær på tre hundrede blæsende horn, og bære tomme krukker i deres hænder, og råbe: "Herrens sværd og Gideons!" - disse præcise, metodiske, formelle mænd ville ikke se andet end inkonsekvens og forvirring. De ville trække tilbage under protest og modstand. De ville holdt lange kontroverser for at vise selvmodsigen og de farer som ville følge med den krigsførelse på denne yderliggående måde, og i deres begrænsede dømmekraft ville de erklære alle disse bevægelser for at være helt latterlige og ufornuftige. Hvor uvidenskabeligt, hvor ulogisk, ville de have tænkt over de bevægelser Josva og hans hær gjorde i indtagelsen af Jeriko! "Men Jeriko var lukket og stængt for israelitterne, ingen gik ud eller ind. Da sagde Herren til Josua: "Se, jeg giver Jeriko og dets konge og krigere i din hånd. Alle eders våbenføre mænd skal gå rundt om byen, een gang rundt; det skal I gøre seks dage; og syv præster skal bære syv væderhorn foran arken. Men den syvende dag skal I gå rundt om byen syv gange, og præsterne skal støde i hornene. Når der så blæses i væderhornet, og I hører hornets lyd, skal alt folket opløfte et vældigt krigsskrig; så skal byens mur styrte sammen, og folket kan gå lige ind, hver fra sin plads." Hvor var de videnskabelige metoder i denne måde at føre krig på?<p><i>(Konkluderes næste uge)</i>  

12 05 1896 Review and Herald Helligåndens virke vises i livet (konkluderet)*   
 Herren arbejder på sin egen måde, for at mennesker ikke skal løfte sig selv op i intelligensens, stolthed, og selv tage ære for det. Herren vil have at hvert menneske forstår at hans evner og begavelser er fra Herren. Gud virker gennem hvem han vil. Han tager dem han behager til at gøre sit arbejde, og han rådfører ikke dem, som han vil sende som sin budbringer efter hvad de foretrækker hvem eller hvilken slags person de vil have til at bringe Guds budskab til dem. Gud vil bruge mænd som er villig til at lade sig bruge. Herren vil bruge intelligente mænd, hvis de vil lade ham forme og denne dem, og tilpasse deres vidnesbyrd efter hans egen orden. Høje eller lave, lærte eller ulærte vil bedre lade Herren styre og tage sig af sikkerheden i sin egen ark. Menneskers arbejde er at adlyde Guds røst. Hvem som har en forbindelse med Guds arbejde og sag, skal hele tiden være under Guds formaning. " Så siger Herren: Den vise rose sig ikke af sin visdom, den stærke ikke af sin styrke, den rige ikke af sin rigdom; men den, som vil rose sig, skal rose sig af at han har forstand til at kende mig, at jeg, Herren, øver miskundhed, ret og retfærdighed på jorden; thi i sådanne har jeg behag, lyder det fra Herren."    
Vi må virkelig tage os i agt, så vi ikke skæver til en broder en søster eller en ven, for at drage fordel af deres fejl. Vi erkender måske ikke, at hensigten med at finde fejl hos andre, er at ophøje sig selv men selvhævdelse står dog bag den vane at lægge mærke til andres fejltrin. Måtte hvert menneske huske betydningen af at være på vagt og holde sig selv på den rette vej, så den svage ikke føres på vildspor. Ingen af os står i fare for at blive for åndelige, eller at eje for meget af Kristi karakter. Midlet mod de ukristelige tendenser som gør at der tales ondt om selv de bedste handlinger og egenskaber, er at leve i ydmyghed og at se hen til Jesus i stadig bøn og årvågenhed, indtil man forvandles i lighed med hans ædle karakter.    
Formaliteter leveregler og traditioner kan ikke tilfredsstille mennesket. Sjælens råb må være: Giv mig livets brød; ræk mig det fyldte bæger med livets vand, at min udtørrede åndelige natur må blive genoplivet og styrket; men lad ikke selvet bryde ind og sætte sig imellem mig og min Forløser. Lad mig se ham som min hjælper en smerternes mand, kendt med sorg. Du var såret for mine overtrædelser, knust for min brødes skyld, din straf var min fred og jeg fik lægedom ved dine sår.    
Kristus blev korsfæstet for vore synder og han opstod fra den åbnede grav for vor retfærdiggørelses skyld. Triumferende udbryder han: "Jeg er opstandelsen og livet!" Jesus lever som vor talsmand for at gå i forbøn hos sin Fader. Han har båret hele verdens synder og han har ikke pålagt et eneste dødeligt menneske at bære andres synd. Den korsfæstede har dem alle og hver den, som tror på ham, skal ikke fortabes, men have evigt liv. Kristi disciple udrustes med den nåde, som skal til for at bestå enhver prøve på vejen mod en fuldkommen karakter. Ved at se bort fra Jesus og hen til en anden, eller noget andet, kan man begå fejl; men så snart man ser faren og igen fæster blikket på Jesus, om hvem håbet om evigt liv samler sig og man følger i sin Herres fodspor kan man trygt gå videre. Med glæde udråber man: "Han er min levende talsmand hos Gud. Han beder for mig. Han er min forsvarer og dækker mig med sin egen retfærdigheds fuldkommenhed. Jeg behøver ikke noget andet for at kunne bære skam og vanære for hans kære navns skyld. Han vil selv drage nær til mig med sin nåde og trøst, så hans navn derved kan blive helliggjort.    
Der er nogle, som hungrer efter livets brød, tørster efter frelsens vand og ved det menneske, der da med mund eller pen får dem ledet ind på vildfarelsens vej I Guds Ånd appellerer til mennesker ved at vise dem deres moralske pligt til at elske og tjene ham af hele deres hjerte, sjæl, sind og styrke og at elske deres næste som sig selv. Helligånden virker i menneskets indre, indtil man kommer til bevidsthed om Guds almagt og alle åndelige evner vækkes til afgjort handling. Jesus sagde, "og jeg vil bede Faderen og han vil give jer en anden talsmand, som skal være hos jer til evig tid:" Joh 14,16. I menneskets sind må der foregå en dyb og gennemgribende gerning, som verden ikke kan se. De, der ikke ved, hvad det vil sige at have en erfaring med Gud, som ikke ved hvad det vil sige at retfærdiggøres af tro og som ikke har Åndens forvisning om, at Jesus Kristus har taget imod dem, må fødes på ny. "Vinden blæser, hvorhen den vil og du hører den suse, men du ved ikke, hvor den kommer fra og hvor den farer hen. Sådan er det med enhver, som er født af Ånden." Joh 3,8. Hvad ved verden om den kristne erfaring? Visselig intet. "Hvis I ikke spiser Menneskesønnens kød og drikker hans blod, har I ikke liv i jer" Den store Lærer forklarer dette således: "Det er Ånden, som gør levende, kødet gavner intet; de ord, som jeg har talt til jer er ånd og er liv."    
I vor tid regnes Guds ord ikke for at være pålideligt. De ord af Kristus, som skærer lige igennem menneskelige lyster og begæringer og fordømmer populære vaner og handlinger, ignoreres og foragtes Ordet, der blev kød og tog bolig iblandt os! Kristi ord og eksempel gøres ikke til livets mønster for bekendende kristne. Mange, som nævner Kristi navn, lever billedlig talt i lyset af de gnister de selv har tændt, fremfor at følge i hans fodspor som de bekender sig til. De har ikke den karakter, som Kristus viste ved sin rene, hengivne kærlighed til Gud og til det faldne menneske. De tager ikke Gud på ordet og forener ikke deres interesser med Jesus Kristus. De gør det ikke til en vane at samtale med Jesus og gøre ham til fører og rådgiver så de kan oplæres til at leve et levende, velordnet kristenliv. De, som både hører og efterlever Kristi ord, viser i deres karakter hvorledes Helligånden virker. Helligåndens værk i det indre viser sig i ydre handling. Den kristnes liv er skjult med Kristus i Gud og Gud vedkender sig sine med denne erklæring: "I er mine vidner" Disse kristne bekræfter at Gud er den, der styrer i deres liv bevæger deres tanker og driver dem til handling. Deres gerninger beviser at Ånden virker på det indre menneske og de, som er sammen med dem, er overbevist om, at de gør Jesus Kristus til mønster for deres liv.    
Dem som er i forbindelse med Gud er kanaler for Helligåndens kraft. Hvis en som har daglig fællesskab med Gud fejler fra stien, hvis han et øjeblik vender fra at se standhaftigt på Jesus, er det ikke fordi hans synd er bevidst; for når han ser sin fejltagelse, vender han om igen, og fæstner sine øjne på Jesus, og kendsgerningen at han har fejlet, gør ham ikke mindre dyrebar i Guds hjerte. Han ved at han har fællesskab med Frelseren; og når han irettesættes for at have dømt forkert, vandrer han ikke tungsind, og beklager sig over Gud, men vender fejltagelsen til en sejr. Han lærer en lektie fra Mesterens ord, og tager sig agt for at han ikke bedrages igen. Dem som virkelig elsker Gud har selv et bevis for at de er elskede af Gud, at de har fællesskab med Kristus, at deres hjerter er varme og brændende i kærlighed for ham. Der tros på sandheden for denne tid med en sund tillid. I al vished kan de sige: "Vi har ikke fulgt listigt bedragede fabler, da vi gjorde dig bekendt med vor Herre Jesu Kristi kraft og komme, men var øjenvidne til hans majestæt. . . . Vi har også et mere sikkert profetisk ord; hvori I gør godt ved at give agt, ligesom et lys der skinner på et mørkt sted, indtil dagen går på hæld, og morgenstjernen står op i jeres hjerter."    
Sjælens indre liv vil åbenbare sig selv for den ydre optræden. Lad Guds ord bære sit vidnesbyrd for den budbringer som Gud har sendt med et budskab i disse sidste dage til at berede et folk til at stå på Herrens dag. "Hvor liflige er på bjergene glædesbudets fodtrin, han, som udråber fred, bringer gode tidender, udråber frelse, som siger til Zion: "Din Gud har vist, han er konge." De såkaldt kloge menneskers visdom er ikke til at stole på, hvis de ikke har lært og dagligt lærer lektier i Kristi skole. I deres formodede visdom, kan mennesker planlægge og udtænke teorier og filosofisystemer, men Herren kalder dem ørkesløse og tåber. Herren siger: "Thi Guds dårskab er visere end menneskene, og Guds svaghed er stærkere end menneskene." "Men det være langt fra mig at rose mig af noget andet end vor Herres Jesu Kristi kors, ved hvem verden er korsfæstet for mig, og jeg for verden."    
Ikke en er blevet skabt i Kristus Jesus for at blot nyde sig selv. Han som lever for sig selv er ikke en kristen; for selvfornægtelse og bære korset er enhver sand Kristi efterfølger til del. Vi er blevet købt for en pris, for at vi kan yde villig tjeneste for vor Mester. Enhver time hvor vi ikke har fået anerkendt Kristus som vor personlige Frelser, har vi frarøvet Gud; for Kristus købte os ved løsesummen i sit eget blod. Den kristne kan ikke tjene verden, eller indfri kravene fra magter, slægtninge eller samfundet, som vil få ham til at fornægte Kristus, vanære Gud, eller vise sig illoyal mod hans hellige lov. Den kristne skal overgive sig selv uforbeholdent til Gud som hans indkøbte ejendom. Gud selv gør krav på ham, og vil tildele den troende særlig gunst, sætte ham i stand til at være fuldkommen i Kristus, mere end sejrherre igennem ham, som har elsket ham.  

30 06 1896 Review and Herald Kristne skal være Guds medarbejdere.*   
 Der er ingen personsanseelse hos Gud. Dem som har de største ansvar er under hellige forpligtigelse for at være Kristus lig i ånd, ord og handling, og vise ømhed imod alle, især imod dem som ikke føler at de er vigtige personer. Lad ingen pege fingre af nogen og tale tom snak, der må ikke siges ord som vil forklejne eller fordømme hinanden. Det er en betydningsfuld gerning at beskæftige sig med det menneskelige sind. Mennesket tilhører Gud og englene vogter med intens interesse for at se, hvorledes mennesker behandler deres medmennesker. Når himmelske budbringere ser dem, der bekender sig til at være Guds sønner og døtre, udfolde Kristus lignende anstrengelser for at hjælpe de fejlende, angrende og faldne med mildhed og sympati, holder englene sig nær til dem og minder dem om de ord, som kan bringe trøst og opmuntring til deres sjæle. Hellige engle følger med os alle. Vi må hverken se ned på nogen af Guds alder mindste eller forlange hyldest for os selv af nogen. Alle englene er ånder i tjenesten, udsendt for at tjene dem, som skal arve frelse. Er det vor forret at samarbejde med de himmelske væsener? Vil Gud godkende os som lysets sendebud til verden?     
Jesus Kristus har indtaget pladsen som den, der kom for at opsøge og frelse det fortabte og han har forøget verdens værdi, eftersom han døde for at købe den fri og bringe det ene fortabte får tilbage til folden. Jesus gav sit dyrebare liv og viste selv det mindste Guds barn sin opmærksomhed og de stærkeste engle står vagt omkring dem, der frygter Gud. Derfor må vi vogte os, så vi aldrig tillader en eneste tanke at opstå i sindet, som ringeagter en af Guds små. Vi må hellere vise de fejlende omsorg og tale opmuntrende til de faldne med frygt for, at vi ikke ved en uklog handling viser dem bort fra den medlidende frelser.    
De, som elsker Jesus, vil også elske dem, Jesus gav sit liv for. Mange syndere omkring os ville nu glæde sig i sandheden og ville være kommet længere end mange med fang erfaring og store fordele, hvis vi havde givet dem det lys, som har været til velsignelse for os. Gør disse tabte får til din specielle opgave og stå på vagt for sjæle, som en, der må stå til regnskab. Henled ikke opmærksomheden mod dig selv men råb ud med oprigtig og hjertelig interesse: "Se Guds Lam, som borttager verdens synd!" Dette er den kristnes budskab til verden. Dette er et kraftigt bevis. Fat mod og gør en alvorlig indsats for at få mennesker der er ved at forgå, til at fæste blikket på han, der blev løftet op på korset. Vær opmærksom på, mens du gør det, at usynlige engle ..... tilskynder dem til det og leder sjælen til at tro på Jesus. Synderen sættes i stand til at se den virkelige Jesus - fyldt med omsorg, medlidenhed og kærlighed - og han udbryder: "Din mildhed gjorde mig stor."     
Jesus ønskede, at menneskets værdi skulle gøres virkelig i disciplenes bevidsthed. Han forlanger samarbejde af sine efterfølgere i opgaven med at redde vildfarne syndere. Der er ét fortabt får det allermindste antal, som kan tælles og dog er han hyrden, som forlader de nioghalvfems og går ud i bjergene for at opsøge det ensomme og forvildede. Hvorfor er Guds sønner og døtre da så ufølsomme, så ligegyldige over for mennesker der går fortabt lige omkring dem? Hvorfor er menighedens medlemmer så villige til at lade hele byrden hvile på præstens skuldre? Hvilken alvorlig misforståelse, da enhver der modtager nåden, skulle tage sin del i at redde dem, der er fortabt. Kristus har givet hvert menneske en opgave, derfor må der gøres personlige anstrengelser for at frelse dem, der er ved at forgå. Arbejderen bør tilbringe megen tid i bøn i lønkammeret, for dette arbejde kræver stor indsigt i videnskaben om at redde mennesker Kristus sagde: "Jeg er verdens lys, den, som følger mig, skal aldrig vandre i mørket, men have livets lys." Han sagde også til sine disciple: "I er verdens lys." Han jorde menigheden til den hellige sandheds opbevaringssted. Han gav sin menighed ansvaret for formidling af den hellige sandhed, derfor er det menighedens opgave at fuldføre hans mission at redde verden. Han er den Retfærdigheds Sol, som bringer de klare stråler til hans efterfølgere, som igen skal føre lyset videre til andre. De skal være hans repræsentanter i verden. Idet de tror på Kristus som deres egen frelser fører de hans gerning videre, hvor han forlod den. "Skilt fra mig kan I slet intet gøre," sagde Kristus, men sammen med han er alting muligt. Der er så mange, umådelig mange omstrejfende og forvildede som er fortabte i syndens vilde ørken, ret og slet fordi ingen opsøgte dem og fordi de ikke førte dem tilbage til folden. Jesus benytter fortællingen om det tabte får for at vise nødvendigheden af at opsøge dem, der er vandret bort fra ham, for når et får først er løbet vild, kan det ikke finde vejen tilbage til folden uden hjælp. Det må opsøges og bæres tilbage til folden.     
Hele Himmelen er interesseret i arbejdet for at redde de fortabte. Med intens interesse lægger englene mærke til hvem, der forlader de nioghalvfems for at gå ud i den vilde ørken i uvejr regn og blæst for at søge efter det fortabte får De fortabte er overalt omkring os, de omkommer på grund af vor forsømmelse. Men de er dyrebare for Gud, købt med Kristi blod. "Og lykkes det ham at finde det, sandelig, jeg siger jer, han glæder sig mere over det end over de nioghalvfems, der ikke fór vild. Således er det jeres himmelske faders vilje, at ikke en eneste af disse små skal gå fortabt" Matt 18,13-14.     
Verdens Forløser sagde, "Min fader arbejder stadig og jeg arbejder også." Derfor var jøderne endnu mere opsat på at slå ham ihjel; for ikke blot brød han sabbatten, men han kaldte også Gud sin fader og gjorde sig selv Gud lig. Jesus sagde til dem: "Sandelig, sandelig siger jeg jer: Sønnen kan slet intet gøre af sig selv, men kun det, han ser Faderen gøre; for hvad Faderen gør, det samme gør også Sønnen." Joh 5,17-19. På samme måde udførte Kristi disciple Kristi arbejde, idet de efterlignede deres Mesters eksempel. Jesus gav sine disciple myndighed, idet han sagde, "Gå ud i alverden og prædik evangeliet for hele skabningen." Mark 16,15. Denne befaling er udstedt til enhver som bekender troen på Jesus Kristus. Vi skal opsøge og frelse de fortabte. Vi må opsøge det ene forvildede får og føre det tilbage til folden. Det kræver en personlig indsats.     
En menighed kan bestå af intelligente og veluddannede og velhavende mennesker, og for verden kan det se ud som en stærk menighed; men dens medlemmer er ikke mænd og kvinder der vandrer ydmygt med Gud, de er anstødsstene for syndere; for de fører fødderne ud på falske stier, og skinner ikke af genskinnet fra Retfærdighedens Sols stråler. Det kan se ud som om de skinner, ligesom et isbjerg i solen; men de skinner ikke med himlens stråler. Så kan der være en anden menighed der består af mænd og kvinder som ikke er uddannet på colleges, og som ikke har rigdomme eller verdslig ære, alligevel kan de føle at et helligt ansvar påhviler dem, og de skinner som brændende lys for Mesteren. Uanset hvor de går hen, spreder de en himmelsk atmosfære. De går ud for at opsøge de tabte får. De føler at det er et stort privilegium at fornægte sig selv, opløfte korset, og få del i den guddommelige kraft. Indflydelsen fra disse medarbejdere går op til Gud som en liflig aroma. Guds sande medarbejder kæmper med Gud i bøn og bestræber sig alvorligt for at frelse fortabte sjæle. Han søger ikke at ophøje sig selv i ord eller handling, men anser det for sin opgave at vinde sjæle. Gud anser den reneste, den mest ydmyge og den mest barnlige kristne for at være sin bedste arbejder og den største sjælevinder De himmelske væsener kan samarbejde med den mand eller kvinde, som ikke tager æren selv, men er villig til at give Gud al æren. Det menneske, som føler det største behov for guddommelig visdom og beder om himmelsk styrke, kan efter samvær med Kristus gå ud og tale med mennesker der er ved at gå fortabt i deres synder Og fordi dette menneske er fyldt med Herrens Ånd, kan det opnå resultater, hvor den lærde præst måske ikke kan udrette noget. Gud har givet de allervigtigste oplysninger med hensyn til, hvad der er hver enkelt discipels pligt. Ikke en eneste behøver at være i mørke, for det er indlysende, at enhver kristen skal være et levende brev som kendes og læses af alle mennesker.     
Enhver som tror på Kristus som sin personlige frelser er forpligtet over for Gud til at være ren og hellig, en åndelig medarbejder, der søger at frelse de fortabte, enten de er store eller små, rige eller fattige, trælle eller frie. Det største arbejde i denne verden er at opsøge og frelse de fortabte, for hvem Kristus har betalt en uvurderlig pris hans eget blod. Enhver skal tage aktivt del i tjenesten, og hvis dem som har været velsignet med lys ikke spreder lyset til andre, vil de miste den rigenådegave som er betroet dem, fordi de forsømmer en hellig pligt der er tydelig markeret i Guds ord. Idet lyset fra den upålidelige reduceres, bringes hans egen sjæl i fare, og den som han burde have været et skinnende lys for, mister det arbejde som Gud har haft i sinde at de skulle have givet, gennem menneskelige redskaber. Det får som man ikke opsøger bliver ikke bragt tilbage til folden.     
Gud stoler på, at du, som er det menneskelige redskab, vil gøre din pligt, så godt du formår; så vil han sørge for resultaterne. Hvis de menneskelige redskaber blot ville samarbejde med Guddommen, ville der blive reddet tusinder af sjæle. Helligånden ville give selvopofrende arbejdere sådanne glimt af Jesus, at det ville styrke dem i enhver konflikt og opmuntre og støtte dem og gøre dem til mere end sejrvindere. Når to eller tro er forsamlet, for at rådføre sig med hinanden, og sender deres bønner op, lyder løftet for dem: "Bed, så skal der gives jer; søg, så skal I finde; bank på, så skal der lukkes op for jer." " Når da I, som er onde, forstår at give jeres børn gode gaver, hvor meget snarere vil så ikke jeres Fader, som er i Himlene, give gode gaver til dem, som beder ham!" Herren har lovet, at hvor to eller tre mødes i hans navn, vil han være midt iblandt dem. Den Hellige vil salve de mennesker der samles for at bede. Der er et stort behov for bøn i enrum, men der er også behov for at flere kristne mødes og opsender deres forenede bønner til Gud. Jesus er til stede i disse små forsamlinger, hjertet fyldes af kærlighed til mennesker og Ånden udgyder sin mægtige styrke, så de menneskelige redskaber kan bruges til at redde de fortabte. Jesus søgte altid at vise hvor værdiløse formelle ceremonier er, and Jesus søgte stadig at få sine disciple til at forstå, at Helligånden skal oplyse, forny og hellige sjælen.  

21 07 1896 Review and Herald Hvorfor Herren venter   
 De, der er driverter i Guds vingård, kan ikke opnå Guds velsignelse. Bekendende kristne, som ingenting bestiller, neutraliserer de anstrengelser, som virkelige arbejdere gør gennem deres indflydelse og eksempel. De får de storslåede og betydningsfulde sandheder, som de bekender sig til at tro på, til at synes selvmodsigende og gør dem virkningsløse. De misrepræsenterer Kristi karakter. Hvordan skulle Gud kunne lade sine byger af nåde falde på de menigheder, som stort set er sammensat af den slags medlemmer? De er på ingen måde til nytte i Guds værk. Hvordan skulle. Gud kunne sige til sådanne; "Vel gjort, du gode og tro tjener ... gå ind til din Herres glæde," når de hverken har været gode eller tro? Gud kan ikke sige en usandhed. Guds nåde kan ikke blive givet i stort mål til menighederne. Det ville vanære hans egen herlige karakter at lade strømme af nåde falde på de mennesker, som ikke vil bære Kristi åg, ikke vil bære hans byrder, ikke vil fornægte selvet, ikke vil bære Kristi kors. På grund af deres dovenskab er de en hindring for dem, som ellers ville begive sig ud i arbejdet. Gud beder ikke om en tom kærlighed, som kun er et navn, men om en rigelig kærlighed fra åbne hænder. Guds gavmildhed kræver, at hans folk giver ham, hvad der er hans i tiender og gaver og ofre. Der er mange, som besidder en tom godgørenhed, som ikke sparer, ikke fornægter sig selv eller ofrer noget. Det overlader de til andre at gøre. Men Gud beder om mennesker, som vil studere, som vil plane og forene deres planer om selvfornægtelse og selvopofrelse. Dette er den eneste slags gavmildhed, som er efter Kristi anvisning og som vil tjene til Guds ære og herlighed. Før denne gavmildhed er bragt til aktiv udførelse, kan Guds velsignelse ikke komme over hans folk i sin fylde og kraft.     
Enhver i sandhed omvendt sjæl vil have et intenst ønske om at bringe andre fra fejltagelsernes mørke ud i det storslåede lys fra Jesu Kristi retfærdighed. Den store udgydelse af Guds Ånd, som oplyser hele jorden med hele sin herlighed, vil ikke komme, før vi får et oplyst folk, som af erfaring ved, hvad det vil sige at være medarbejder med Gud. Når vi får en fuldstændig, helhjertet indvielse til Kristi tjeneste, vil Gud mærke sig den kendsgerning ved at udgyde sin ånd uden mål. Men dette vil ikke ske, mens den største del af menigheden ikke samarbejder med Gud. Gud kan ikke udgyde sin ånd, når selviskhed og selvforkælelse er så klar og tydelig, når den ånd er så almindelig, at den, hvis den blev sat i ord, ville udtrykke Kains svar; "Skal jeg vogte min broder?" Hvis sandheden for denne tid og hvis tegnene, som vidner om, at enden på alle ting er lige for og som tager til, til alle sider, ikke er tilstrækkelige til at få den sovende energi til at vågne op hos dem, der bekender sig til at kende sandheden, så vil et mørke; der står i forhold til det lys, der har skinnet, overvælde disse sjæle. Der er ikke skyggen af en undskyldning for deres ligegyldighed, som de vil kunne lægge frem for Gud på den store dag med det endelige opgør. Der vil ikke være nogen grund at komme frem med, hvorfor de ikke levede og vandrede og arbejdede i den hellige sandheds lys fra Guds ord og således åbenbare overfor en syndformørket verden, ved deres adfærd, deres kærlighed og deres varme nidkærhed, at Evangeliets virkelighed og kraft ikke kan bestrides.     
Det er ikke alene prædikanterne, men også lægfolket, som ikke medvirker alt, hvad de kan for at overbevise mennesker, ved i regel og eksempel at antage Kristi frelsende nåde. Med dygtighed og takt, med visdom modtaget ovenfra, burde de overtale mennesker til at se det Guds Lam, som fjerner verdens synd. Når de troendes hjerter er varme af kærlighed til Gud, vil de udføre et vedvarende arbejde for Jesus. de vil gøre Jesu sagtmodighed tydelig og udvise et fast forsæt, som ikke vil svigte eller blive nedslået. Gud vil bruge ydmyge mennesker til at gøre sit arbejde, for der er en stor vingård, der beder om arbejdere; "Hvorfor står I ledige her hele dagen?"     
Kristus udtalte et ve over de byer og folk, som var blevet begunstigede med hans arbejde, som havde været vidner til hans nådige ord og alligevel ikke omvendte sig. Han gav sine skarpeste irettesættelser til dem, der havde en høj bekendelse af gudfrygtighed, mens de svigtede, når det galt at frembringe gerninger i overensstemmelse hermed. Til Farisæerne sagde han; "Ve i skriftkloge og farisæere. ..... I hyklere, Thi i giver tiende af mynte og dild og kommen og har forsømt det i loven, der har større vægt, ret og barmhjertighed og troskab. Det ene burde I gøre og ikke forsømme det andet." Matt 23,23 Guds barmhjertighed og kærlighed vil vælde frem fra læberne af dem, i hvis hjerter Guds barmhjertighed og kærlighed bor. "Da gav han sig til at revse de byer, hvor hans fleste kraftige gerninger var gjort, fordi de ikke havde omvendt sig; "Ve, dig Korazin! Ve dig Betsajda! Thi hvis de kraftige gerninger, som er sket i jer, var sket i Thyrus og Zidon, så havde de for længe siden omvendt sig i sæk og aske. Men jeg siger jer; Det skal gå Thyrus og Zidon tåleligere på dommens dag end jer. Og du Kapernaum! Mon du skal ophøjes indtil Himmelen? Til dødsriget skal du fare ned! Thi hvis de kraftige gerninger, som var sket i dig var sket i Sodoma, da var den blevet stående til denne dag i dag. Men jeg siger jer; Det skal gå Sodomas land tåleligere på dommens dag en dig." Matt 11,20-24.    
Hvis de, der har haft et stort lys, ikke vil svare på invitationen til at blive Guds medarbejdere, så vil Gud tage og bruge dem, der har haft langt mindre lys og langt færre anledninger. De, der vil arbejde på deres egen frelse med frygt og bæven. vil være klar over. at det er Gud, som virker i dem både at ville og at gøre efter hans velbehag. Der burde være tusinder, der var fuldt vågne og oprigtige i arbejdet for Gud, som skulle være strålende og skinnende lys. Der burde være tusinder. som kender den tid, vi lever i og som ikke venter på at blive indtrængende opfordret, men som er tvunget af Guds magt til at sprede lys og åbne sandheden for andre, som er så klart åbenbaret i Guds ord. Der er ingen tid at spilde. Mænd og kvinder skulle hjælpe i uoplyste samfund i hinsides egne. Efter, at de har vakt interesse, skulle de finde en levende prædikant, som er dygtig til at fremholde sandheden og er kvalificeret til at undervise familier i Guds ord. Kvinder, som har hjerte for Guds sag, kan gøre et godt arbejde i de egne, hvor de bor. Kristus taler om kvinder, som hjalp ham med at fremholde sandheden for andre og Paulus taler også om kvinder, som arbejdede med ham i Evangeliet. Men hvor er det arbejde begrænset, som bliver gjort af dem, der kunne gøre et stort arbejde, hvis de ville! Der er familier, som har midler, som de kunne bruge til Guds ære ved at rejse til fjerne lande for at lade deres lys skinne i gode gerninger for dem, der behøver hjælp. Hvorfor engagerer mænd og kvinder sig ikke i missionsarbejde og følger Kristi eksempel?     
Men vi kan ikke gøre andet end at gentage det, der allerede er blevet sagt. Der er givet undervisning, men hvor er der få, der har handlet efter den! Hvor er der få, der har været tilstrækkeligt interesserede til at gå udenfor lejren for at bære Kristi skændsel. Gud kalder på personlig indsats fra dem, der kender sandheden. Hans kald lyder til kristne familier til at rejse til fremmede marker, før at blive bekendt med et nyt samfund og til at arbejde klogt og udholdende for Mesterens sag. For at sige ja til dette kald, må man erfare selvopofrelse. Mens mange venter på at få fjernet hver en forhindring, dør sjæle uden håb og uden Gud i verden. Mange, vældigt mange, vil for at opnå verdslig vinding og for at opnå videnskabelig viden driste sig til at drage til pestbefængte egne og vil rejse til lande, hvor de tror, de kan opnå handelsmæssig vinding. Men hvor er de mænd og kvinder, som vil flytte og med deres familier rejse til egne, som mangler sandhedens lys, for om deres eksempel kunne virke på dem, der i dem ser en Kristi repræsentant?     
Det makedoniske kald kommer fra alle egne af jorden og mennesker siger "Kom over og hjælp os," Apg 16,9. og hvorfor er der ikke et afgjort svar? Tusinder burde være tvunget af Kristi ånd til at følge hans eksempel, som har givet sit liv for verdens liv. Hvorfor afslå at gøre afgjort selvfornægtende anstrengelser, for at undervise dem, som ikke kender sandheden for denne tid? Mestermissionæren kom til vor verden og han er gået i forvejen for os for at vise os den måde, vi skal arbejde på. Ingen kan afstikke en præcis linie for dem, der vil være vidner for Kristus. De, der har midler, er dobbelt ansvarlige, for disse midler er blevet betroet dem af Gud og de bør føle deres ansvar for at fremme Guds arbejde i dets forskellige grene. Den kendsgerning, at sandhedens gyldne led forbinder sjæle til Guds trone, skulle inspirere mennesker til at arbejde af al deres gudgivne magt til at handle for deres Herres bedste i fjerne egne at sprede kundskaben om Kristus langt borte blandt hedningerne.     
Mange, til hvem Gud har betroet midler til at velsigne menneskeheden med, har ladet det blive en snare for dem, i stedet for at blive en velsignelse for dem selv og andre. Kan det være, at den formue, som Gud har givet til dig, skal blive tilladt at blive en snublesten? Vil du lade hans betroede midler, som er blevet givet til dig til at handle med, holde dig borte fra Guds arbejde? Vil du tillade, at den tillid, Gud har vist dig som sin trofaste tjener, tjener til at formindske din indflydelse og brugbarhed ved at holde dig fra at samarbejde med Gud? Vil du tillade dig at blive tilbage hjemme for at beholde midlerne, Gud har betroet dig til at sætte i banken i Himlen? Du kan anføre som undskyldning, at der intet er at gøre, for der er alt at gøre! Vil du være tilfreds med at nyde dit hjems behageligheder og ikke prøve at fortælle sjæle, der er ved at gå fortabt, hvordan de kan opnå de boliger, som Kristus er gået bort for at berede til dem, der elsker ham? Vil du ikke ofre det, du har, for at andre kan få en udødelig arv?     
Hvad er Guds lovs principper? "Du skal elske Herren, din Gud af hele dit hjerte, af hele din sjæl og af hele dit sind..... og din næste som dig selv!" Enhver sjæl. som adlyder de første fire bud, vil også adlyde de sidste seks bud og gøre det klart, hvad der er menneskets pligt mod dets medmennesker. Han vil vise øm, medlidende kærlighed mod enhver for hvem Kristus er død. Han vil indvie sig selv til at blive en missionær, til at blive Guds medarbejder. Alle, som har Kristi Ånd, er missionærer. De får nidkærhed og energi fra Mestermissionæren. De vil få den visdom, som kommer fra Gud, som hverken er blind i sin heftighed eller koldt overlagt farisæisme, men udspringer fra tillid til Gud. "Visdommen ovenfra er først og fremmest ren, dernæst fredselskende, mild, hensynsfuld fyldt med barmhjertighed og gode frugter, fri for partiskhed og hykleri. Og retfærdighed er frugt af en sæd, der sås i fred til gavn for dem, der stifter fred."     
Hvad må Himlens univers tænke om dem, der bekender sig til at tro, at Jesus Kristus er verdens eneste håb om frelse, når de gør så lidt for at gøre ham kendt for dem, der befinder sig i fejltagelsernes mørke? På den store dag, når enhver sag er afgjort for evigheden, hvor enorm vil skylden da ikke synes hos dem, der svigtede med at advare deres medmennesker i prøvetiden før den dom, der venter dem, der har forsømt så stor en frelse. Hvilken afsløring vil det så blive af, hvad bekendende kristne kunne have gjort, men, ikke gjorde. Hvor mange sjæle vil de se, som kunne være blevet frelst ved deres hjælp, hvis de havde samarbejdet med Gud! Mange, der bekender sig til at elske Gud, synes at være indesluttede i en iskold atmosfære og Kristi kærlighed har aldrig smeltet deres sjæle. Den Herre Jesus siger; "Bring hele tienden til forrådshuset, så der kan være mad i mit hus. Sæt mig på prøve dermed, siger Hærskarers Herre, om jeg da ikke åbner eder himmelens sluser og udøser velsignelse over eder i overmål. Jeg vil for eders skyld skræmme æderne, så de ikke ødelægger eder landets afgrøde og vinstokken på marken skal ikke slå eder fejl, siger Hærskarers Herre. Og alle folkene skal love eder, fordi I har et yndigt land, siger Hærskarers Herre.  

10 11 1896 Review and Herald En prøve på taknemmelighed og loyalitet 
 Ær med din velstand Herren, med førstegrøden af al din avl; da fyldes dine lader med korn, dine perser svømmer over af most." Dette skriftsted lærer os, at Gud som giveren af alle vore goder har krav på dem alle; at dette krav skulle være vor første tanke; og at en særlig velsignelse vil følge dem, der anerkender det.    
Her fremstilles et princip, som ses i alle Guds veje med menneskene. Herren satte vore første forældre i Edens have. Han omgav dem med alt, hvad der kunne tjene til deres lykke, og han bød dem anerkende ham som ejer af alle ting. r haven lod han vokse ethvert træ, der var behageligt for øjet eller godt til føde; men iblandt dem alle gjorde han eet forbehold. Af alle de andre måtte Adam og Eva frit spise; men om dette ene sagde Gud: "Du skal ikke spise deraf." Her var prøven på deres taknemmelighed og deres troskab overfor Gud.    
Således har Herren tilskrevet os himmelens rigeste skat ved at give os Jesus. Med ham har han givet os at nyde alle ting i rigt mål. Jordens afgrøder, en rigelig høst, guldet og sølvet, alt er hans gaver. Huse og jord, klæder og føde har han stillet til menneskenes rådighed. Han beder os anerkende ham som alle tings giver, og af denne grund siger han: Af alt, hvad r har, forbeholder jeg mig selv en tiendedel foruden ofre og gaver, som skal bringes ind i mit forrådshus. Det er den ordning, Gud har givet for at udføre evangeliets værk.    
Det var Jesus selv, der gav sit liv for at give verden liv, som lagde denne plan for systematiske gaver. Han, som forlod de himmelske sale, som lagde sin ære som fyrste over himmelens hærskarer til side, som iklædte sin guddommelighed i menneskelighed, for at løfte den faldne menneskehed op, som for vor skyld blev fattig, for at vi ved hans fattigdom skulle blive rige, han har talt til menneskene og i sin visdom fortalt dem sin egen plan til at understøtte dem, der bærer hans budskab til verden.    
Herren har udtænkt denne plan, fordi det er bedst for os. Satan arbejder stadig for at opelske i menneskene verdslighed, havesyge og gerrighed, så at han kan ødelægge deres sjæle og forhindre Guds værk. Herren søger at opelske taknemmelighed og gavmildhed i os. Han ønsker at fri os fra egenkærlighed, som er ham så modbydelig, fordi den er stik imod hans karakter. Ved at udføre Guds plan kan menneskene ved hans nåde komme i et sådant forhold til ham og deres medmennesker, at de optegnes i himmelens bøger som Kristi medarbejdere i forløsningens plan.    
Gud ikke alene gør krav på tienden som sin egen, han fortæller os også, <i>hvorledes</i> den skal sættes til side til ham. Han siger "Ær med din velstand Herren, med førstegrøden af al din avl". Dette lærer os ikke, at vi skal bruge vore penge på os selv og så bringe Herren resten, selvom det var en ærlig tiende. Lad først Guds del blive sat til side. De anvisniger som helligånden gav gennem apostlen Paulus, om gaver, bringer et princip som også gælder tiendebetaling.     
The directions given by the Holy Spirit through the apostle Paul, in regard to gifts, present a principle that applies also to tithing. " Hver første dag i ugen skal <i>enhver</i> af jer lægge noget til side hjemme og samle, hvad Gud har givet ham lykke til." Dette gælder også forældre ogbørn. Det gælder ikke kun de rige, men tales også til de fattige. "Enhver give, som hans hjerte har tilsagt ham, [Ved oprigtig betragtnig af Guds foreskrevne plan,] ikke tvært og tvungent; thi Gud elsker en glad giver." Gaverne skal gives under hensyn til Guds store godhed mod os.     
Og hvilket bedre tidspunkt kan der vælges for at sætte tiende til side og give vore gaver til Gud? Om sabbaten har vi pådraget hans godhed. Vi har beskuet hans værk i skabelsen som et bevis på hans kraft til at genløse. Vore hjerter er fyldt af taknemmelighed for hans store kærlighed. Og nu før ugens slid begynder, giver vi hans eget tilbage til ham, og med et offer der bevidner vor taknemmelighed. Således vil vor praksis være en ugentlig prædiken, der erklærer at Gud ejer alle vore ejendomme, og at han har gjort os til forvaltere, der bruger det til hans ære. Enhver anerkendelse af vor forpligtelse over for Gud, vil styrke fornemmelse for pligt. Taknemmeligheden bliver større idet vi giver det udtryksfuldt, og den glæde det fører med sig er liv for sjæl og legeme.    
Pligten og forretten at give systematisk til Herrens sag er ting, som ikke bør forsømmes af vore præster. Gud har sat dem til at våge over sjæle som dem, der' skal aflægge regnskab. Han har pålagt dem at bære hans budskab til menighederne. De bør sørge for, at give folket et uvidende om dette emne. De bør søge at give folket et indtryk af deres fuldstændige afhængighed af Gud og at de skal stå til regnskab for alle hans velgerninger dem.    
Gud har givet særlige forskrifter med hensyn til tiendens brug. Det er ikke hans mening, at hans værk skal vanrøgtes af mangel på midler. For at der ikke skal være noget tilfældigt arbejde eller nogen fejltagelser har han klarlagt vor pligt på alle disse punkter. Den del som Gud har sat til side for sig selv, skal ikke afledes til andre formål end det, han selv har angivet. Ingen må føle sig fri til at tilbageholde tienden til brug efter eget forgodtbefindende. De bør ikke bruge den til sig selv i en nødssituation eller anvende den, som de synes bedst selvom det er, hvad de anser for at være Guds værk Gud har bevist menneskene ære ved at tage dem som medarbejdere i det store forløsningsværk. Han venter at hans redskaber skal arbejde, ikke imod ham, men sammen med ham, så hans forråd kan bringes til veje    
Prædikanten bør ved sin vejledning og sit eksempel lære folket at betragte tienden som hellig. Han bør ikke føle, at han kan tilbageholde eller anvende noget af dem som han vil, fordi han er prædikant. Det er ikke hans. Han er ikke fri til at bruge til sig selv noget af de: tilkommer Gud. Lad ham ikke give sit samtykke til nogen plan om at lede tienden og gaverne, der er bestemt for Guds sag, ad andre kanaler. Lad dem blive bragt Guds forrådshus og regnes for helliget Guds tjeneste, således som han har bestemt. Tienden er Guds del slet ikke menneskets ejendom, og Skriften siger, at ::e: holder den tilbage, er skyldig i røveri.    
Som et folk og som enkeltpersoner behøver vi at få en dybere fornemmelse af vor pligt mod Gud og vort ansvar over for verden. Der bør studeres mere alvorligt i skriften. Jeg er blevet dybt indprentet med vigtigheden af at studere Daniels bog i forbindelse med de mindre profeter, især Malakias' bog. Og vi behøver at være nøje opmærksom på de lektier der gives i opbyggelsen af tabernaklet og templet, og tempeltjenesten. Gennem profeterne har Gud givet et oprids af hvad der vil ske i de sidste dage af denne jords historie, og den jødiske husholdning er fuld af undervisning til os.     
De strømme af blod, som flød ved høstfesten, da så mange ofre blev bragt, skulle lære os en stor sandhed. For selv jordens frugter, denne rigelige gave til livets opretholdelse, skyldes Kristi offer på Golgatas kors. Gud ønsker at lære os, at alt, hvad han skænker os, er den forløsende kærligheds gave. Ud fra hans undervisning til Israel, vil han have at vi skal lære at han har gjort tilstrækkelige tilvejebringelser for fattige til at tage imod dette livs bekvemmeligheder, og også for det evangelium der skal bringes med til alle dem som går tabt i deres synder. Hele helligdomstjenesen var tiltænkt at give folket det indtryk at de ting, Gud har sat til side til sig selv er hellige. De skal altid overholde adskillelsen mellem det hellige og det almindelige ting. Hellige ting må bevares hellige.     
Når disse ting studeres og gives agt på dem som Guds budskab for enhver sjæl, skal vi se hans Ånds dybe bevægelser iblandt os. Samvittigheden vil blive vækket. Skriften for de første dage vil gøre sin afsløring af tomheden i menneskers undersøgelser, hvorved mennesker har undskyldt sig selv for at forsømme Guds krav. Helligånden vil åbenbare karakterfejl og mangler som burde være opdaget og rettet. Den vil vise hvordan karakteren, gennem Kristi nåde, kan være forvandlet. Herrens forvalter vil se hvordan de burde have haft sejresglæde, hvor de kendte til nederlagets sorg.    
Herren vil ikke kun åbenbare sig selv som en langmodig barmhjertighedens Gud, men ved forfærdelige ting i retfærdigheden vil han gøre det tydeligt at han ikke er et menneske at han skulle lyve. Han vil ikke have fællesskab med en falsk handlemåde. Han vil godkender ingen påskud. Tiden er nær hvor det indre liv vil åbenbares fuldt ud. Alle vil se de skjulte gerninger udspringe fra motivet, som det tilbagekastes i et spejl. Herren vil have at du nu ransager dit eget liv, og ser hvordan din optegnelse nu står hos ham.    
Vor prøveperioder slutter snart. År 1896 vil snart være som en beretning der fortælles. Snart vil vor anledning til at give det sidste nådesbudskab til den fortabte, være forbi for altid. I Herrens arbejde er der nu brug for hjælp fra enhver som elsker Jesus. Lad ingen gå ledige rundt i Mesterens vingård. Lad ikke Gud blive berøvet for tiende og gaver til at understøtte hans sag.    
"Den ædle har ædelt for og står fast i, hvad ædelt er." "En strør om sig og gør dog fremgang. En anden nægter sig alt og mangler." Løftet til dem, der ærer Gud af deres velstand, står stadig skrevet i den hellige bog. Hvis Herrens folk trofast havde adlydt hans forskrifter, ville løftet være blevet opfyldt på dem. Men når menneskene ringeagter Guds krav, som klart fremstilles for dem, lader Herren dem følge deres egen vej, og de høster frugten af deres egne handlinger. Enhver, der anvender den del, Gud har sat til side til sit brug, for sig selv, viser sig som en utro husholder. Han vil ikke alene miste det, han har forholdt Gud, men også det, Herren har betroet ham som sit eget.    
Herren prøver os stadig for at se, om vi vil vise os som tro tjenere. Han kalder sit folk til at tænke på hans godhed, at svare på hans barmhjertighed og bevise deres troskab ved at bringe al tienden til hans forrådshus. "Sæt mig på prøve dermed, siger hærskarers herre, om jeg da ikke åbner eder himmelens sluser og udøser velsignelser over jer i overmål."  

22 12 1896 Review and Herald En lektie fra Helligdommen.*   
 I Kong Uzzijas dødsår så jeg Herren sidde på en såre høj trone og hans slæb fyldte helligdommen. Serafer stod hos ham, hver med seks vinger; med de to skjulte de ansigtet, med de to fødderne og med de to fløj de; og de råbte til hverandre; Hellig, hellig, hellig er Hærskarers Herre, al jorden var fuld af hans herlighed! Og dørstolpernes hængsler rystede ved råbet, medens templet fyldtes med røg. Es 6,1-4.    
Da så Herrens herlighed, blev profeten Esajas overvældet af en følelse af sin egen uværdighed og råbte: "Ve mig, der er ude med mig; thi jeg er en mand med urene læber og jeg bor i et folk med urene læber og nu har mine øjne set kongen, Hærskarers Herre!" Es 6,5.    
Esajas havde fordømt andres synder; men nu så han sig selv under samme fordømmelse. Han havde ladet sig nøje med en kold, livløs tilbedelse. Han kendte ikke noget til dette før han fik synet fra Herren. Hans egen visdom og evne blev til intet, idet han betragtede templets hellighed og majestæt. Hvor var han uværdig! Hvor uegnet til at tjene en hellig Gud! Hans syn på sig selv kan beskrives med Paulus' ord: "Jeg elendige menneske! hvem skal fri mig fra dette dødens legeme?" Rom 7,24.    
Men Esajas fik trøst i sin fortvivlelse. Han siger selv: "Men er af seraferne fløj hen til mig; og han havde i hånden et glødende kul, som han med en tang havde taget fra alteret; det lod han røre min mund og sagde: Se, det har rørt dine læber; din skyld er borte, din synd er sonet!" Es 6,6-7.    
I kapitlet før udtalte Esajas en ve over det folk som havde adskilt sig selv fra Gud: "Ve dem, der trækker straffen hid med brødens skagler og syndebod hid som med vognreb." Mennesker søger at styrke deres kræfter ved at rotte sig sammen, og danne stærke sammensværgelser for at gennemføre de planer de har dannet. De kan løfte deres sjæle o stolthed og selvtilstrækkelighed; men den mægtige i rådet planlægger ikke sammen med dem. Deres vantro i hans hensiger og arbejde, og deres tillid til mennesker vil ikke lade dem modtage de budskaber han sender. De siger: "Lad ham skynde sig, haste med sit værk, så vi får det at se; lad Israels helliges råd dog komme snart, at vi kan kende det!" Men Gud siger: " Ve dem, der kalder ondt for godt og godt for ondt, gør mørke til lys og lys til mørke, gør beskt til sødt og sødt til beskt! Ve dem, der tykkes sig vise og er kloge i egne tanker! Ve dem, der er helte til at drikke vin og vældige til at blande stærke drikke, som for gave giver den skyldige ret og røver den skyldfri retten, han har.    
Denne klasse fremstilles her, for at ophøje deres egne tanker, bruge forstanden, som ikke er bemyndiget i Guds ord. De vandrer i gnisterne fra deres egen optænding. Ved deres besnærende begrundelser, forvirrer de den retning som Gud ønsker at der skal rettes mellem godt og ondt. Det hellige bringes ned til de tarvelige ting. Havesyge og selviskhed kaldes ved falske navne; de kaldes for klogskab. Deres start på uafhængighed og oprør, deres hævngerrighed og hårdnakkethed, i deres øjne er der beviser på værdighed, beviser på ædelsind. De handler som uvidenhed om guddommelige ting ikke er farligt og endog skæbnesvangert for sjæle; og de foretrækker deres egen fornuftslutning af den guddommelige åbenbaring, deres egne planer og menneskelige visdom frem for Guds formaninger og påbud. Andres medynk og samvittighed opsøges, fanatisme og dem som praktiserer sandheden og hellighed overvåges og kritiseres. De spotter dem som lærer og tror guddommens mysterier, "Kristus i jer herlighedens håb." Principperne der ligger under disse ting kan de ikke se; og de fortsætter med at gøre galt, lader bommen stå åben for Satan så han finder en hurtig adgang til sjælen.    
Al selvophøjelse og beundring af sig selv er resultatet af uvidenhed om Gud og Jesus Kristus, hvem ham har sendt. Hvor hurtigt vil selv-agtelsen dø, og stoltheden ydmyges i støvet, når vi ser med uforlignelig henrykkelse på Kristi karakter! Helligheden i hans karakter genspejles af alle som tjener ham i ånd og i sandhed. Hvis vore læber har behov for renselse, hvis vi indser vor fattigdom, og kommer til Gud med brødebetynget hjerte, vil Herren fjerne urenheden. Han vil sige til engel: "Tag de snavsede klæder af ham," og iklæd ham med den nye klædning.    
Lad enhver sjæl som hævder at være en Guds søn eller datter, ransage sig selv i himlens lys; lad ham tænke over de besmittede læger der gør ham "ufærdig." De er et medium for kommunikation. "Thi hvad hjertet er fuldt af, løber munden over med. Et godt menneske tager gode ting frem af sit gode forråd; og et ondt menneske tager onde ting frem af sit onde forråd. Lad dem da ikke bruges til at frembringe ord af hjertets rigdomme der vil vanære Gud og gøre dem modløse omkring jer, men bruge dem til at prise og ære Gud, som har formet dem til hans hensigt. Når det rensende kul bruges fra det glødende alter, vil samvittigheden renses fra døde geninger til at tjene den levende Gud, og når Jesu kærlighed er temae for beskuelse, vil de ord der kommer fra menenskers løber være fuld af pris og taksigelse til Gud og ti Lammet.    
Hvor mange ord siges i lethed og tåbelighed, i spøg og skæmt! Det er ikke sådan at Kristi efterfølgere erkendte sandhedens ord: "Menneskene skal gøre regnskab på dommens dag for hvert unyttigt ord, de taler. Thi ud fra dine ord skal du frikendes, og ud fra dine ord skal du fordømmes."    
Hårde og uvenlige ord, kritiske ord om Guds værk og hans budbringere, får lov at komme fra dem som bekender at være hans børn. Når disse uforsigtige sjæle ser storheden i Guds karakter, vil de ikke blande deres ånd og egenskaber med hans tjeneste. Når vi med troens øjne ser ind i helligdommen og rigtig forstår, hvilken uhyre betydningsfuld og hellig gerning her foregår, vil vi komme til at afsky alt, hvad der er selvisk. Synden vil vise sig som det, den er; overtrædelse af Guds hellige lov. Forsoningsværket vil blive forstået bedre og det vil gå op for os, at enhver dyd, som et menneske har, helt og holdent stammer fra Jesus Kristus, verdens Forløser.     
Serafen Guds trone er så opfyldt af ærbødig ærefrygt for Guds herlighed, at de helt glemmer sig selv. De priser og ophøjer Hærskarers Herre, so er højt ophøjet. Idet de ser ind i fremtiden, da hele jorden skal blive fyldt med hans herlighed, lyder deres sejrssang vidunderlig smukt: "Hellig, hellig, hellig er Hærskarers Herre." De ønsker intet andet end at ophøje Gud, at være i hans nærhed og nyde hans velvilje. Idet de er skabt i hans billede og tjener og tilbeder ham, har de nået deres ønskers mål.    
Det syn, Esajas fik, fremstillet Guds folks tilstand i de sidste dage. Det er deres privilegium med troens øjne at se, hvad der finder sted i den himmelske helligdom. "Og Guds tempel i Himmelen blev åbnet og hans pagt ark kom til syne." Idet de i tro ser ind i det allerhelligste og betragter Kristi gerninger der, forstår de, at de er et folk med urene læber et folk, hvis læber ofte har talt unyttige ord og hvis evner ikke er blevet helliget i tjeneste for Gud. De er ved at fortvivle, når de sammenligner deres egen svaghed og uværdighed med Jesu rene og elskelige karakter. Men hvis de ligesom Esajas vil tage imod det indtryk, Gud ønsker at gøre på deres sind hvis de vil ydmyge deres hjertet for ham, er der håb for dem. Løftets regnbue hviler over tronen og det, som skete med Esajas, vil også ske med dem. Gud vil lytte til de bønner, der kommer fra et sønderknust hjerte.    
Hensigten med det store og ophøjede værk, som Gud har for, er at samle negene i den himmelske lade. Jorden skal fyldes med Herrens herlighed. Lad derfor ingen forfærdes, når de ser den tiltagende ondskab og hører Gudløs tale. Når mørkets magter samler sig mod Guds folk, når Satan mønstrer sine tropper til den sidste store styrkeprøve og han magt synes overvældende stor, vil et klart syn af den Guddommelige herlighed og den højt ophøjede trone omgivet af løftets regnbue bringe trøst, tryghed og fred.  

29 12 1896 Review and Herald Sand værdi   
 I sit ord har Herren vist hvad mennesket kan blive til, hvis det knyttes til al visdoms kilde. Enhver sjæl er dyrebar. Hele himmelen er interesseret i frelsesplanen, og dets kraft venter på at vi forlanger den. Vi kan vælge klogt, og gennem Kristus bliver vi mere dyrebar i Guds øjne end Ofirs guldvægt, eller vi kan blive som rungende malm og en klingende bjælde; hvis vi blot vælger at fornedres, skal vi blive helt værdiløs, og miste himlen med alle sine rigdomme.    
Karakter kan ikke købes for gud; den kommer ikke til os ved ulykke. Karakter optjenes ved individuelle anstrengelser ved Kristi fortjenester og nåde. Den formes med hårde og strenge kampe med selvet. Kamp efter kamp må føres imod nedarvede tendenser. Vi må kritisere os selv nøje, og ikke lade ugunstige træk forblive ukorrigert og ikke reformeret.    
Hvis karakteren efterlades uformet, så tilfældigheden styrer, vil den blive deformeret og ikke til at elske. Hos enhver er der svage punkter som behøver at blive styrket; for Satan vil udnytte enhver plet der ikke bevogtes. Spørgsmålet er: Vil du følge det lys Gud har givet? Hvis du vil det, så luk døre imod dine egne forslag, ønsker og tvivl. Fristelser vil fortættes på din stivej, men Herren vil være nær til dig, hvis du vil kalde på ham i oprigtighed. Stå fast i Jesu styrke. Afvig ikke fra højre for at få nogens venskab eller undgå vanskelighed. Kristne kan tillade sig at gå ligefrem, og være fast som en klippe på principperne. Al den karakterudmærkelse vi kan opnå vil vindes ved at bevæge os ind på denne lige linje. Vær venlig og hensynsfuld over for andre; men vær samtidig åben op oprigtig, for Herren foragter hykleri. Lad aldrig karakterens guld blive omtåget af jordiske slagger, fordærvet metal. Verdens standard skal ikke være den kristnes kriterium Omdømme, ejendomsbesiddelser, alt jordisk, kan ofres; for dette vil ikke mindske vor værdi i den himmelske optegnelse, men princippet må fastholdes.     
Sandfærdighed og oprigtighed bør altid næres af alle, som hævder at være Kristi efterfølgere. Gud og de rigtige bør være mottoet. Handl ærligt og retfærdigt i denne nuværende onde verden. Nogle vil være ærlige, når de ser, at ærlighed ikke vil bringe deres verdslige interesser i fare; men alle, som handle ud fra dette princip, vil have deres navne slettet fra livets bog.    
Streng ærlighed må opøves. Vi kan kun gå gennem verden én gang; vi kan ikke komme tilbage og rette på nogen fejl; derfor må hver handling, der foretages, være med gudsfrygt og omhyggelig overvejelse. Ærlighed og taktiske hensyn vil ikke være i harmoni med hinanden; enten skal taktiske hensyn underlægges og sandhed og ærlighed styre, ellers vil taktiske hensyn tage styringen og ærlighed ophøre med at lede. Begge kan ikke handle sammen; de kan aldrig være i overensstemmelse. Når Gud tæller sine juveler, vil de sande, de oprigtige, de ærlige være hans udvalgte, hans skat. Engle forbereder kroner til sådanne, og lys fra Guds trone vil afspejles i sin pragt fra disse diademer, der er besat med stjerner.     
Disse ting vil fører til nøje overvejelse - nærgående, kritisk ransagelse. Studer med jeres bibel i hånden, under alvorlig bøn, hvad det kræver for aldrig blive bedragede. Vi lever nu i en tidsalder hvor spørgsmålet kommer frem: "Når Menneskesønnen kommer, skal han da finde troen på jorden?" I denne degenererede tidsalder, hvor vi er omgivet af moralske urenheder, skal Guds folk danne karakteren for himlen. Dette arbejde skal være i gang dagligt.    
Vi er i den undersøgende dom, og arbejdet for denne tid sker med højtidelig hjerteransagelse. Pligten påhviler en hver at tænke sig om, våge og bede. Herren har ikke påbudt jer at ransage din næstes hjerte. Lad dine undersøgende kræfter komme i gang og opdage at det onde ligger skjult i dit eget hjerte, hvilke mangler er i din egen karakter; hvilket arbejde der behøver at blive gjort i jeres hjem. Forældre er ansvarlige for deres børns sjæle; de drages til regnskab for at forme den karakter de giver dem. Hvis de vil indrømme deres pligt, arbejde alvorligt for deres egen frelse og for deres børns frelse. Når forældre er ryggesløse i deres egne veje, og med hensyn til deres børn karakter og opførsel, mister de Guds gunst. Men enhver familie som vil søge Gud i ydmyghed og bøn, vil gøre det arbejde som er absolut nødvendig for evig frelse.     
Satan arbejder ihærdigt og heldigt med at sætte sit selviske præg på selv bekendende kristne, og mange får snævre idéer om pligt og forpligtigelse. De degenereres, og får det karakterpræg som er en forhånelse mod Gud Egenkærlighed og uhellige lidenskaber optager sjælens fæstningsværk. Dem som i bekendelse holder Guds lov, men daglig overtræder sine hellige principper, lad mig sige: Ransag, oh ransag og se hvor lidt ærbødig I har for evige ting, hvor lidt kærlighed for gudsfrygten.    
Prøvetiden er kommet, og engle overvåger karakterens udvikling. Eftersom mange har bekendt Kristus har så ændret sig til det bedre? Min bror, min søster, I bliver mere og mere lig Jesus, som er ren, hellig og ubesmittet? Kan dem I omgås se Kristi lighed i jer? Kan de se at I, i jeres klæder, jeres omgang, jeres daglige liv, fastholder jeres mesters enkelthed?    
Mange ved kun så lidt om deres bibler, at de er usikre i troen. De fjerner de gamle landemærker, og forkerte læresætningers vinde blæser hid og did. Videnskab, såkaldt falskneri, bærer bort fra kristenprincippets fundament; og dem som tidligere var i troen drives bort fra bibelens landemærker, og adskiller sig selv fra Gud, skønt de stadig hævder at være Hans børn. Men er de? - Nej, nej. Det forhold de støtter til Gud, vises tydeligt i Matt. 7:22, 23: "Mange skal sige til mig på hin dag": "Herre, Herre! har vi ikke profeteret ved dit navn, og har vi ikke uddrevet onde ånder ved dit navn, og har vi ikke gjort mange undergerninger ved dit navn?" Og da vil jeg sige dem rent ud: "Jeg har aldrig kendt jer; vig bort fra mig, I, som øver uret""     
Kristus er vort monster. Adskilt fra Gud, og læner sig op ad sin egen forståelse, bliver mennesker til tåber, og alligevel er de, de klogeste mennesker efter egen vurdering og efter andres vurdering. Deres udsagn er opfanges ivrigt, gentages, roses til skyerne og antages, medens den levende Guds udtalelser, som gjorde himlen og jorden, ignoreres fordi de ikke er i harmoni med deres videnskabelige idéer. Kunne disse endnu en gang se sig selv som Gud så dem, hvor hurtig ville deres indstilling så ikke ændre sig, hvor hurtig vil den gudløse snak ikke ophøre, meget de ville skamme sig over deres pral og deres forfængelighed, hvor meget ville deres forfængelige indbildninger ikke forandre sig. Deres fordærvede hjerter, flakker omkring på fjendens grund, kan ikke finde lykke eller vred. Vi er ikke sikker ved at stole på os selv. Medmindre vi affører os vore egen visdomligheds og selvretfærdigheds klæder, og iklæde Kristi klædning af pletfri renhed, vil vi være i uendelig fare. Vi skal ikke vise den halve værdi efter vor egen vurdering, når vi ser Jesus i hans uforlignelige glans.     
Enhver sjæls mål bør være at gøre lige stier, og at andres fødder ikke ledes på vildspor. Men den omsorg og bekymring andre skal danne deres vej, skal mennesker beundre. De mentale kræfters højeste anstrengelser skal styres mod denne slutning. De taler og handler så de kan flyde på popularitetens tidevandsbølge. Man må ikke gøre sig afhængig af denne klasse; for de vil bedrage hellige sandheder, hvis de derved kan tjene deres egne interesser. De studerer deres egne mål så intens at de ikke har tid til at studere Guds ord. Dagen for gengældelsesdomme kommer hurtigt, og det vil komme bag på dem.    
Hvilken kan kristne give menneskers ros og smiger, som ikke har ærbødighed for Gud eller elsker hans sandhed. Disse personers ære har ingen værdi. Vi bør ikke sætte os som mål at tage imod verdens bifald, men tilskrive Han ære som er hjertets bedste og helligste hengivenhed værd. Dette er et værdigt mål, og det giver den højeste løn; for Gud har lovet: "Dem som ærer mig, vil jeg ære."    
Oh hvor meget har enhver ikke brug for Kristi Ånd, som har interesse for eller gør en del i Guds værk! Gud vil have at enhver gør bedst brug af sine egne talenter og anledninger. Brødre, vis jeres påskønnelse af Guds gaver, ved at anvende dem klogt, med øjet rettet på hans ære. Selvet må ikke få overherredømmet. Skjul jer selv i Jesus, og lad den dyrebare Genløser vise sig som Den helt igennem elskelige, den største iblandt ti tusinde. I må få del i guddommelig natur, hvis I vil undfly fordærvet som er i denne verdens lyster.    
Der er mange mænd med ædle kvalitet som Gud vil bruge til sin sag, men Satans fortryllende kraft har kastet sig over dem som en forhekselse. Videnskab, såkaldt falsum, vil lede dem til at bortforklare fundamentet for sand religion. Det har forvirret deres sanser at Åndens vidnesbyrd og Guds ord er draget i tvivl. Der er næres tvivl fordi de ikke kan dette til at harmonisere med deres synspunkter og videnskab og naturlige principper. Derved går de ud på vantroens ørken, og gør deres tros skibbrud. Sandheden, som den er i Jesus, i sin enkelthed, ville have vist sig som et anker for dem; men de har brudt bort fra fæstningsværket, og drevet bort, slået af vantroens vinde og bølger.    
Alle har pligt og privilegium til at bruge sund fornuft så langt som menneskelige evner rækker; men der er en grænse for, hvor langt menneskelige hjælpekilder kan nå. Der er mange ting, som ikke kan gennemtænkes af det skarpeste intellekt eller erkendes af den mest skarpsindige forstand. Filosofien kan ikke bestemme Guds veje og værk; menneskelig forstand kan ikke måle den evige. Jehova er kilden til al visdom, sandhed og kundskab. Mennesket kan opnå høje resultater i dette liv gennem den visdom Gud giver; men der er en evighed hinsides, som vil være de frelstes studium og glæde igennem evigheden. Nu kan mennesket blot dvæle på grænsen til det uendelige og lade forestillinger gribe flugten. Det faldne menneske kan ikke begribe Guds dybder; for åndelige ting forstås åndeligt. Den menneskelige forstand kan ikke begribe Guds visdom og magt.  

9 02 1897 Review and Herald Den bøn som Gud accepterer.*   
 Jesus lærte sine disciple at bede. og han påmindede dem ofte om bønnens nødvendighed. Han bød dem ikke at granske i bøger for at lære en særlig slags bøn. De skulle ikke frembære bønner for menneskers skyld, men for at Gud skulle høre deres begæringer. Han lærte dem, at den bøn, som behager Gud, er den enfoldige, inderlige bønfaldelse fra en sjæl, som føler sig i nød; og han lovede at sende Helligånden for at forfatte deres bønner.    
Gud opfordrer os til at komme til ham med vor byrde af synd og vort hjertes sorger. Synden fylder os med frygt for Gud. Når vi har syndet, må vi skjule os for ham. Men hvordan vor synd end er, byder Gud os komme til ham ved Jesus Kristus. Det er kun ved at bringe vore synder til Gud, at vi kan blive frigjort fra dem. Da Kain vat under Guds vrede, indrømmede han at have syndet ved at dræbe Abel, men han flygtede bort fra Gud, som om han på den måde kunne undslippe fra sin skyld. Hvis han var flygtet til Gud med sin byrde af skyld, ville han have fået tilgivelse. Da den fortabte søn erkendte sin skyld og sin elendighed, sagde han: "Jeg vil stå op og gå til min fader!" Luk 15,18. Han bekendte sin synd og blev atter taget ind til sin faders hjerte.     
Hvis vi vil bede, så Gud kan finde behag i vor bøn, må vi først begynde med at bekende vore synder for hinanden. Hvis jeg i ord eller gerning har syndet mod min næste, må jeg bekende det for ham. Hvis han har gjort mig uret, må han bekende det over for mig. Så vidt det er muligt bør den, som har forurettet en anden, genoprette dette. Derpå må han med anger bekende sin synd for Gud, hvis lov er blevet overtrådt. Ved at synde mod vor broder synder vi mod Gud og vi må søge tilgivelse hos ham. Hvad vor synd end består i, hvis vi blot angrer den og tror på Kristi forsonende blod, får vi tilgivelse.     
Vi har fået Daniels bøn og bekendelse som et forbillede til vor belæring og opmuntring. I henved halvfjerds år, havde Israel været i fangenskab. Det land som Gud havde udvalgt til sin ejendom var givet i hedningenes hænder. Den elskede by, der modtager himlens lys, tidligere hele jordens glæde, blev nu foragtet og nedgraderet. Templet som indeholdt Guds pagts ark og herlighedens keruber overskyggede nådestolen, var i ruiner. Hele dette sted blev vanhelliget af uhellige fødder. Trofaste mennesker som kendte til tidligere tiders herlighed fyldtes med sjælspine over det hellige hus ødelæggelse som havde udskilt Israels som Guds udvalgte folk. Disse har været vidne til Guds anklager på grund af hans folks synder. De har været vidne til opfyldelsen af dette ord. De har også været vidne til løfterne for hans gunst, hvis Israel ville vende tilbage til Gud. og vandre velovervejet for ham. Aldrende, gråhårede pilgrimme tog op til Jerusalem og at bede iblandt dens ruiner. De kysede dens stene, og grad over dem, under tårer, idet de bønfaldte Herren om ag have barmhjertighed over Zion, og dække hende med hans retfærdighedsglans. Daniel vidste, at den fastsatte tid for Israels fangenskab næsten var til ende, men han havde ikke den følelse, at fordi Gud havde lovet at udfri dem, skulle de ikke gøre noget selv. Med faste og anger søgte han til Gud og bekendte sine egne og folkets synder.     
Han sagde: "Nej, hele Israel overtrådte din lov og faldt fra, ulydige mod din røst; så udøste den svorne forbandelse, som står skrevet i Guds tjener Mosess lov, sig over os, thi vi syndede imod ham; og han fuldbyrdede de ord, han havde talet imod os og de herskere, som herskede over os, så han bragte en ulykke over os så stor, at der ingensteds under himmelen er sket mage til den ulykke, som ramte Jerusalem. Som skrevet står i Mose lov, kom hele denne ulykke over os; og vi stemte ikke Herren vor Gud til mildhed ved at vende om fra vore misgerninger og vinde indsigt i din sandhed."    
Der blev sendt en venlig bøn op, - banal og selvretfærdig bøn, - men ikke bønnen fra et selvretfærdigt hjerte, der kommer fra et brudt hjerte og sønderbrudt ånd. Daniel påberåber sig ikke sin egen godhed, men han siger: "Bøj dit øre, min Gud og hør, oplad dine øjne og se ødelæggelsen, som er overgået os og byen, dit navn er nævnet over; thi ikke i tillid til vore retfærdshandlinger fremfører vi vor begæring for dit åsyn, men i tillid til din store barmhjertighed." Dan. 9,18. Hans heftige ønske gør ham inderlig og fyldt med iver. Han fortsætter: "Herre, hør! Herre, tilgiv! Herre, lån øre og grib uden tøven ind for din egen skyld, min Gud; thi dit navn er nævnet over din by og dit folk."     
Denne bøn var Helligåndens gerning. Den blev hørt i himlen. "Medens jeg endnu talte således, bad" siger Daniel," og bekendte min og mit folk Israels synd og for Herren min Guds åsyn fremførte min forbøn for min Guds hellige bjerg, medens jeg endnu bad, kom manden Gabriel, . . . . hastigt flyvende nær hen til mig ved aftenofferets tid; og da han var kommet, talede han således til mig: "Daniel, jeg er nu kommet for at give dig indsigt. Straks du begyndte at bede, udgik et ord, og jeg er kommet for at kundgøre dig det; thi du er højt elsket."     
Hvad var det ikke for en bøn, som lød fra Daniels læber! Hvilken sjælens ydmyghed åbenbarer den ikke! Man føler varmen fra den himmelske ild gennem de ord, der steg op til Gud. Himmelen besvarede bønnen ved at sende sit sendebud til Daniel. I vore dage vil bønner, der bliver fremført på samme måde, virke overtalende på Gud. "En retfærdigs bøn har en mægtigt virkende kraft." Jak 5,16. Ligesom der i gamle dage faldt ild ned fra himmelen, når bønnen opsteg og fortærede offeret på alteret, således nedstiger den himmelske ild til vore hjerter. Helligåndens lys og kraft kommer til os.     
Daniels var bebyrdet for Guds folk, for byen og templet som var lagt øde. Hans dybeste interesse var for Guds ære og for Israels fremgang. Det var det som bevægede ham til at søge Gud i bøn og faste og dyb ydmygelse. Brødre i ansvarlige stillinger i Herrens værk for denne tid: Har vi ikke ligeså stor brug for at kalde på Gud, som Daniel havde? Jeg henvender mig til dem som tror at vi lever i den allersidste periode af denne jords historie. Jeg bønfalder jer at påtage en byrde på jeres egne sjæle for vore menigheder, vor skoler, og vore institutioner. Den Gud, som hørte Daniels bøn, vil også høre vor bøn, når vi kommer til ham med anger. Vore fornødenheder er lige så påkrævede, vore vanskeligheder lige så store og vi må have den samme inderlige målbevidsthed og i tro vælte vor byrde over på den store bærer af andres byrder Der trænges i vore dage til lige så dybt bevægede hjerter, som den gang Daniel bad.     
Vi har kun én vej til at nærme os Gud. Vore bønner kan kun nå ham med et eneste navn, ved Jesus Kristus, vor talsmand. Hans Ånd må inspirere vore bønner. Ingen fremmed ild må bruges i røgelsen der svinges ud foran Gud i helligdommen. Således må herren selv optænde det brænde ønske i vore hjerter, hvis vore bønner er antagelige for ham. Helligånden deri må gøre mellemkomst for os, med sukke der ikke kan udtrykkes.    
En dyb følelse af vor nød og et stærkt ønske om det, vi beder om, må kendetegne vore bønner, ellers vil de ikke blive hørt. Men vi må ikke blive trætte og holde op med at bønfalde, fordi vi ikke lige straks får svar. "Nu tages Himmeriget med storm og de, der stormer, river det til sig." Matt 11,12. Med storm menes her hellig alvor af den slags, som Jakob udviste. Vi behøve ikke at arbejde os op til stærke følelser, men roligt og vedholdende skal vi trænge ind med vor bøn for nådens trone. Det er vor opgave at ydmyge os for Gud, bekende vore synder og i tro holde os nær til Gud. Herren besvarede Daniels bøn, ikke at Daniel måtte forherlige sig selv, men at velsignelsen må genspejle Guds herlighed. Gud har i sinde at åbenbare sig ved sit forsyn og ved sin nåde. Formålet med vore bønner må være Guds ære og ikke vor egen forherligelse.     
Når vi ser os selv som svage, uvidne og hjælpeløse som vi i virkeligheden er, skal vi komme frem for Gud som ydmyge forbønsmænd. Det er uvidenhed om Gud og om Kristus som gør en sjæl stolt og selvretfærdig. Det sikre tegn på at et menneske ikke kender Gud, findes ved at han føler sig selv som stor eller god. Hjertestolthed forbindes altid med uvidenhed om Gud. Det er ved lyset fra Gud at vi opdager vort mørke og vor armod. Da den guddommelige herlighed blev åbenbaret for Daniel, udbrød han: "Der blev ikke kraft tilbage i mig, og mit ansigt skiftede farve og blev ligblegt, og jeg havde ingen kræfter mere." Det øjeblik den ydmyge søgende ser Gud sådan som han er, det øjeblik vil han se på sig selv, som Daniel gjorde her. Sjælen vil ikke opløftes til forfængelighed, men en dyb fornemmelse af Guds hellighed og retfærdighed for hans krav. Frugten af en sådan erfaring vil vise sig et selvfornægtende og selvopofrende liv.    
Brødre, Herren kalder på samarbejde i hans værk. Han ønsker at optegne vore interesser for hans sag, ligesom Daniel gjorde. Vi bør tage imod de store gaver der ligger i studiet af Daniel i forbindelse med Åbenbaringen. Daniel studerede profetierne. Han søgte alvorligt at kende deres betydning. Han bad og fastede efter himmelsk lys. Og Guds herlighed blev åbenbaret for ham i endnu større målestok end han kunne holde ud. Vi har i samme grad brug for guddommelig oplysning. Gud har kaldt os til at give det sidste advarselsbudskab til verden. Der vil høres stemmer fra alle sider, der splitter Guds folks opmærksomhed med nye teorier. Vi behøver at give basunen en bestemt lyd. Vi indser ikke det halve af det som er foran os. Hvis Daniels og Åbenbaringens bøger blev studeret under alvorlig bøn, ville vi have bedre kundskab om de sidste dages farer, og ville være beredt for det værk som er foran os - Vi bør være forberedt på forene os med Kristus og arbejde i hans linier.    
Gud har hædret os ved at vise, hvor højt han værdsætter os. Vi er dyrekøbte, ja, med Guds egen Søns blod. Når hans arvtagere samvittighedsfuldt følger Guds ord, vil hans velsignelse hvile over dem som svar på deres bønner. "Selv nu, så lyder det fra Herren, vend om til mig af ganske hjerte, med faste og gråd og klage! Sønderriv hjerterne, ej eders klæder, vend om til Herren eders Gud! Thi nådig og barmhjertig er han, langmodig og rig på miskundhed, han angrer det onde. Måske slår han om og angrer og levner velsignelse efter sig. . . . Og I skal kende, at jeg er i Israels midte, og at jeg, og ingen anden er Herren eders Gud; og mit folk skal I evighed ikke blive til skamme."  

2 03 1897 Review and Herald Bed for sildigregnen.*   
  "Herren skal I bede om regn ved tidlig- og sildigregnstide; Herren skaber uvejr; regn skyl giver han dem," idet han sender eder regn, tidligregn og sildigregn som før." I Østen falder tidligregnen ved såtiden. Det er nødven¬dig for at frøet kan spire. Ved den gødende regns påvirkning, springer de spæde skud frem. Sildigregnen falder nær slutningen af sæsonen og modner kornet og bereder det for seglet. Herren anvender disse naturens funktioner til at fremstille Hellig¬åndens arbejde. Som duggen og regnen først gives til at få frøet til at spire, og derefter modne for høsten, således er Hellig¬ånden givet for at føre, processen for den åndelige vækst, frem. Modningen af kornet fremstiller Guds nådes værks fuldendelse i sjælen. Ved Hellig¬åndens kraft skal Guds sindbillede fuldkommes i karakteren. Vi skal omdannes helt ind i Kristi lighed.    
Sildigregnen, der modner jordens høst, repræsenter den åndelige nåde der bereder menigheden for Menne¬skesønnens komme. Men hvis ikke tidligregnen er faldet, vil der ikke være noget liv; de grønne blade vil ikke springe op. Hvis ikke tid¬ligregnen har gjort deres arbejde, kan sildig regnen ikke bringe noget frø til fuldendelse.     
Der skal være først strå, så aks, og så fuld kerne i akset." Der skal være en stadig udvikling af kristen dyd, en stadig fremgang i kristen erfaring. Det vi burde søge med ønskets iver, det kan vi smykke vor Frelser Kristi lære med.     
Mange har i stor målestok svigtet i at tage imod tidligreg¬nen. De har ikke opnået alle de fordele som Gud således har tilvejebragt dem. De forventer at manglen vil være lagt til ved sildigreg¬nen. Når den rigeste overflod af nåde skal over¬drages, har de i sinde at åbne deres hjerter for at tage i mod den. De gør en forfærdelig fejltagel¬se. Det arbejde som Gud har påbegyndt i det menneskelige hjerte i at give hans lys og kundskab må hele tiden gå frem. Enhver enkelt må indse hans egnen fornødenhed. Hjertet må tømmes for enhver besmittelse og renses for Åndens iboende. Det var ved syndes bekendelse og forladelse, ved alvorlig bøn og indvielse af dem selv til Gud, at de første disciple beredte sig for Helligåndens udgydelse på Pinsefestens dag. Det samme arbejde, bare i større grad, må ske nu. Da kan den menneskelige repræsentant kun bede for vel¬signelsen, og vente på at Herren vil fuldende værket med hensyn til ham. Det var Gud der begyndte værket, og han vil afslutte hans værk, og gøre mennesket fuldendt i Jesus Kristus. Men der må ikke være nogen ligegyldighed med nåden fra tidligreg¬nen. Kun dem som lever op til det lys de har vil modtage større lys. Med mindre vi daglig går frem i de aktive kristne dyder, kan vi ikke erkende Helligåndens tilkendegivel¬ser i sildig¬regnen. Dette kan falde ned på hjer¬terne omkring os, men vi skal ikke erkende eller modtage det.     
På intet punkt i vor erfaring kan vi klare os uden dens hjælp som satte os i stand til gøre den første start. Velsignelserne som blev modtaget under tidligregnen er utilstrækkelige for os i enden. Dog vil disse ikke alene være tilstrækkelige. Medens vi tager vare på vel¬signelserne fra tidligreg¬nen, må vi ikke i den anden hånd, miste synet for den kends¬gerning at uden sildigreg¬nen, der udfylder akset og modner kornet, vil høsten ikke være rede for seglet, og høstarbejdet vil have været forgæves. Guddommelig nåde behøves ved begyndelsen, guddommelig nåde til ethvert skridt fremad, og guddomme¬lig nåde alene kan fuldende værket. Der er ingen tid for os at hvile i en ligegyldig holdning. Vi må aldrig glemme Kristi advarsler, så I kan bede [al¬tid]." våg og bed til enhver tid," En for¬bindelse med den guddomme¬lige virksomhed på enhvert øjeblik er afgørende for vor fremgang. Vi kan have haft et mål af Guds Ånd, men ved bøn og tro skal vi hele tiden søge mere af Ånden. Den vil aldrig ophøre vor anstren¬gelser. Hvis vi ikke går fremad, hvis vi ikke sætter os selv i en stilling så vi modtager måde tidlig og sildig regnen, vil vi miste vore sjæle, og ansvaret vil ligge ved vor egen dør.     
 "Herren skal I bede om regn ved tidlig- og sildigregn¬stide." Hvil ikke tilfreds så der i det almindelige forløb vil falde regn. Bed for den. Frøenes vækst og fuldendelse hviler ikke på landmanden. Gud kan ikke alene modne høsten. Men menneskets medvirken kræves. Guds arbejde for os på¬kræver handling i vore sind, udøvelsen af vor tro. Vi må søge hans be¬gunsti¬gelser med fuldt hjerte hvis nådens regn skal komme til os. Vi burde benytte enhver anledning til at sætte os selv i velsignelsens kanal. Kristus har sagt, hvor to eller tre er forsamlede om mit navn, dér er jeg midt iblandt dem." Menighedens møder, så som ved lejr møder, forsamlinger i hjemmene, og alle anledninger hvor der er et personligt arbejde for sjæle, er Guds bestemte lejligheder til at give tidlig og sildig regnen.    
Men lad ingen tro at ved at følge disse møder, er deres pligt gjort. En ren og skær tilslutning til alle disse møder som er afholdt vil ikke i sig selv bringe en velsignelse for sjælen. Det er ikke en uforanderlig lov at alle som er med til disse stormøder eller lokale sammenkomster skal modtage større kraft fra himlen. Forholdende kan syndes at være mere gunstige for en rig udgydelse af nådens regn. Men Gud selv må påbyde regnen at falde. Derfor bør vi ikke være efterladne i bøn. Vi skal ikke stole på den almindelige forud¬seenheds gerning. Vi må bede om Gud vil tage seglet af kilde udspringet for livets vand. Og vi må selv tage imod livets vand. Lad os, med sønder¬knust hjerte, bede, i sildigregnens tid, at nådens regn kan falde over os. Ved ethvert møde vi følger burde vore bønner stige op, om Gud i netop denne tid vil tildele varme og fugt til vore sjæle. Som vi søger Gud for Hellig¬ånden, vil den virke i os i sindets sagtmodighed, og yd¬myghed, en bevidst afhængig¬hed af Gud for den fuldbyrdende sildig¬regn. Hvis vi beder efter velsignelsen i tro, skal vi modtage den som Gud har lovet.     
Den fortsatte forbindelse med Helligånden til menig¬heden er frem¬stillet er fremstillet af profeten Zakarias under andre skikkelser, hvilket indeholder en vidunderlig opmuntrende lektie for os. Profeten siger: Englen, som talte med mig, vakte mig så atter, som man vækker et menneske af hans søvn, og spurgte mig: Hvad skuer du?" Jeg svarede: Jeg skuer, og se, der en lysestage, helt og holdent af guld, og et oliekar ovenpå og syv lamper og syv rør til lamperne, desuden to olietræer ved siden af den, et til højre, et andet til venstre for olie¬karet." Og jeg spurgte englen, som talte med mig: Hvad betyder disse ting, herre?"... Da svarede han og sagde til mig: Dette er Herrens ord til Zerubbabel: Ikke ved magt og ikke ved styrke, med ved min Ånd, siger Herskares Herre... videre spurgte jeg: Hvad betyder de to olie grene ved siden af de to guldrør, som leder den gyldne olie ned der¬fra?"... Så sagde han: Det er de to med olie salvede, som står for al jordens Herre."     
Fra de to olietræer blev, blev den gyldne olie tømt gennem gyldne rør til lysestagens kar og derfra til de gyldne lamper der gav lys i hellig¬dommen. Således tildeles hans ånd fra de hellige der står i Guds nærhed til menneske¬lige redskaber som er indviet til hans tjeneste. De to salvedes opgave er at videregive lys og kraft til Guds folk. Det er at tage imod velsignelse for os da de står i Guds nær¬værelse. Som olietræerne tømmer sig selv ned i guldrørerne, således søger de himmelske budbringere at videre¬brin¬ge alt hvad de modtager fra Gud. Alle det himmelske rigdomme afventer vort forlangende og modtagelse; og som vi modtager velsignelsen, skal vi for vor del videregive den. Således er det at de hellige lamper får næring, og menigheden bliver en lys-holder for verden.    
Dette er arbejdet som Herren ville have enhver sjæl til beredt til at gøre for denne tid, når de fire engle holder de fire vinde, at de ikke skal blæse før end Guds tjenere er beseglet på deres pander. Der er ingen tid nu til at behage sig selv. Sjælenes lamper må bringes i orden. De må forsynes med nådens olie. Enhver forholdsregel må tages for at forebygge åndelig forfald, for ikke at Herrens store dag skal overraske os som en tyv om natten. Ethvert Guds vidne skal nu arbejde forstandig i de liner som Gud har be¬stemt. Vi burde daglig opnå en dyb og levende erfaring i arbejdet for at fuldbyrde kristen karakter. Vi burde dagligt modtage de hellige olie, som vi må viderebringe andre. Vi skal fortrænge selvet ud af syne i Jesus. Vi skal tage imod Herrens ord i råd og vejledning, og bringe det med fornøjelse videre. Der er nu brug for megen bøn. Kristus påbyder, Bed uden ophør," det betyder at holde tankerne opløftet til Gud, kilden for al kraft og virke¬evne.     
Vi kan have fulgt den snævre sti længe, men det er ikke sikkert at tage dette som bevis for at vi skal følge den til enden. Hvis vi vandrer med Gud i fællesskab med ånden, er det fordi vi har søgt ham dagligt med tro. Den gyldne olie flyder fra de to olie træer gennem guldrører¬ne har været bragt videre til os. Men dem som ikke opdyrker bønnens vane og ånd kan ikke forvendte at modtage godhedens, tålmodig¬hedens, langmodighedens, mildhedens og kærlighedens gyldne olie.     
Enhver skal holde sig selv adskilt fra verden, som er fuld af uret¬færdig¬hed. Vi skal ikke vandre med gud for en tid, og derefter forlade hans selskab og vandre i gnisterne af vor egen optænding. Der må være en fast varighed, udholdenhed i troens handlinger. Vi skal prise Gud; vise hans herlighed frem i en retfærdig karakter. Ingen af os vil opnå sejren uden ihærdige og utrættelige anstrengelser, og stå i rimeligt forhold til værdien af dét som de søger, selv evigt liv.     
De tilskikkelser som vi nu lever i skal være, for dem som beder, Hellig¬åndens tilskikkelser. Bed efter hans velsignelse. Det er på tide hvor vi er mere stærke i vor gudsfrygt. Os er overdraget besværlig¬heder, men lyksalig og herligt arbejde i at åbenbare Kristus er overdraget dem som er i mørke. Vi er kaldet til at forkynde den særlige sandhed for denne tid. For alt dette er Helligåndens udgydelse væsentlig. Vi burde bede for den. Herren forventer at vi skal bede ham. Vi har ikke været helhjertet i dette arbejde.    
Hvad kan jeg sige til mine brødre i Herrens navn? Hvilket forhold af vore anstren¬gelser har været gjort med hensyn til det lys som Herren har været behaget til at give? Vi kan ikke være afhængige af et formel eller udvortes system. Hvad vi behøver er Guds Helligånds frem¬skyndende påvirk¬ning. Ikke ved magt og ikke ved styrke, med ved min Ånd, siger Herskares Herre." Bed uden ophør, og våg ved arbejde i overens¬stemmel¬se med jeres bønner. Idet I beder, tro og stol på Gud. Det er sildig¬regnens tid, hvor Herren i stor udstrækning vil give hans af hans Ånd. Vær bræn¬dende i bøn og våg i Ånden.  

30 03 1897 Review and Herald Ord til forældre   
 En tilfældig opdragelse i hjemmet vil ikke kunne bestå i dommen. Kristne forældre må forene tro og gerning. Hvad Abraham pålagde sine børn, skal de pålægge deres. Det mål, alle forældre skal leve op til, er dette: De skal "vogte på Herrens vej". Enhver anden vej fører ikke til Guds stad men til ødelæggerens rækker. "Syndens løn er døden," for barnet såvel som for forældre. Børn er en arv fra Herren. Den lille barnesjæl, der tror på Kristus, er lige så dyrebar i hans øjne som englene foran hans trone. De bør bringes til Kristus og oplæres til at lyde ham. De må ledes på lydighedens vej og ikke til at give efter for appetitten eller forfængelighed.     
Da disciplene forsøgte at sende de mødre bort, som bragte deres småbørn til Jesus, bebrejdede han dem deres ringe tro og sagde: "Lad de små børn være; I må ikke hindre dem i at komme til mig; thi Himmeriget hører sådanne til." Det bedrøvede ham, at disciplene kunne irettesætte mødrene, fordi de bragte deres børn til ham, bedrøvede ham, at hans efterfølgere i ord og gerning kunne sige, at hans nåde var begrænset og at man skulle holde børnene borte fra ham. Ved en lejlighed sagde han til farisæerne: "Har I aldrig læst de ord: "Af spædes og diendes mund har du beredt dig lovsang?" Kristus havde en erfaring barndommen. Om hans barndom læser vi: " Og Jesus gik frem i visdom og vækst og yndest hos Gud og mennesker."    
Der påhviler forældrene et stort ansvar for den uddannelse og oplæring, der bestemmer børnenes og de unges evige skæbne, gives i deres tidlige barndom. Forældrenes gerning består i med flid og uden at trættes at så den gode sæd i deres børns hjerte, så at deres hjerte bliver fyldt med sæd, der frembringer en høst af gode vaner, af sanddruhed og villig lydighed. Korrekte, retskafne vaner, som er dannet i ungdomstiden, vil i almindelighed følge mennesket gennem hele livet. De, der ærer Gud og har agtelse for, hvad der er ret, har i de fleste tilfælde lært det, før verden satte syndens stempel på sjælen. Men and women of mature age are generally as insensible to impressions as is the hardened rock; but youth is impressible, and a right character may then be easily formed.     
Hvis børnene ikke i deres tidligste barndom med udholdenhed og tålmodighed er blevet oplært på den rette måde, vil de danne dårlige vaner. Disse vaner vil udvikle sig senere i livet og smitte andre, De, hvis sind har fået præg af noget lavt og som er blevet forsimplede ved dårlig påvirkning og uærlige metoder i hjemmet, fører deres dårlige vaner med sig gennem livet. Hvis de bekender sig til gudsfrygt, vil disse vaner komme til syne i deres religiøse liv.     
Hvis ulydighed bliver tolereret i hjemmet, vil børnenes hjerter fyldes med modstand mod Guds herredømme. Helligåndens kraft vil ikke kunne smelte deres hjerter og underlægge sig dem. Hvis de under særlige omstændigheder senere i livet overgiver sig til Kristi evangelium, vil de komme til at gennemgå frygtelige kampe for at få den ulydige vilje til at underkaste sig Guds vilje. Ofte vil menigheden lide tab på grund af den dårlige opdragelse, dens medlemmer fik i barndommen, Som børn tillod man, at de snød for at få deres vilje; og den, der fik lov til at være genstridig hjemme, vil være den sidste til at vise lydighed mod kravene i Guds ord.     
Det er ingen let sag at oplære og uddanne børn klogt. I forældre, prøve at holde dømmekraften og Herrens frygt for dem, for vanskeligheder vil komme. Børn vil afsløre den trodsighed der er bundet i deres hjerter. De viser kærlighed for tåbelighed, uafhængighed, had til begrænsning og opdragelse. De praktiserer bedrageri og udtrykker falsknerier. For mange forældre lukker øjnene for det, i stedet for at straffe børnene for disse fejl, for således at ikke se under overfladen, eller se den sande mening af disse ting. Derfor fortsætter børnene med deres bedrageriske skikke, former den karakter som Gud ikke kan anerkende.    
Den standard der oprejses i Guds ord sætter forældrene til side, som ikke kan lide, som nogen har sagt, at bruge spændetrøjen i opdragelsen af deres børn. Mange forældre har en fast uvilje imod de hellige principper i Guds ord, fordi disse principper giver dem for meget ansvar. Men på sigt er forældrene er nød til ag gøre Guds veje er til de bedste, og at den eneste sikre og lykkelige sti findes i lydighed mod hans vilje. På grund af denne manglende oplæring, vil en hær af oprørske børn nu svulme op i samfundet. Også børn af forældre, som kender sandheden lægger sig til den hær. De træer som skulle være oplært til at bære gode frugter producerer tjørnebær.    
Der bør ikke vises en splint af stridigheder af forældre som leder deres børn. Forældre skal arbejde sammen som en enhed. Der må ikke være splittelse. Men mange forældre arbejder modarbejder hinanden, og derved ødelægges børnene af forkert ledelse. Hvis forældrene ikke er enige, så lad dem holde sig fra at være sammen med deres børn, for en forståelse kan komme til. Det sker nogle gange for moderen og faderen, at én er for eftergiven, og en er for streng. Denne forskel virker imod resultatet på at danne deres børns karakter. Ingen hårde kræfter skal bruges på at udføre reformerne, men samtidig ikke må der ikke udvises svaghed på eftergivenhed. Moderen skal ikke forsøge at forblinde faderens øjne for børnenes fejl, hun skal heller ikke påvirke dem til at gøre ting som faderen har forbudt dem at gøre. Ikke et tvivlens frø må moderen udså i sit barns sind, når det gælder visdommen i faderens ledelse. Ved sin handlemåde bør hun ikke modarbejde faderens arbejde. Hun bør ikke beklage sig over at faderen begrænser sine børn for meget. Intet kan redde børn mere end vagtsomhed og klog opdragelse.    
Alle forældre har et arbejde at udføre med at opdrage deres børn efter Herrens forskrifter. Dette er ikke noget, man kan bagatellisere eller tilsidesætte uden at pådrage sig Guds mishag. Vi er ikke kaldet til at afgøre, hvilken kurs andre skal følge, eller hvordan vi kan slippe lettest om ved det, men: Hvad siger Herren? Hverken forældre eller børn kan finde fred, lykke eller hvile for sjælen ved nogen forkert fremgangsmåde. Men når gudsfrygt råder i hjertet sammen med kærlighed til Jesus, har man en fornemmelse af fred og glæde. Forældre, fremlæg Guds ord for ham, som læser jeres tanker og kender alle hemmeligheder og spørg: "Hvad siger skriften?" Dette må være vor leveregel. De, som har kærlighed til sjæle, vil ikke forholde sig tavse, når de ser dem i fare. Det er sagt os, at intet uden Guds sandhed kan gøre forældre vise til frelse og bevare dem sådan, når de har med det menneskelige sind at gøre.     
Hvis børnenes moralstandard forsømmes af forældre og lærer, er man sikker på at de bliver forførte. Hvis børnene overlades til deres egne veje, hvis deres tanker styres af sataniske agenter, så vil de aldrig blive lykkelige; for Satan tager den i besiddelse, og former deres karakter efter hans lighed. Forældrene må udvise årvågenhed. De må så den gode sæd i deres børns hjerter, ellers vil Satan så sin sæd, og en høst af vildroser og torne vil kunne gøres. Skal børnene gå deres egen vej skal de sikres færdigheder i ondt.    
Den kristne familie skal være en oplæringsskole, som børn graduerer fra til en højere skole i Guds boliger. Udskælden, højrøstede komandoer, eller trusler vil aldrig blive hørt. Forældre bør holde en ren og velduftende hjemmeatmosfære med venlige ord, med øm forståelse og kærlighed; men i rette tid skal de være faste og ubøjelige i deres principper. Hvis I er faste over for jeres børn, kan de tro at I ikke elsker dem. Det kan du forvente; men udvis aldrig hårdhed. Retfærdighed og barmhjertighed må griber hænderne; der må ikke være vaklen eller impulsive øjeblikke.    
Mødre og fædre behøver at være fyldt med den tro, som virker ved kærlighed, og renser sjælen. Sandheden er ikke sandhed for den der får den, hvis den bringes i sin rensende, forædlende og helliggørende kraft, for sjæletemplet. Den kan ikke få fremmarch, når den holdes ude i den ydre forgård, når den sættes ved siden af et kødeligt sind. O, var forældre dog blot i sandhed Guds sønner og døtre! Deres liv ville da være en vellugt af gode gerninger. En hellig atmosfære ville omgive deres sjæl. Deres alvorlige begæringer om nåde og Helligåndens ledelse ville opstige til Himmelen og fromhed og gudsfrygt ville spredes gennem deres hjem, ligesom solens klare, varme stråler spredes ud over jorden.  

11 05 1897 Review and Herald Ydmyghedens nådegave.*   
  "Thi så siger den højt ophøjede, som troner evigt, hvis navn er "hellig": I højhed og hellighed bor jeg, hos den knuste, i ånden bøjede for at kalde de bøjedes ånd og de knustes hjerte til live."    
Ydmyghedens nådegave burde opelskes af enhver, som nævner Kristi navn, for selvophøjelse har ingen plads i Guds værk. De, der vil samarbejde med Hærskarers Herre, må daglig korsfæste selvet og skubbe verdslig stræben i baggrunden. De må være tålmodige og venlige, fulde af barmhjertighed og ømhed mod dem, der omgiver dem. Sand ydmyghed må ses i alt de gør.    
Der ses en meget rykvis og falsk ydmyghed iblandt bekendende kristne. Nogle har besluttet sig for at besejre selvet, sætte sig selv så lavt så muligt; men de prøver kun i deres egen styrke, og den næste bølge af ros eller smiger fører dem ud af syne. De er ikke villige til at underlægge sig helt under Gud, og han kan ikke arbejde igennem dem. Tag ikke ære til dig selv. Arbejd ikke med et splittet sind, og forsøge at tjene Gud og selvet samtidig. Hold selvet ude af syne. Lad dine ord lede den trætte og byrdebetyngede til Jesus, den medlidende Frelser. Arbejd idet I ser ham, som er ved din højre hånd, parat til at give din styrke for tjeneste. Din eneste sikkerhed er total afhængighed af Kristus.    
Gud ærer dem som ydmyger sig selv for ham. Moses blev vanæret af det folk han førte til det forjættede land, og bad Gud om forsikring for hans nærhed og sagde: "Se, du siger til mig: før dette folk frem! Men du har ikke ladet mig vide, hvem du vil sende med mig; og dog har du sagt: jeg kender dig ved navn, og du har fundet nåde for mine øjne! Hvis jeg nu virkelig har fundet nåde for dine øjne, så lær mig dine veje at kende, at jeg kan kende dig og finde nåde for dine øjne; tænk dog på, at dette folk er dit folk!" Og Herren sagde: " "Skal mit åsyn da vandre med, og skal jeg således føre dig til målet?!"    
Opmuntret af forsikringen af Guds nærhed, drager Moses endnu nærmere, og dristede sigt til at bede om flere velsignelser, og han sagde: "Lad mig dog skue din herlighed!" Tror du virkelig at Gud irettesatte Moses for hans indbilskhed? - Nej faktisk ikke. Moses spurgte ikke om dette bare fordi han ville vide det. Han havde et formål for øje. Han så at han ikke kunne gøre Guds arbejde ordentligt i sin egen styrke. Han vidste at hvis han fik et klarer syn om Guds herlighed, ville han være i stand til at gå frem i denne vigtige mission, ikke i sin egen styrke men i Herren Gud den Almægtiges styrke. Hele hans sjæl var draget ud efter Gud, han længes efter at vide mere om ham, så han kan mærke den guddommelige nærhed i alle nødssituationer eller forviklinger. Det var ikke selviskheden der fik Moses til at spørge efter at se Guds herlighed. Hans eneste formål var et ønske om at bedre ære sin Skaber.    
Gud kendte hjertets tanker og intentioner, og han forstod at motiverne for sin trofaste tjeners anmodning. Han svarede Moses, og sagde: "Jeg vil lade al min rigdom drage forbi dig og udråbe Herrens navn foran dig, thi jeg viser nåde, mod hvem jeg vil, og barmhjertighed, mod hvem jeg vil!" Og han sagde: "Du kan ikke skue mit åsyn, thi intet menneske kan se mig og leve." Og Herren sagde: "Se, her er et sted i min nærhed, stil dig på klippen der! Når da min herlighed drager forbi, vil jeg lade dig stå i klippehulen, og jeg vil dække dig med min hånd, indtil jeg er kommet forbi." "Da steg Herren ned i skyen; og Moses stillede sig hos ham der og påkaldte Herrens navn. Og Herren gik forbi ham og råbte: "Herren, Herren, Gud, som er barmhjertig og nådig, langmodig og rig på miskundhed og trofasthed."    
Moses havde en oprigtig ydmyghed, og Herren ærede ham ved at vise ham sin herlighed. På samme måde vil han ære alle som vil tjene ham, som Moses gjorde, af et fuldkomment hjerte. Han forlangte ikke at hans tjenere skal arbejde i hans egen styrke. Han vil give alle hans visdom til dem som har en ydmyg og sønderbrudt ånd. Kristi retfærdighed vil gå foran dem, og Herrens herlighed vil være deres løn. Intet i denne verden kan skade dem, som æres af en tæt forbindelse med Gud. Jorden vil rystes; verdens grundpiller kan skælve under dem, men de skal ikke frygte. "Thi jeg er vis på, "skriver Paulus," at hverken død eller liv eller engle eller åndemagter eller noget nuværende eller noget tilkommende eller kræfter eller det høje eller det dybe eller nogen anden skabning vil kunne skille os fra Guds kærlighed i Kristus Jesus, vor Herre."    
Gud har længe ventet på, at hans efterfølgere skulle udvise sand ydmyghed, så han kan udgyde sine rige velsignelser over dem. De, der som offer bringer en bøjet ånd og et knust hjerte, vil blive skjult i den evige klippe og se Guds Lam, som borttager verdens synd. Efterhånden som Jesus, Syndebæreren, det fuldgyldige offer, ses klarere og klarere, lyder den højeste pris fra deres læber. Jo mere de ser af Guds karakter, des mere ydmyge bliver de og des ringere regner de sig selv. Der ses ingen upåagtet formastelig i deres arbejde. De søger ikke selvophøjelse, de er ikke urolige for at blande almindelig ild med den hellige ild optændt af Gud selv. De taber selvet af syne i bevidstheden om deres egen uværdighed og Guds vidunderlige herlighed.    
Kristus kom til denne verden med den ene hensigt for øje, at åbenbare Guds herlighed, for at menneskene kunne blive ophøjet af dens fornyende kraft. Al nåde og magt blev givet ham. Hans hjerte var en kilde med levende vand, en aldrig svigtende kilde, der altid var rede til at vælde frem i en rig, klar strøm til dem, han færdedes iblandt. Hele hans liv blev tilbragt i ren, uselvisk godgørenhed. Han havde kun kærlige og velmenende tanker. Han glædede sig over, at han kunne gøre mere for sine efterfølgere, end de kunne bede om eller tænke på. Hans stadige bøn for dem var, at de måtte blive helliget ved sandheden og han bad med vished, idet han vidste, at en almægtig bestemmelse var blevet taget før verdens tilblivelse. Han vidste, at evangeliet om Riget ville blive prædiket i hele verden, at sandhed, udrustet med Helligåndens almagt, ville sejre i striden med det onde og at det blodbestænkte banner en dag ville vaje sejrende over hans efterfølgere.     
Dog kom Kristus i stor ydmyghed. Da han var hernede, behagede han ikke sig selv, men han "ydmygede sig selv og blev lydig til døden, ja, døden på et kors". Han siger til sine efterfølgere: "Tag dette åg på jer og lær af mig, thi jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet; så skal I finde hvile for jeres sjæle." Matt 11,29 For alle som åbenbarer hans sagtmodighed og ydmyghed, selvfornægtelsens og selvopofrelsens levende stene, underlægger de sig selv i ydmyg lydighed mod hans vilje, vil han vise Guds herlighed.    
Dom som værdsætter en hellig og lykkelig vandring med Gud, som værdsætter den styrke som kundskaben til ham bringer, vil ikke efterlade noget ugjort, hvis de blot kan se på Gud. De vil værne om en ånd, der skælver ved hans ord, og på hvert sted, og under alle omstændigheder, vil de bede om at de må se hans herlighed.    
Sand ydmyghed er et vidnesbyrd om, at vi har vore øjne rettet imod Gud og at vi lever i samfund med Jesus Kristus. Hvis vi ikke er sagtmodige og ydmyge, kan vi ikke gøre krav på til fulde at have forstået Guds karakter, Mennesker kan tro, at de tjener Gud trofast; deres talenter, lærdom, veltalenhed eller nidkærhed kan forblinde øjet, tiltale fantasien og vække beundring hos dem, som ikke er i stand til at se under overfladen, men hvis disse gaver ikke helliges til Gud i ydmyghed, medmindre de som har fået disse gaver betroet, søger den nåde som alene kan gøre deres arbejde acceptabel, betragter Gud disse mennesker som unyttige tjenere.     
Af den sande ydmygheds rod skyder et ædelmodigt sind en ædelmodighed, der danner menneskene i overensstemmelse med Kristi billede. De, der besidder dette ædle sind, får tålmodighed og tillid til Gud. Deres tro er uovervindelig. Deres sande overgivelse og helligelse skjuler selvet. De ord, der falder fra deres læber, er formet som Kristi ord, så de giver udtryk for ømhed og kærlighed. Idet de har forståelse af deres egen svaghed, værdsætter de den hjælp, som Herren yder dem og higer efter hans nåde, så de kan gøre det, der er sandt og ret. Ved deres opførsel, indstilling og ånd viser de, at de er elever i Kristi skole.    
Ydmyg jer derfor under Guds stærke hånd, så vil han ophøje jer, når tiden kommer, 1Pet 5,6. Hele Himmelen indgår forbund med dem, der kommer til Kristus for at få evigt liv, idet de overgiver sig til ham, Gud kræver af sine tjenere, at de skal stå under prins Immanuels blodbestænkte banner og i hans kraft stræbe efter at bevare sandhedens principper rene og ufordærvede. De må aldrig vige bort fra selvfornægtelsens og ydmyghedens sti, ad hvilken enhver sand, kristen må vandre. Mens de således samarbejder med Gud, dannes Kristus, herlighedens håb (Kol. 1,27), i deres indre. Iklædt hans sagtmodighed og ydmyghed finder de deres største glæde i at udføre hans gerning. Jordisk stræben erstattes af ønsket om at tjene Mesteren.     
Thi Herren er ophøjet, ser til den ringe; han kender den stolte i frastand. Offer for Gud er en sønderbrudt ånd; et sønderbrudt, sønderknust hjerte agter du ikke ringe, o Gud (Sl 138,6; 51,19). De, der åbenbarer Kristi sagtmodige og ydmyge ånd, betragtes med ømhed af Gud. Intet undgår hans opmærksomhed. Han lægger mærke til deres selvfornægtelse, deres bestræbelse på at løfte Kristus op for verden. Skønt verden måske ser på disse ydmyge arbejdere med foragt, har de stor værdi i Guds øjne. Ikke blot de vise, de store og de godgørende vil få adgang til de himmelske sale ikke blot den travle arbejder, der er fuld af utrættelig iver og energi. Nej, den rene af hjertet, på hvis læber der ikke er fundet svig; den fattige i ånden, som drives af Kristi ånd; de, der stifter fred og hvis højeste mål er at gøre Guds vilje deres løn skal være stor i Himmelen. De er Guds juveler og vil være blandt den skare, om hvilken Johannes skriver: Og jeg hørte som et kor af en stor skare; ..... de sagde: Halleluja! thi Herren, vor Gud, den Almægtige, har tiltrådt sit kongedømme (Åb 19,6). De har tvættet deres klæder og gjort dem hvide i Lammets blod. Derfor står de nu foran Guds trone og tjener ham dag og nat i hans tempel; og han, som sidder på tronen, skal opslå sit telt over dem (Åb 7,15).  

1 06 1897 Review and Herald Madlavning på sabbaten   
  "Hvad skal vi have som sabbatsmåltid?" var overskriften på en artikel i et Review for nyligt. Spørgsmålet blev stillet: Hvad skal vi have til vort sabbatsmåltid? Gode hustruer, kan I ikke sige os det?" Vi henviser alle som læser denne artikel til Guds lov, udsagt i højtidelig storhed fra Sinajbjerget: "Kom sabbatsdagen i hu, og hold den hellig. I seks dage skal du arbejde og gøre alt dit arbejde; men den syvende dag er sabbat for Herren din Gud: på den skal du ikke arbejde, du, eller din søn, eller din datter, din mandlige tjener, ejheller din kvindelige tjener, ejheller dit kvæg, eller din fremmede som er inden for dine porte: for på seks dage gjorde Herren himlen og jorden, og havet, og alt som er i dem, og hvilede på den syvende dag: derfor velsignede Herren sabbatsdagen, og helligede den." Det er Jehovas forskrift.    
Sabbaten bærer Jehovas ukrænkelighed. Gennem Esajas har Herren talt: " Varer du din fod på sabbatten, så du ej driver handel på min helligdag, kalder du sabbatten en fryd, Herrens helligdag ærværdig, ærer den ved ikke at arbejde, holder dig fra handel og unyttig snak, da skal du frydes over Herren; jeg lader dig færdes over landets høje og nyde din fader Jakobs eje. Thi Herrens mund har talet. "Sandelig, sandelig siger jeg eder: I søger mig, ikke fordi I har set tegn, men fordi I spiste af brødene og blev mætte. Arbejd ikke for den mad, som er forgængelig, men for den mad, som varer til evigt liv, den, som Menneskesønnen vil give jer; thi ham har Faderen, Gud selv, sat sit segl på." "Da sagde de til ham: "Hvilket tegn gør du så, for at vi kan se det og tro dig? Hvilken gerning gør du? Vore fædre spiste manna i ørkenen, som der står skrevet: "Brød fra Himmelen gav han dem at spise." Da sagde Jesus til dem: "Sandelig, sandelig siger jeg eder: ikke Moses har givet jer brødet fra Himmelen, men min Fader giver jer det sande brød fra Himmelen. Thi Guds brød er det brød, som kommer ned fra Himmelen og giver verden liv." Da sagde de til ham: "Herre! giv os altid det brød!" Jesus svarede dem: "Jeg er livets brød. Den, som kommer til mig, skal ikke hungre; og den, som tror på mig, skal aldrig tørste. "    
Det er langt mere væsentligt for alle som hævder at tro på Jesus Kristus, at forstå ved erfaring, hvad dette skrifsted betyder, end at være forvirret over hvad der skal sættes af tilberedt mad på vore borde om sabbaten. Det er af langt større betydning for os at kende vor åndelige næring. " Jesus sagde da til dem: "Sandelig, sandelig siger jeg eder: hvis I ikke spiser Menneskesønnens kød og drikker hans blod, har I ikke liv i jer. Den, som æder mit kød og drikker mit blod, har evigt liv, og jeg skal oprejse ham på den yderste dag. Thi mit kød er sand mad, og mit blod er sand drik. Den, som æder mit kød og drikker mit blod, han bliver i mig, og jeg i ham. Ligesom den levende Fader udsendte mig, og jeg lever i kraft af Faderen, således skal den, der æder mig, leve i kraft af mig. Dette er det brød, som er kommet ned fra Himmelen; ikke som det, jeres fædre spiste, og de døde dog. Den, som æder dette brød, skal leve til evig tid."    
 "Mit kød," siger Kristus, "vil jeg give for verdens liv." Han fortæller os at vi ikke har liv hvis vi ikke spiser hans kød og drikker hans blod. Han kan givet vis ikke mene timelig mad og drikke. Kristus gav denne udtalelse igen og igen, fordi det åndelige liv er afhængig af deres forståelse af hans ord og gøre dem. Han tog sig tilsyneladende ikke noget af det, fordi dem som hørte ham blev fornærmede, men gentog sin lektie igen og igen.    
Som rådfører sig med deres bibeler, vil kende: "Hvad siger Herren?" "På den sjette ugedag havde de samlet dobbelt så meget brød, to omer for hver person. Og alle menighedens øverster kom og sagde det til Moses; men han sagde til dem: "Det er netop, som Herren har sagt. I morgen er det hviledag, en hellig sabbat for Herren. Bag, hvad I vil bage, og kog, hvad I vil koge, men læg det tiloversblevne til side for at gemme det til i morgen!" "Tal til israeliterne og sig til dem: hvad angår Herrens festtider, hvilke I skal udråbe som højtidsstævner, da er mine festtider følgende: I seks dage skal der arbejdes, men den syvende dag skal være en fuldkommen hviledag med højtidsstævne; I må intet arbejde gøre, det er sabbat for Herren, overalt hvor I bor." "Herren talede fremdeles til Moses og sagde: Du skal tale til israeliterne og sige: fremfor alt skal I holde mine sabbater, thi sabbaten er et tegn mellem mig og eder fra slægt til slægt, for at I skal kende, at jeg Herren er den, der helliger eder. I skal holde sabbaten, thi den skal være eder hellig; den, som vanhelliger den, skal lide døden, ja enhver, som udfører noget arbejde på den, det menneske skal udryddes af sin slægt. I seks dage må der arbejdes, men på den syvende dag skal I holde en fuldkommen hviledag, helliget Herren; enhver, som udfører arbejde på sabbatsdagen, skal lide døden. Israeliterne skal holde sabbaten, så at de fejrer sabbaten fra slægt til slægt som en evig gyldig pagt: Den skal være et tegn til alle tider mellem mig og israeliterne. Thi i seks dage gjorde Herren himmelen og jorden, men på den syvende hvilede han og vederkvægede sig."    
Den manna blev givet ved et mirakel fra Gud. Læs venligst hele kapitlet. (2. Mos. 31) Hvem var lederen af Israels børn? - Jesus Krists omhyldet i skystøtten. Kapitel tretten, fjorten, femten og seksten i anden Mosebog giver historien om Israels børn. Kapitel tretten fortæller om Guds forunderlige gerninger, at få Det Røde Hav til at stå op som en mur på hver side, så at vandene ikke flød sammen, og hvordan der var gjort en passage igennem vandene. Derved kunne hele den umådelige hær på mere end en milion folk gå ikkert over. Skyen er gik foran dem, rejste sig over dem, og satte sig ned som en mur ildmur imellem dem og ægypterne; og ikke en af dem gik tabt. "Guds engel, der drog foran Israels hær, flyttede sig nu og gik bag ved dem; og skystøtten flyttede sig fra pladsen foran dem og stillede sig bag ved dem Og kom til at stå imellem ægypternes og Israels hære; og da det blev mørkt; blev skystøtten til en ildstøtte og oplyste natten. Således kom de ikke hinanden nær hele natten. Moses rakte da sin hånd ud over havet, og Herren drev havet bort med en stærk østenstorm, der blæste hele natten, og han gjorde havet til tørt land. Og vandet delte sig. Da gik israeliterne midt igennem havet på tør bund, medens vandet stod som en mur på begge sider af dem."    
Deres leder var en mægtig general af hære. Hans engle, som gør hans påbud, vandrede på hver side af Israels umådelige hære, og de led ingen skade. Israel var i sikkerhed. Hvem ville have troet at Israel nogen sinde kunne knurre igen? Så kom den hellige sejrs sang, som Miriam ledte. Moses tøvede ikke med at synge med i denne hellige sang med tamburiner. Men da Israels hære kom til Mara, fandt de ikke noget vand de kunne drikke; for de var bitre. Så fik folket en anledning til at udtrykke deres vantro mod Herren, deres usynlige leder, og i Moses hans tjener, deres synlige leder. Ventede de tålmodigt, for at se hvad Herren ville gøre og med og for dem idet de kaldte på ham efter hjælp? "Og folket knurrede imod Moses, og sagde, Hvad skal vi drikke?" Hvorfor betragtede de ikke Guds forunderlige værk, og siger: Herren har vist sig selv som mægtig til at udfri, og han vil ikke lade os dø af tørst? Men de knurrede imod Gud. Moses råbte til Herren, og atter Hørte Herren ham. Han viste Moses et træ, som han havde kastet i vandet, og vandet blev ferskt. "Der gav han dem bestemmelser om lov og ret, og der satte han dem på prøve. Og han sagde: "Hvis du vil høre på Herren din Guds røst og gøre, hvad der er ret i hans øjne, og lytte til hans bud og holde dig alle hans bestemmelser efterrettelig, så vil jeg ikke bringe nogen af de sygdomme over dig, som jeg bragte over ægypterne, men jeg Herren er din læge!" Derpå kom de til Elim, hvor der var tolv vandkilder og halvfjerdsindstyve palmetræer, og de lejrede sig ved vandet der."    
Således førte en elskelig, nådig, himmelskleder Israels børns rejser. "Så brød de op fra Elim, og hele israeliternes menighed kom til Sins ørken, der ligger mellem Elim og Sinaj, på den femtende dag i den anden måned efter deres udvandring af Ægypten. Men hele israeliternes menighed knurrede mod Moses og Aron i ørkenen, og israeliterne sagde til dem: "Var vi dog blot døde for Herrens hånd i Ægypten, hvor vi sad ved kødgryderne og kunne spise os mætte i brød! Thi I har ført os ud i denne ørken for at lade hele denne forsamling dø af sult."    
Oh, hvorfor var Israels børn så troløse? Hvor forunderligt havde Herren arbejdet for dem, så de ikke skal dø! Han kaldte sine hære for himlen for at kæmpe for deres skyld, og vandt en herlig sejr for dem, og alligevel hvor lidt tro og tillid fik de under Guds prøvelse! Han gav dem sin forordning, en statur som han aldrig vil svigte, alligevel knurrede og beklagede de sig over for deres ledere, ved den første trængsel. Deres kornlagre blev næsten udtømte, og der var ingen tilsyneladende udsigt til at opdrive mere. Herren vidste hvad han ville gøre, men han prøvede deres tro for at se om de ville tage de forvisningsord han havde givet dem, fra hans barmhjertige beskyttelse og omhu. Han uddannede hans folk til at tro på ham. Deres beklagelser imod Guds tjenere, som bar ansvar og tunge byrder i værket, var imod gud i deres arbejde.<br><i>Konkluderes næste uge</i>.  

8 06 1897 Review and Herald Madlavning på sabbaten (konkluderet)   
 Efter alle Israels erfaringer og Guds løfter til sit folk, undres vi over deres hårdhed og deres vantro. Men følelsesudtryk er smittende, og Satan står der for at indgyde andre hjerter med den samme ånd. Deres nuværende besvær, der tanker om hvordan det kunne være, det håbløse nedslående billede af en øde ørken, blev de indgydt af Satan til at anklage Moses og Aaron. De anklagede deres leder for at bringe dem ud af Ægyptens slaveri og dræbe dem og deres børn med sult. I hele deres liv har de været vand til at vandre med øjnene. Her havde de alle beviser for at de havde en usynlig leder. Han havde blot givet dem en lov, der forsikrede dem hvor meget han ville gøre for dem, hvis de ville holde hans bud. "Dette skete med dem, så de kan være advarende eksempler, og det blev skrevet til påmindelse for os, til hvem de sidste tider er kommet." Læs venligst hele kapitlet.    
 "I morgen er det hviledag, en hellig sabbat for Herren. Bag, hvad I vil bage, og kog, hvad I vil koge, men læg det tiloversblevne til side for at gemme det til i morgen!" Herren havde nådigt lovet at hjælpe alle deres klagepunkter. Han ønskede at give dem en religiøs oplæring under Guds øjne, "for at jeg kan prøve dem," sagde han "om de vil følge min lov eller ej." Den første lektie de lærte var at deres stadige afhængighed af næring, beroede på Gud, og at deres mangler vil dækkes overmådeligt ved hjælp af ham.    
Tal ikke let om de restriktioner Israel fik på Sinaj med hensyn til at tilberede manna. Herren har sat barrierer omkring sin sabbat, så den ikke betragtes med mindste uforsigtighed eller uærbødighed. Når Herren siger: "I morgen er det hviledag, en hellig sabbat for Herren. Bag, hvad I vil bage, og kog, hvad I vil koge, men læg det tiloversblevne til side for at gemme det til i morgen!" mener han at fredag skal være forberedelsesdag, hvorvi skal gøre al vor madlavning. Sabbatsdagen skal ikke være en dag hvor lækkerbidskener tilberedes eller koges. Hvis det virkelig nødvendigt at få bønner om sabbaten, så kog dem om fredagen, og hold dem varme i ovnen. De behøver ikke spises kolde, hvis dette ikke foretrækkes. Men lad der ikke falde nogen bemærkninger som om det var enmeget nem ting eller ej, når vi ser på Guds særlige forlangender om sabbaten. Det er ikke overladt til nogen mand eller kvinde at driste sig til at ignorere nogen af Guds krav.     
Jeg ser intet spørgsmål i denne sag, om hvad vi skal have på sabbatsdagen. Den føde som vi har tilberedt på beredelsesdagen kan sættes varmt på bordet, især ved koldt vejr. Når vi rejser, spiser personer kolde middage i flere dage, og finder det ikke ubehageligt eller skadeligt. Vi ønsker velsmagende, sund mad hver dag i ugen; men lad jeres kogekunst få sin hvile om sabbaten, i seddet for at tilberede til en familie. Lad alt blive forberedt om fredagen. Men betragt ikke sabbaten som en dag, hvor der skal laves noget særligt for at få at spise. Uddan jeres børn og ethvert familiemedlem til at nye enkel og simpel mad, og være parat til at få den velsignelse som Sabbatens Herre venter på at give alle, som er indstillet på at få den. Han har denne for enhver som viser sin kærlighed for Gud, at holde sabbatsdagen hellig, Guds store mindesmærke for skabelsen. Talt mildt, gå stille. Lad ikke et let eller spøgende ord komme fra jeres læber. Dette er Guds dag. Han har velsignet den syvende dag, som hans sabbat, der skal overholdes hellig.    
Sabbaten skal ikke være en trist dag, en dag uden hvile og med uro. Forældre tager deres børn udendøres, i lundene, i blomsterhaver, og lærer dem at Herren har givet dem disse smukke ting som et udtryk for hans kærlighed. Kristus har sagt: "Læg mærke til liljerne på marken, hvorledes de vokser; de arbejder ikke og spinder ikke; men jeg siger jer, at end ikke Salomon i al sin pragt var klædt som en af dem. Klæder da Gud således græsset på marken, som står i dag og i morgen kastes i ovnen, skulle han så ikke meget snarere klæde jer, I lidettroende? Derfor må I ikke være bekymrede og sige: "Hvad skal vi spise?" eller: "Hvad skal vi drikke?" eller: "Hvad skal vi klæde os i?" Thi efter alt dette søger hedningerne, og jeres himmelske Fader ved, at I trænger til alt dette. Men søg først Guds rige og hans retfærdighed, så skal alt det andet gives jer i tilgift. Derfor må I ikke være bekymrede for dagen i morgen; thi dagen i morgen skal bekymre sig for det, der hører den til. Hver dag har nok i sin plage."    
Lad sindet rettes til lektierne i naturens bog, og til Guds natur, som gjorde verden på seks dage, og hvilede på den syvende; "derfor har Herren velsignet sabbatsdagen, og helliget den." Tag ikke let på sabbatskravene; og når det kommer til at spise om sabbaten, vil dem som får føde af kristus, få Guds rige velsignelse, og få en meget enkel kost på den dag.    
Tankerne skal ikke oplæres til at fyldes af det vi spier, og hvad vi skal drikke, og hvad vi skal klæde os i. Vi behvøer berede os for sabbaten. De klæder som vi bærer på den dag, skal bringes i orden. Støvlerne skal ikke være upussede før sabbaten. Du vanærer Gud ved at gørre et sådant arbejde på den dag. Hvor nemt er det at forsømme sabbatsforberedelsen så dumdristigt?!    
Lær børnene at Gud mener netop det han siger. Den samme Jesus, som har givet os sabbaten, og har anvist os at helligholde den, er fra begyndelsen af Første Mosebog, og fører os skridt for skridt gennem tiderne, gennem inkarnation, gennem hans eget offer som et levende offer for en falden verdens genløsning. Han blev stillet for en domstol, men blev ikke fundet skyldig, fordi der ingen skyld var at finde. Efter retssagen sagde Pilatus: Jeg finder ingen skyld hos ham. Alligevel gav han sig selv op til drab fordi hans eget folk var skinsyg på ham, og hadede ham. Kristus døde som forbryder på Golgatas kors. Han blev lagt i graven. Den tredje dag stod ham op fra døde, og erklærede, over Josefs gravmæle: "Jeg er opstandelsen, og livet." Han steg op til sin Fader, og i dag er han vor forsvarer i himlens retssale.    
Vi opsporer Kristus igennem hele det gamle og det nye testamente. "Se, jeg kommer snart, og jeg har min løn med mig for at gengælde enhver, efter som hans gerning er. Jeg er Alfa og Omega, den første og den sidste, begyndelsen og enden. Salige er de, som tvætter deres klæder, for at de kan få adgang til livets træ og gennem portene gå ind i staden. Udenfor er hundene og giftblanderne og de utugtige og morderne og afgudsdyrkerne og enhver, som elsker og øver løgn. Jeg, Jesus, har sendt min engel for at vidne for jer om disse ting i menighederne. Jeg er Davids rodskud og ætling, jeg er den strålende morgenstjerne. Og Ånden og bruden siger: "Kom!" Og den, som hører, skal sige: "Kom!" Og den, som tørster, skal komme; den, som vil, skal modtage livets vand uforskyldt."    
Her har vi første Mosebogs alfa og åbenbaringens omega. Velsignelsen er udlovet alle som holder Guds bud, og som samarbejder med Ham i forkyndelsen af den tredje engels budskab. "Jeg, Jesus, har sendt min engel for at vidne for jer om disse ting i menighederne. Jeg er Davids rodskud og ætling, jeg er den strålende morgenstjerne." Det som Kristus har sagt i det gamle testamente er til hele verden. Det som har sagt om hans bud er ikke ja og nej, men amen.    
I denne farlige periode hvor vi ser universel foragt for Guds lov, når verden vælger mellem det fjerde buds hellige sabbat og den hellige sabbat, skal da vi sige ord som vil forringe Herrens ord om sabbaten? Herren himlens gud vidste hvilken bedøvende indflydelse den overmådelige syndighed har på de udvalgte troende, hvilken lammende kraft det vil være imod fromhed og sand loyalitet mod Gud. I sine udtalelser om de begivenheder som markerer vor Herre og Frelser kommende genkomst, siger Kristus til os: "Og fordi lovløsheden tager overhånd, vil kærligheden blive kold hos de fleste." Vi ser at dette opfyldt i brevet. Manges erfaring er blevet forkrøblet, sygelig og forfærdelig forvrænget. Alt som omgiver os skaber en atmosfære som gennemsyres af uretfærdighed. Endogså under de mest pålidelige omgivelser, er det vanskeligt at holde den kristne trosbekendelse fast ind til ende, og stå beslutsomt og alvorlig for den tro, de hellige tidligere fik overdraget sig. Men det er vanskeligt at holde sig sandt og loyalt til Guds hellige bud, skønt der kun er få til at hjælpe og opmuntre hinanden, og hvor mange af disse er syge og barate til at dø fordi de ikke ærer Gud, ved at holde hans bud sandt og loyalt.    
Mange såkaldte kristne går for ægte og trofast sundhed, men det er fordi at dem der bekender det ikke kan klare forfølgelse for sandhedens skyld. Når dagen kommer, når Guds lov gøres ugyldig, og menigheden sigtes af hede prøvelser, skal prøve at bo på jorden, vil en stor del af dem man regnede for ægte, agte sig på de forlokkende ånder, og vende sig til forrædere og forråde hellige sandheder. De vil vise sig som vore allerværste forfølgere. "Og af jeres egen midte skal der fremstå mænd, som fører falsk tale for at drage disciplene efter sig;" og mange vil give agt på forlokkende ånder.    
Dem som har levet af Guds Søns kød og blod - Hans Hellige Ord - vil blive styrket, og rodfæstet, og funderet i troen. De vil bestyrkes i at de må værtsætte og adlyde Guds Ord. Sammen med David vil de sige: "De har krænket din lov. Derfor elsker jeg dine bud fremfor guld og skatte." Medens andre regner dem for slagger, vil de stå op og forsvare troen. Alle som søger mageligehed, ders fornøjelser, ders nydelser, vil ikke stå deres prøvelse. " Den, som æder mit kød og drikker mit blod, har evigt liv, og jeg skal oprejse ham på den yderste dag. Thi mit kød er sand mad, og mit blod er sand drik. Den, som æder mit kød og drikker mit blod, han bliver i mig, og jeg i ham." Dyrebare ord! " Det er Ånden, som gør levende, kødet gavner intet; de ord, som jeg har talt til jer, er ånd og er liv."    
Esajas det otteoghalvtredsindstyvende kapitel skal læses, studeres og praktiseres. "Nej, faste efter mit sind er at løse gudløsheds lænker, at løsne ågets bånd, at slippe de kuede fri og sønderbryde hvert åg, at bryde dit brød til de sultne, bringe hjemløse stakler i hus, at du klæder den nøgne, du ser, ej nægter at hjælpe dine landsmænd. Som morgenrøden bryder dit lys da frem, da læges hastigt dit sår, foran dig vandrer din retfærd, Herrens herlighed slutter toget. Da svarer Herren, når du kalder; på dit råb er hans svar: "Her er jeg!" Fjerner du åget fra din midte, holder op at tale ondt og pege fingre, rækker du den sultne dit brød og mætter en vansmægtende sjæl, skal dit lys stråle frem i mørke, dit mulm skal blive som middag; Herren skal altid lede dig, mætte din sjæl, hvor der er goldt, og give dig nye kræfter; du bliver som en vandrig have, som rindende væld, hvor vandet aldrig svigter. Da bygges på ældgamle tomter, du rejser længst faldne mure; da kaldes du "murbrudsbøder", "genskaber af farbare veje". Varer du din fod på sabbatten, så du ej driver handel på min helligdag, kalder du sabbatten en fryd, Herrens helligdag ærværdig, ærer den ved ikke at arbejde, holder dig fra handel og unyttig snak, da skal du frydes over Herren; jeg lader dig færdes over landets høje og nyde din fader Jakobs eje. Thi Herrens mund har talet."    
Lad ingen give efter for fristelse og blive mindre brændende i sin hengivenhed mod Guds lov, blot fordi den foragtes; for det er netop hvad der burde få os til at bede af alvorligt hjerte og sjæl og stemme: "Det er tid for dig, Herre, at arbejde, for de har sat din lov ud af kraft." Derfor, på grund af den universelle foragt, vil jeg ikke blive forræder, da Gud vil forherliges og æres bedst ved min loyalitet.    
 "Hvad! Skal syvendedags adventister slække på deres helligelse, når alle deres evner og kræfter burde være på Herrens side; når et uforhærdet vidnesbyrd, ædelt og opløftende, bør komme fra deres læber? Derfor elsker jeg dine befalinger frem for gud; ja over fint guld. Når Guds lov hånes og foragtes mest, så er det tid for enhver sand Kristi efterfølger, for dem hvis hjerter er givet til Gud, og som er opsat på at adlyde Gud, stå ubøjelig for den tro der en gag blev overbragt de hellige. "Da skal I atter kende forskel på retfærdig og gudløs, på den, som tjener Gud, og den, som ikke tjener ham." Det er tid at kæmpe, hvor der er mest brug for sejrherrer.     
Dem som tager let på den tredje engels budskab, så at gør det fordi de ved så lidt om Daniel eller Åbenbaringen. De har ikke læst disse profetier med henblik på at finde betydningen, ved bøn, ved studium og ved faste. Hvis de havde Daniels og Johannes erfaring, ville de vide at den tredje engels budskab vil gå ud med fuldkommen sejr. Dem som proklamerer dette budskab, fordi de ser og tror det, vil forstå at rigtigt meget indbefattes i det. Den tredje engel er fremstilles som flyvende gennem himlene med et banner med inskriptionen: "Guds bud og Jesu tro." Alle som vil samle varme fra andres kulde, mod fra deres frafald, og loyalitet fra deres forræderi, vil sejre med den tredje engels budskab.  

15 06 1897 Review and Herald De to klasser.*   
  "Fordi den onde gerning ikke i hast rammes af dommen får menneskenes hjerte mod til at gøre det onde." De midler som Herren har brugt i sit nådige forsyn for sin barmhjertighed, til at blødgøre og underlægge dem der er genstand for hans kærlighed, har ved Satans arbejde opmuntret fordærvet og forhærde hjerter i trodsighed, modstand og overtrædelse, så at David, så langt tilbage som til hans tid, kom til at udbryde: "Det er tid for Herren at gribe ind, de har krænket din lov. Derfor elsker jeg dine bud fremfor guld og skatte."    
O om alle måtte tænke sig om, før det er forsent for altid, at der er begrænsninger for Gud barmhjertighed og overbærenhed! Der er dem som, i deres forhærdelse under strålerne af det lys der har skrinnet på dem, er meget nær punktet for at Guds overbærenhed er opbrugt. I sind og hjerter siger de: "Min Herre lader vente på sig," og de spiser og drikker med drankere. Men Gud erklærer om disse: "Da er undergangen pludselig over dem . . . . . og de skal ingenlunde undslippe."    
I denne tid, hvor der skinnet meget lys frem af Guds ord og gør dunkle hemmeligheder klare som dagen, er det en nådens, håbets, glædens og forvisningens tid for alle dem, som vil få gavn af den, for alle, der vil åbne deres sjæl og hjerte for de klare stråler fra retfærdighedens sol. Men der er en klasse der er modsat til dette, - dem som ikke vil komme til lyset, som foragter sandheden fordi den udstiller vildfarelse, og overtrædelse, og synd; og som følge deraf, fordærvelse og fræk til at overtrædelse, bliver helt gennemsyret.    
Alle vegne i verden findes der mennesker, som flittigt gransker profeternes ord, og som bestandig får rigere lys ved at ransage skrifterne. Dette gælder for alle lande, stammer og folkeslag. De vil komme fra den største vildfarelse og indtage deres plads, som har haft muligheder og forrettigheder, men som ikke har værdsat dem. Disse har udvirke deres egen frelse med frygt og bæven, så de ikke mangler noget at gøre Guds veje og vilje, medens dem som har haft stort lys, ved deres eget naturlige hjertes forstokkelse, har vendt sig bort fra Kristus fordi de ikke var tilfredse med hans krav. Men Gud efterlades ikke uden vidner. Medarbejderen der har en time vil komme ind i den elvte time, og vil hele deres evner og alle deres betroede midler til at fremme arbejdet. Disse vil modtage lønnen for deres trofasthed, fordi de er sande for princippet, og undgår ikke deres opgave at erklære hele Guds råd. Skønt dem som har haft en overflod af lys, bortkaster de bånd som Guds ord pålægger, og gør hans lov ugyldig, vil andre komme ind for at udfylde deres steder og tage deres krone.    
Medens mange har forklejnet ordet, sandheden Jehovas hellige lov, til et dødt brev, og ved deres eksempel bevidnet at Jehovas lov er en hård og streng byrde; medens de siger: "Vi vil lægge dette åg fra os, vil være frie, vi vil ikke længere forblive i pagtsrelationen med Gud, vi vil gøre hvad det passer os," vil der være mennesker som har haft meget få anledninger, som har vandret i vildfarelse fordi de ikke kendte til nogen anden bedre vej, som lysets stråler vil komme til. Idet ordet kommer fra Kristus til Zakkæus: "I dag bør jeg tage ind i dit hus," sådan vil ordet komme til dem; og den man mener er en forhærdet synder vil man finde et ømt hjerte hos, som hos et barn, fordi Kristus ønsker opmærksomhed på ham.    
Herrens gerning er stor. Mennesker må træffe deres valg. Selv de, der bliver anset for at være hedninger, vil vælge Kristus, mens de, der bliver krænkede ligesom disciplene, vil gå bort og ikke mere vandre med ham, og andre vil komme ind og tage den plads de har forladt.Tiden er meget nær, hvor mennesker vil nå foreskrevne grænser. Nu er han næsten nådet til grænsen for Guds langmodighed, grænserne for hans nåde, grænserne for hans barmhjertighed. Optegnelsen for deres gerninger i himlens bøger er: "Du er vejet på vægtene, og fundet for let." Herren vil lægge sig imellem og hævde sin egen ære, og holde uretfærdighedens og den frække overtrædelses opsvulmen tilbage.    
Hvilken virkning vil menneskers forsøg på at gøre Guds lov ugyldig have på de retfærdige? Vil de lade sig skræmme på grund af den verdensomspændende foragt for Guds lov? Vil de, som i sandhed tror på, at "så siger Herren," blive vaklende og skamfulde, fordi hele verden synes at ringeagte Guds hellige lov? Nej! for dem, som har helliget sig til Gud for at tjene ham, bliver Guds lov endnu mere dyrebar, når modsætningen viser sig mellem de lydige og overtræderne. Efterhånden som Satans egenskaber udfolder sig hos dem, der spotter og overtræder Guds lov, vil de hellige forskrifter blive endnu mere kære og værdifulde for ile trofaste tilhængere. De vil sige: "De har sat loven ud af kraft! Derfor elsker jeg dine bud højere end guld, ja, end fint guld." Det er dem, der har været trofaste husholdere over Guds nåde, hvis kærlighed til Guds bud vokser på grund af den ringeagt, som alle omkring dem viser dem.    
Onde mennesker og menigheden kommer overens i dette had mod Guds lov, og så kommer kriserne. Så ser vi de klasser der står om i Mal. 3,13-15: "I Taler stærke ord imod mig, siger Herren. Og i spørger: "Hvad taler vi imod dig?" I siger: "Det er ørkesløst at tjene Gud; hvad vinder vi ved at opfylde hans krav og gå sørgeklædte for Hærskares Herres åsyn? Nej, vi må love de frække! De øver gudløshed og kommer til vejrs; de frister Gud og slipper godt derfra." Her er en gruppe med utilfredse, bekendende kristne, hvis hovedsag er at knurre, beklage og anklage Gud ved at anklage Guds børn. De er intet bedragerisk i dem selv, men rigtigt meget foragteligt i andre.     
Men mens de knurrer Guds lovs modstandere og beklager sig og kommer med usande beskyldninger og med nidkærhed går Satans ærinde, får vi øje på en anden slags mennesker: "Da talte de, som frygter Herren, med hverandre. Og Herren lyttede og hørte efter og en bog blev skrevet for hans åsyn, for at de kunne ihukommes, som frygter Herren og slår lid til hans navn." Og de skal være mine, siger Hærskarres herre, på den dag hvor jeg skal gøre mine ædelsstene op; og jeg vil værne om den, som en mand værner om sin egen søn der tjener ham. Nu skal vi træffe vort valg, og vi vil snart kunne skelne mellem dem, der tjener Gud og dem, der ikke tjener ham.    
Dette emne taler selv til mit sind. Tænk over det; for dets pointe er umådelig vigtig. Med hvilken af disse to klasser skal vi identificere vor interesse? Læs det fjerde kapitel i Malakias' bog, og tænk alvorligt over det. Guds dag er lige over os. Verden har overdækket menigheden. Begge er i harmoni, og har indvirkning på kort sigt. Protestanter vil lægge pres på USAs ledere for at vedtage love, som skal genoprette syndens menneskes overherredømme, han, som har taget plads i guds tempel og siger om sig selv, at han er Gud. Den katolske kirkes læresætninger vil blive beskyttet ved lov. Dette nationale frafald vil hurtigt blive fulgt af landets undergang. Den bibelske sandhed vil ikke længere blive tålt af dem, der ikke har gjort Guds lov til deres livs rettesnor. Da vil der høres en røst fra martyrernes grave, repræsenteret af de sjæle, som Johannes så var blevet slået ihjel for Guds Ords og Jesu Kristi vidnesbyrds skyld. Og fra ethvert sandt Guds barn vil dette råb opstige: "Det er tid for Herren at gribe ind, de har krænket din lov." Sl 126.    
Da vore forældre faldt fra deres høje rang på grund af overtrædelse, blev Guds lov gjort ugyldig. Da gik Kristus ind i sit arbejde som vor Forløser, og prøvetiden blev tilstået verdens beboere. I Noas dage, ignorerede mennesker Guds lov indtil næsten alle han kunne huske var udryddet af jorden. Deres ondskab nåede så store højder, af vold, kriminialitet og enhver slags synd blev så meget aktiv, at Herren bragte en vandflod over verden, og feje de onde indbyggere derfra. Men barmjertighed blev blandet med dom. Noa og hans familie blev frelst. I Sodoma og Gomorras udslettelse, ser vi at Herren vil lægge sig imellem; ikld kom ned fra himlen, og ødelagde disse onde byer.    
Fra tid til anden har Herren åbenbaret os, på hvilken måde han arbejder. Og når der er kommet en kritisk situation, har han lagt sig imellem og modvirket Satans planer. Han har ofte tilladt, at statsanliggender, familieanliggender og de enkeltes forhold er nået til en krise, så hans mellemkomst kunne blive mere tydelig. Så har han ladet dem forstå, at der er en Gud i Israel, der gerne vil støtte og forsvare sit folk. Når trodsen mod Guds lov bliver næsten verdens-omspændende, når hans folk bliver knuget af lidelser på grund af deres medmennesker, vil Gud gribe ind. Hans folks inderlige bønner vil blive besvaret, thi han elsker, at hans folk søger ham af ganske hjerte og stoler på ham som deres befrier. Man vil søge til ham, for at han skal gøre dette for sit folk, og han vil rejse sig som beskytter og hævnsmand for sit folk. Forjættelsen lyder således: "Skulle Gud så ikke skaffe sine udvalgte ret, dem, som råber til ham dag og nat."    
De protestantiske regeringer vil nå en mærkelig tilstand. De vil omvendes til verden. I deres adskillelse fra Gud, vil de også arbejde på at gøre falsknerier og frafald fra Guds nationens lov. I stedet for dem som har sandhedens lys lader de skinsyg og onde tanker komme ind og svække deres kærlighed og forening med hinanden, deres forenede bønner bør stige op til himlen, for Herren rejser sig, og sætter en afslutning på den vold og mishandling som praktiseres i vor verden. Mere bøn og mindre taler er hvad Gud ønsker, og det vil gøre hans folk til et tårn af styrke.  

22 06 1897 Review and Herald Menighedens anordninger   
 Herrens Hus' anordninger er enkle og letfattelige og de sandheder, der fremstilles, er af den dybeste betydning for os. Idet Jesus indstiftede Den hellige Nadver, som skulle indtage Påskens plads, efterlod han sin kirke et mindesmærke om sit store offer for mennesket. Han sagde: "Gør dette til minde om mig." Dette var et overgangspunkt mellem to systemer og deres to store højtider. Den ene skulle være forbi for altid; den anden, som han netop havde indstiftet, skulle tage dens plads og for altid være et minde om hans død.    
Og han tog et brød, takkede og brød det, gav dem det og sagde: "Dette er mit legeme, som gives for jer; gør dette til ihukommelse af mig!". Ligeså tog han også kalken efter aftensmåltidet og sagde: "Denne kalk er den nye pagt i mit blod, som udgydes for jer. Men se, han som forråder mig, rækker hånden over bordet sammen med mig! Thi Menneskesønnen går bort, således som det er bestemt - dog ve det menneske, ved hvem han bliver forrådt!". "Jeg taler ikke om jer alle; jeg ved, hvem jeg har udvalgt; men det skriftord måtte gå i opfyldelse:" Den, som spiser mit brød, har løftet sin hæl imod mig.    
Sammen med de øvrige disciple delte Judas det brød og den vin, som symboliserede Jesu legeme og blod. Det var sidste gang, Judas var sammen med de tolv. For at skriften skulle opfyldes forlod han nadverbordet, der var Jesu sidste gave til sine disciple, for at fuldføre sin bedrageriske hensigt. Oh, hvorfor indså judas ikke ved denne hellige anledning, hvilken frygtelig gerning, han havde forpligtet sig til at udføre? Hvorfor kastede han sig ikke angrende for Jesu fødder? Endnu havde han ikke overskredet grænsen for Guds nåde og kærlighed. Men da han tog beslutningen om at fuldføre sin hensigt, da han forlod sin Herre og de andre disciple, blev denne grænse overskredet.    
Idet Jesus delte brødet og vinen med sine disciple, gav han sig selv som deres Forløser ved en ny pagt, som står inde for, at over alle dem, som vil modtage Jesus ved tro, vil alle de velsignelser, som himlen kan give, blive udgydt - både i dette og i det kommende liv.    
Denne pagt skulle blive beseglet ved Kristi eget blod, det blod, som den symbolske offertjeneste under den gamle pagt stadig skulle minde hans udvalgte folk om. Jesus bestemte, at denne nadver ofte skulle fejres for at minde os om hans offer, idet han gav sit liv for at tilvejebringe syndsforladelse for dem, som ville tro på og modtage ham. Denne anordning udelukker ingen, som nogle synes at mene. Alle må deltage offentligt i den, for på denne måde at erklære: "Jeg modtager Jesus som min personlige frelser. Han gav sit liv for mig, for at jeg kunne blive frelst fra døden."    
Guds børn bør erindre, at en anledning som fodtvætningen bringer os i en hellig Guds nærværelse. Idet de deltager i denne anordning, bør de tænke på de ord, som livets og herlighedens herre udtalte: Forstår I, hvad jeg har gjort ved jer, I kalder mig Mester og Herre og I har ret, thi jeg er det. Når nu jeg, jeres Herre og Mester, har tvættet jeres fødder, så er også I skyldige at tvætte hverandres fødder. Thi det var et forbillede, jeg gav jer, for at I skal gøre, ligesom jeg har hjort ved jer. Sandelig, sandelig siger jeg eder: "En tjener er ikke større end sin herre, heller ikke er et sendebud større end den, som har sendt ham. Når I ved dette, er I salige, om I gør det."    
Hensigten med fodtvætningen er, at vi skal komme vor Herres ydmyghed i hu og tænke på den undervisning, han gav, idet han toede disciplenes fødder. Der er en tilbøjelighed i mennesket til at anse sig selv for bedre end sin næste - til at arbejde for sig selv, at tjene sig selv, at søge den højeste plads. Ofte opstår ond mistanke og bitterhed af rene bagateller. Denne anordning, som går forud for Herrens Nadver, skal rense alle sådanne misforståelser af vejen, bringe mennesket ud af sin egenkærlighed og ned fra sin selvophøjelse til den ydmyge ånd, som vil lede ham til at to sin næstes fødder. Det er ikke Herrens vilje, at denne anordning skal udelades, fordi nogen anses for uværdig til at deltage. Jesus toede Judas fødder. Han nægtede ham ikke en plads ved bordet, skønt han vidste, at han ville forlade det for at forråde sin Herre. Det er ikke muligt for mennesker at afgøre, hvem der er værdig og hvem der er uværdig. De kan ikke læse hjerternes hemmeligheder. Det tilkommer ikke dem at sige: "Jeg vil ikke deltage, hvis sådan en skal være med." Herren har ikke overladt til mennesker at afgøre, hvem der skal deltage ved denne lejlighed.    
Fodtvætningen er specielt påbudt af Kristus og Helligånden er til stede ved denne lejlighed som en hellig bekræftelse af hans påbud. Ånden er der for at overbevise og blødgøre hjerterne. Han drager de troende sammen og gør dem til et. De vil føle Herrens nærværelse, som vil rense alt det bort, som kan adskille Guds børns hjerter fra deres Herre.    
Disse anordninger betragtes alt for ofte som en skik og ikke som hellige påmindelser, der skal drage sindet til vor Herre Jesus. Det var Ham, der indstiftede dem og derved meddelte sine tjenere sin egen kraft. Men denne skat har de i lerkar. Der er deres opgave, at forestå disse særlige anordninger, som blev indstiftet af Herren selv for at vedvare til tidernes ende. I disse hans egne anordninger møder Han sit folk og giver dem kraft ved sin personlige nærværelse. Selv om de hjerter og hænder, som styrer anordningerne, ikke skulle være helligede, er Jesus midt iblandt sine for at bearbejde menneskelige hjerter. Alle, som deltager i fodtvætningen med Kristi ydmyghed - alle, som holder sjælens øje fæstet på det sande tabernakel og den tjeneste, som er indstiftet af Herren og ikke af et menneske, vil med usvigelig sikkerhed blive velsignet med åndelig styrke, hver gang der holdes nadver. Der er en dybere mening med indstiftelsen af disse ting. Kristi efterfølgere skal mindes om den ydmyge Jesus. Denne anordning skal inspirere til ydmyghed, men bør aldrig anses for ydmygende i den forstand at den skulle nedværdige mennesket. Den skal blødgøre vor hjerter i forhold til hverandre. Den, som kommer til Den hellige Nadver med et hjerte, som er åbent for Guds indflydelse, vil modtage stor velsignelse, selv om de, der leder nadveren ikke nyder samme forret.    
Din glemsomhed uvillighed og forsømmelse i at udføre det, som Herren har påbudt, sårer Jesu hjerte. Vore hjerter trænger til at blive knust, så al selviskhed kan blive fjernet fra sjælen og fra vore handlinger. Hvis vi har tilegnet os de lærdomme, som Jesus ønsker at give os i fodtvætningen, vil Helligånden velsigne det menneskelige hjerte med et mere ophøjet åndeligt liv.     
Det brudte brød og druens rene saft skal symbolisere Guds Søns knuste legeme og udgydte blod. Kun ugæret brød må bruges ved nadveren. Det er et helligt symbol på Herrens legeme. Intet, der er gæret, må anvendes - kun den rene frugtsaft og ugæret brød bør bruges.     
Det er ikke blot en ydre formssag at deltage i Herrens Hus' anordninger. Det er ikke hensigten, at vi der skal dvæle ved vore fejltagelser. Fodtvætningen omfatter alt dette. "Men Talsmanden, Helligånden, som Faderen vil sende i mit navn, han skal lære jer alle ting og minde jer om alt, hvad jeg har sagt." Vi skal ikke komme med sindet optaget af tidligere erfaringer i vort religiøse liv, enten disse er opløftende eller deprimerende. Vi skal ikke ved denne anledning genkalde os den uret, vor broder måtte have gjort os. Ydmyghedends anordning har til hensigt at rense vor åndelige horisont for alt det dårlige, som har fået lov til at formørke den. Vi er samlet for at møde Jesus Kristus i et helligt fællesskab. Alle hjerter bør være åbne for retfærdighedens strålende sol. Sind og tanke skal samles om Jesus som det store centrum, fra hvilket hele vort håb om et evigt liv udgår. Vi skal ikke stå i korsets skygge, men i dets frelsende lys. Med hjerter, som er rensede i hans dyrebare blod og fuldt bevidst om hans nærværelse - skønt uset - kan vi lytte til hans stemme, som fryder vor sjæl med ordene: "Fred efterlader jeg jer, min fred giver jeg jer; jeg giver jer ikke, som verden giver. Jeres hjerte forfærdes ikke og være ikke modløst!" Ved Herrens nadver kommer himlen meget nær til de sande medlemmer af Herrens familie og de bliver bragt i kærlig kontakt med hverandre.    
Dette må vi aldrig glemme. Jesu kærlighed med dens overbevisende kraft må bevares i frisk erindring. Vi må aldrig glemme Ham, som er vor styrke og vort alt. Han har indstiftet denne tjeneste for den stadig skal minde os om den store kærlighed, Gud har udvist for vort evige vel. Han gav os alt, hvad det var muligt for ham at give - han gav sit liv for verdens liv - og hans appel til vor kærlighed finder et slående udtryk i apostlen Paulus' ord i 1Kor 11,23-34.    
Kristi andet komme i himlens skyer bør altid være i vore tanker. Et af Jesu sidste trøstens ord til sine disciple var: "Jeres hjerte forfærdes ikke! Tro på Gud og tro på mig. I min Faders hus er der mange boliger. Hvis ikke, havde jeg sagt jer det. Jeg går bort for at gøre en plads rede for jer. Og når jeg er gået bort og har gjort en plads rede for jer, kommer jeg igen og tager jer til mig, for hvor jeg er, der skal også I være."    
Og nadveren minder os stadig om dette. Kristus siger: "Når du føler dig tynget af synd, så husk at jeg døde for dig. Når du bliver undertrykt og forfulgt for min og evangeliets skyld, husk så, at min kærlighed var så stor, at jeg gav mit liv for dig. Vil du bevise din kærlighed til mig ved at dø for mig, hvis det kræves? Når du føler, at dine byrder er strenge og næsten for tunge at bære, vil du da huske på, at det var for din skyld at jeg udholdt korset uden at agte på skammen? Når dit hjerte krymper sig overfor prøvelsen, husk da på at din frelser lever for at gå i forbøn for dig. Vær ved godt mod, jeg har overvundet verden".     
Kristus siger: "Sandelig, sandelig siger jeg jer, der som I ikke spiser menneskesønnens kød og drikker hans blod, har I ikke liv i jer". Vi kan ikke bevare vort fysiske liv medmindre vi spiser og drikker den timelige mad. For at bevare åndeligt liv og sundhed, må vi næres af Jesus Kristus, hvilket vel sige at studere hans ord og gøre de ting, som han har påbudt i det ord. Deri består en nær forbindelse med Kristus. Den gren som bærer frugt må være i vinstokken, en del af den og modtage næring fra moderplanten. Dette er at leve ved tro på Guds søn. Kristus har sagt: "Jeg er vintræet, I er grenene. Den som bliver i mig og jeg i ham, han bærer megen frugt; thi skilt fra mig kan I slet intet gøre." - Joh 15, 5.  

29 06 1897 Review and Herald Fare for at synde imod lyset*   
  "Jesu, hans Søns, blod renser os fra al synd." 1.Joh 1,7. Det er ligegyldigt, hvor syndigt et menneske har været, ligegyldigt hvilken stilling det indtager; hvis det omvender sig og tror og kommer til Kristus med tillid til ham som sin personlige frelser, kan det frelses. Men hvor farlig er hans position som kender sandheden, men tøver med at praktisere den. Hvor farefuld er det ikke for mennesker at søge sindets fornøjelser, tilfredsstille smagen og mætte fornuften, ved at forsømme det som er blevet åbenbaret som pligt, og strejfe om og lede efter noget de ikke kender. Gud har åbnet en have med dyrebare planer og blomster, hvor mennesker kan glæde sig over vellugen og plukke frugten; men det som er kendt bliver tamt efter en tid, fryder ikke deres sanser, og de mangler ikke noget i haven, som Adam og Eva gjorde i Eden, - noget som Gud har set er godt at beholde. De er ikke gavnet af det rige festmåltid som han har sat foran dem, men ønsker at smage det som han ikke har tilvejebragt, og få adgang til haver der ikke er åbnet for deres fødder. Men hvilke velsignelser går ikke tabt ved at ikke benytte sig ordentligt af de privilegier Gud har givet os frit! Ved indsmigren og uhelligt ønske, ønsker mennesker noget som de ikke har.    
Jesus siger: "I skal vandre, mens I har lyset, for at ikke mørket skal få bugt med jer." Omsamle alle lysstråler, lad ikke en gå forbi. Vandre i lyset. Praktisere alle de sandhedsforskrifter der bringes i dig. Lev af ethvert ord der udgår af Guds mund, og så vil du følge Jesus over alt hvor han går. Når Herren giver os vidnesbyrd efter vidnesbyrd og atter og atter giver os lys, hvorfor tøver så sjælen med at vandre i lyset? Hvorfor forsømmer mennesker at vandre i lyset til et større lys? Herren nægter ikke at give sin Helligånd til dem der beder ham. Når overbevisningen kommer hjem i samvittigheden, hvorfor så ikke lytte og give agt på Guds Ånds stemme? Ved hver eneste tøven og opsættelse bringer vi os i en stilling, hvor det bliver mere og mere vanskeligt for os at tage imod Himmelens lys og til sidst forekommer det umuligt at lade sig påvirke af formaninger og advarsler. Synderen siger, mere og mere nemt: "Gå for denne gang, når jeg har det bedre, vil jeg kalde dig."    
Jeg kender faren for dem, der nægter at vandre i det lys, Gud giver dem. De udsætter sig for den frygtelige mulighed at blive overladt til at gå deres egne veje, at handle efter deres egen bedømmelse. Samvittigheden bliver mindre og mindre ømfindtlig. Guds røst synes at lyde mere og mere fjernt og synderen overlades til sin egen forblindelse. Med stædighed modstår han enhver henvendelse, foragter ethvert råd og vender sig bort fra enhver omsorg for sin frelse, stemmen fra Guds budbringer gør ikke indtryk på hans sind. Guds ånd udøver ikke mere nogen hindrende indflydelse og dommen er fældet: Han er bundet til afgudsbilleder, lad ham fare. Hos. 4,17. Sådan vil det gå den sjæl, som forkaster Helligåndens gerning.    
Han som vandrer i mørke ved ikke at han snubler. Den sjæl der først stopper op og tøver, modstår lyset og modstår al kundskab, har gode intentioner for at vende helt om, når en passende anledning kommer; men den listige fjende er på hans spor og lægger planer om at binde ham med onde vaners usynlige tråde. Karakteren dannes af vaner, og et skridt nedad på vejen er en forberedelse til det andet trin, og det andet af disse følger efter. Der dannes vaner af gentagende handlinger, og det tager tid for en person, som er blevet religiøst undervist at bortkaste al betvingelse, og vænne sig til, og være hjemme i, en ond handlevej, og glad for at gøre Satans slavearbejde.    
Guds børn skal skinne som lys midt i en forhærdet og uærlig slægt. Men hvis de rette vaner ikke opelskes, vil de give plads for naturlige tilbøjeligheder og vil blive selvtilstrækkelige, selvføjelige, overilede, begærlige, hævngerige, uanfhængige, egensindige, hårde, hårdhjertede, mere fornøjelseselskere end Gudselskere. Ligesom nogen elsker din sjæl, vil jeg advare dig at ikke tøve, vente på en tid hvor du vil være mere tilbøjelig til at tjene Gud end på nuværende tidspunkt. Hver time som du tøver, binder du dig selv bort fra Gud, rejser barrierer imod ham i dine sæder og vaner, og gør det vanskeligere at angre og vende om til retfærdighedens stier. Måtte Gud hjælpe den frafaldne og synderen til ikke være i det filterværk længere, som den onde gør stærkere omkring dem. Vent ikke med at tænke, vent ikke med at finde muligheder og sansynligheder. Bryd med bedrageren med det samme. Forhån ikke længere Guds Ånd. Pres din vej til nåden trone ved at modsætte helvedets kræfter. Du står på randen til den evige verden. Gør et stormløb frem mod Guds rige. Det vil kræve al sindets energi og sjælens fortsæt. Tøv ikke, sig: "Jeg er ikke tilbøjelig til religion." Dette faktum bør få dig til at frygte så Guds Ånd ikke bedrøves og går bort for den sidste tid. Tør du løbe den risiko?    
 "Hvor længe vil i tankeløse elske tankeløshed, spotterne finde deres glæde i spot og dårerne hade kundskab? Vend eder til min revselse! Se, jeg lader min ånd udvælde for eder, jeg kundgør eder mine ord: Fordi jeg råbte og i stod imod, jeg vinked og ingen ænsed det, men i lod hånt om alt mit råd og tog ikke min revselse til jer, derfor ler jeg ved eders ulykke, spotter, når det, i frygter, kommer, når det, i frygter, kommer som uvejr, når eders ulykke kommer som storm, når trængsel og nød kommer over jer. Da svarer jeg ej, når de kalder, de søger mig uden at finde, fordi de hadede kundskab og ikke valgte Herrens frygt."    
Det menneske, som atter og atter føler sig draget mod sin frelser, men som viser ringeagt for de advarsler, det får og ikke giver efter for sin overbevisning, så det omvender sig og ikke ænser det, når det formanes til at søge tilgivelse og nåde, er i den største fare. Jesus drager dette menneske. Ånden virker ved sin kraft på det og tilskynder det til at overgive sin egen fri vilje til Guds vilje; og når denne opfordring ikke tages til følge, går Ånden bedrøvet bort. Synderen vælger at blive i sin synd og ubodfærdighed, skønt han får nok af vidnesbyrd til at hjælpe sin tro og flere vidnesbyrd ville være frugtesløse. Hans tidligere og nuværende synder blev vist for ham, alligevel var denne dragen ikke forgæves; for han nægter at ændre sin handlemåde. Der er en anden dragen som han besvarer, og som er Satans dragen. Han gør sig lydig mod mørkets kræfter. Denne vej er skæbnesvanger og fører sjælen til stædig ubodfærdighed. Det er denne form for gudsbespottelse, som er almindeligst blandt mennesker og den virker på den snedigste måde, indtil synderen ikke mere føler noget samvittighedsnag og ingen anger og som følge deraf ikke kan få tilgivelse. Mennesket overlades til sig selv, elsker mørke frem for lys. Dette er tilfældet hos tusindvis i dag.    
Men jeg vil skrive disse linier til dem som har haft lyset, som har haft privilegier, dem som har fået advarsler og bønner, som ikke har anstrenget sig så bestemt for at overgive sig selv helt til Gud. Jeg advarer jer for at frygte, så I ikke synder imod Helligånden, og overlades til din egen handlemåde, synker i moralsk sløvsind, og aldrig får tilgivelse. Hvorfor lader du dig selv uddanne i Satans skole, og udøver en handlemåde der gør anger og reformation umulig? Hvorfor modstå nådens tilnærmelser? Hvorfor sige, "Lad mig i fred," indtil Gud tvinges til at give dig dit ønske, eftersom du vil have det sådan? De, som modstår Guds Ånd, mener, at de engang i fremtiden vil angre deres, synd, når de er parat til at tage et afgørende skridt hen imod omvendelsen; men så vil de ikke mere have evnen til at angre. Mørket for dem, der nægter at vandre i lyset, mens de har lyset, vil stå i forhold til det lys og de fortrin, de har fået.    
Ingen behøver at betragte synden mod Helligånden som noget hemmelighedsfuldt og uforklarligt. Synd mod Helligånden er den synd bestandig at afslå at tage mod opfordringen til at omvende sig. Hvis du afslår at tro på Jesus Kristus som din personlige frelser, du elsker mørke fremfor lys, så elsker du den atmosfære, som omgav den første store fornægter. Du har valgt dig denne atmosfære hellere end den, som omgiver Faderen og Sønnen og Gud lader dig selv træffe dit valg. Men ingen sjæl behøver at blive modløs ved denne fremstilling af sagen. Ingen, som stræber efter at gøre Mesterens vilje, skal tabe modet! Sæt dit håb i Gud. Herren Jesus har gjort det tydeligt at han vurderer dig uendeligt højt. Han forlod sin kongetrone, og forlod sine kongelige sale, han iklædte sin guddommelighed med menneskelighed og døde en skamfuld død på Golgatas kors, så du kan blive frelst. Al den lidelse og ydmygelse som Guds Søn udstod så vi kan forstå hvordan Gud elskede verden, hvordan han ville bringe moralsk styrke inden for vor rækkevidde, så vi kan forædles, ophøjes og få del i guddommelig natur. Ved hans nåde, forstørrer og mangedobler Kristus menneskenes evner idet de samarbejder med himmelske intelligensvæsener, og karakterforvandlingen er resultatet. Igennem tro på Kristus forstørres hans sinds og hjertes kræfter, og den troende begaves med forædlet og hellig kærlighed.    
Daniels karakter er en illustration på hvad et menneske kan blive igennem Kristi nåde. Han var stærk i forstandsmæsig og åndelig kraft. Helligånden er kilde til al magt, og virker som en levende aktiv agent i det nye liv, skabt i sjælen. Helligånden skal være en guddommelig iboende beboer i os. Lad da taknemmelighed og kærlighed være i overflod i dit hjerte til Gud. "Prøv at vise dig selv anerkendt hos Gud." Lad din optræden, di karakter, være i overensstemmelse med den hellige tillid og Helligåndens himmelske begavelse. Tro aldrig, du har lov til at tage let på de muligheder, der bliver skænket dig. Gør dig klart, hvad der er Guds vilje; lad være med at studere på, hvordan du kan komme uden om Guds bud, men undersøg snarere, hvordan du kan overholde dem i oprigtighed og sandhed og tjen ærligt ham, hvis ejendom du er. Vær ikke tilfreds med at møde en lav standard, men rådfør dig med Guds Ånd, adslyd dens anvisninger, tjen Gud i hellighedens skønhed, og giv herlighed til hans navn.    
Ingen behøver at se synden imod Helligånden som noget mystisk og udefinerligt. Synd imod Helligånden er den hårdnakkede modstræbende synd der nægter at besvare indbydelsen til at angre.  

6 07 1897 Review and Herald Guds hellige sabbat   
 Striden mellem Livets Fyrste og mørkets fyrste bliver ført videre i denne verden. Lige siden Satan faldt,har der været ført krig mellem ret og uret. Efter at Kristus var blevet korsfæstet og var steget op til Himlen,fulgte de,der troede på ham, arbejdet op og førte krigen videre i hans navn. Krigen føres stadig videre og bliver mere og mere alvorlig og afgørende. Satan er ved at ordne sine styrker til det sidste,store slag. Det store stridsspørgsmål er det fjerde buds sabbat.     
Satan er blevet velsignet med store fortrin. Der kunne ikke være nogen større eller mer talentfuld eller klogere og bedre end Satan før sit frafald. Men han tillod sig selv at give sig hen til en selvisk ånd og han faldt ved selvforherligelse. Der var engle der faldt med ham, fordi de stillede sig på den store oprørers side i stedet for på Kristi side. Vi læser i Judas Brev v.6    
Satan har en god forstand, men den bliver brugt til det onde. Den er kun god til at planlægge og udføre ondt med. Lige siden sit fald har han modarbejdet Gud. Han har stræbt efter at rive Guds fastsatte grundprincipper ned. Han ledte de jødiske ledere til at forvrænge sabbattens sande betydning. Deres lære med hensyn til den var helt igennem forkert. De dyngede den til med deres egne traditioner og grundsætninger, så den blev begravet og forsvandt ud af syne.     
Satan er den skarpeste kritiker, som verden nogen sinde har haft og han arbejder for at hindre og fravige sandheden. Han har fået mennesker til at bestræbe sig på at forandre det fjerde buds sabbat. Det er efter hans befaling, at ugens første dag er blevet indført af den kristne verden som sabbat. Han har bragt sit mesterlige sind til at indføre de samme synspunkter, som han selv nærer. Men hvis vi vender os bort fra det fjerde bud, som Gud har givet så udtrykkeligt, for at indføre Satans opfindelser, så kan vi ikke blive frelst. Vi kan ikke trygt modtage hans overleveringer og spidsfindigheder som sandhed.     
Syndens menneske har ophøjet søndagen. Men alt hvad der er gjort for at forandre det fjerde bud, er gjort uden Guds godkendelse og er i direkte modstrid med hans udtalte bud. Det,vi alle sammen behøver, er sandhed - tydelig og enkel, usminket sandhed - som vil hellige sjælen. Mange vil fremsætte teorier med henblik på forandringen af sabbatten fra den syvende til den første dag i ugen. Men Gud har givet udtrykkelig besked med hensyn til sabbattens hellighed, som den blev indstiftet i Edens have og forkyndt fra Sinai bjerg og der er en straf knyttet til ligegyldigheden og vanære af ugens syvende dag.     
Enhver, der er velsignet med sund dømmekraft, har fået den opgave at lægge mærke til, fra hvilken kilde han modtager lys og kundskab. Vi må ikke lade os blænde af mennesker,som praler af deres uddannelse og evner, men som bruger deres magt til at forvilde sjæle med. Tanker, som charmerer, flyver fra deres sind, men glemmes snart. Når disse - som antaget - store tanker, der forvirrer og mystificerer, alt imens de behager, bliver fremført, så lad dem, der har en sjæl at frelse eller miste, spørge sig selv; Findes der et skriftsted, der beviser sandheden i disse udtalelser?     
Hvor evige interesser er indblandede, må enhver sjæl kræve af evangeliets forkynder, at han giver beviser fra Skriften for alt, hvad han siger. Fædrenes overleveringer, skikke og talemåder fra bekendende gode mennesker, de lærdeste teologers og højeste kritikeres synspunkter, er alle værdiløse, hvis de ikke harmonerer med Guds Ord. Vi må trække os tilbage fra de såkaldte Fædre til den store Himmelske Fader, universets skaber. Herrens sabbat må hvile på sin egen grundvold den levende Guds Ord.     
Alle bliver testet og prøvet under prøvetiden med hensyn til deres lydighed mod Guds Ord. Men hvad er der i vejen med den bekendende kristne verden? - Det samme, som der var i vejen med Adam og Eva i Edens have - de lyttede til en anden end Guds stemme. Guds stemme, som taler klart og tydeligt til dem fra det fjerde bud, bliver overhørt. Og en falsk stemme,som taler til fordel for en falsk sabbat, hører man på. De vender sig fra tydeligt Så siger Herren til en sabbat grundet på logisk slutning og formodning, uden en smule bevis fra Skriften til at støtte den. Det er lykkedes Satan at få den kristne verden til at løbe af sporet, som han fik afsporet Adam og Eva. Menneskene vandrer på sidespor og forbudte veje. Å, hvorfor bliver mennesker så let overvundet, når de bliver fristet? Hvorfor er de blevet så bedraget med hensyn til sabbatten? Hvorfor antager de og ophøjer en falsk sabbat uden noget grundlag for deres tro?     
Det er meget lettere at godtage spidsfindigheder og fabler om sandheden. Men det er en meget alvorlig sag for os at bringe vor sjæl i fare og forspilde udødeligheden ved at tilbede en spidsfindig institution. Vi kan lige så lidt forlade os på menneskers påstande, som jøderne kunne på deres falske teorier på Kristi tid. Menneskers fremstillinger kan ikke gøre sandhed til falskneri eller falsknerier til sandhed. Vi kan ikke med sikkerhed bygge vor tro på et falsk grundlag og tage fabler for gode varer, fordi der er blevet overleveret ned gennem tiderne som tradition, selvom de er grå af ælde. Jesus sagde til de jøder, der belæssede Guds lov med de gamle rabbineres talemåder og grundsætninger; Det er forgæves, I dyrker mig, når I fører lærdomme, som kun er menneskebud. Disse ord er rettet til enhver sjæl, der gør det samme.     
Ved skabelsen helligede og velsignede Gud sabbatten. Han gav den til sit folk, for at den skulle være; et tegn mellem mig og jer fra slægt til slægt, for at I skal kende,at jeg er Herren, der helliger jer. 2Mos 31,13. Hvis dette folk havde vandret efter Guds bud, hvis de havde holdt hans sabbat, ville han have velsignet dem rigeligt. Men han siger; Israels hus gjorde oprør mod mig i ørkenen; de vandrede ikke efter mine bud og de foragtede mine domme. Hvis en mand holder dem, skal han leve ved dem og mine sabbatter har de vanhelliget på det skammeligste; Så sagde jeg jeg vil udøse min vrede over dem i ørkenen og fortære dem, - fordi de foragtede mine domme og ikke vandrede i mine bud, men vanhelligede mine sabbatter, for deres hjerter vendte sig til deres afguder. Dette var grunden til, at de ikke gik fremad fra styrke til styrke til pris på jorden som Guds særskilte folk, efter at Gud havde nedsat dem i Kanaans hellige land. Når sabbatten kom på tværs af deres forretning, fandt de det ubekvemt at holde den. De opgav ikke sabbatten teoretisk, men de holdt den ikke i overensstemmelse med det fjerde bud.     
Jeg er Herren jeres gud. Vandrer i mine bud og hold mine love og gør dem og helliger mine sabbatter og de skal være et tegn mellem mig og jer, for at i kan vide, at jeg er Herren jeres Gud. Ikke desto mindre gjorde børnene oprør imod mig. De vandrede ikke i mine domme for at gøre dem, som, hvis en mand holder dem, skal han leve ved dem. De har vanhelliget mine sabbatter. Så sagde jeg; Jeg vil udøse min vrede over dem, for at fuldkomme min vrede over dem i ørkenen.    
Hvorfor bortrev Herren ikke dette oprørske folk, som var blevet velsignet med så meget lys? De oppirrede ham til at handle i vrede. Men Herren sagde; "Ikke desto mindre trak jeg min hånd tilbage og udvirkede for mit navns skyld, at det ikke skulle vanhelliges i hedningernes øjne, at jeg førte dem." Alle nationer på jorden lagde mærke til det folk, for hvem Gud havde gjort så meget. Hvis de havde fulgt ham, ville han have ophøjet dem og gjort dem til pris på jorden. De ville være blevet kendt som en nation der øvede retfærdighed og ikke forsømte deres Guds ritualer.     
Gud straffede ikke Israels børn, som de fortjente det. "...fordi den onde gerning ikke i hast rammes af dommen, får menneskenes hjerte mod til at gøre det onde." Israel angrede ikke og Gud sagde så; "Jeg opløftede også min hånd mod dem i ørkenen, at jeg ville sprede dem blandt hedningerne og udbrede dem i landene, fordi de ikke udførte mine domme, men fornægtede mine anordninger og vanhelligede mine sabbatter og deres øjne hang ved deres fædres afguder."    
De, der ærer Jehovas bud vil, efter at lyset er blevet givet dem med hensyn til det fjerde bud, adlyde det uden spørgsmål, om hvorvidt det er gennemførligt eller passer en med en sådan lydighed. Gud skabte mennesket i sit eget billede og gav det så et eksempel på, at det skulle holde den syvende dag, som han velsignede og helligede. Han bestemte, at mennesket skulle tilbede ham på den dag og ikke være optaget af nogen timelig beskæftigelse. Ingen, som vanærer det fjerde bud efter at være blevet oplyst om dets krav på sabbatten, kan være skyldfri i Guds øjne.  

13 07 1897 Review and Herald Guds hellige sabbat. [konkluderet]   
 Guds hellige sabbat bør ikke bruges til at skaffe sig verdslige fordele på. Men for mange er verden en afgud. De sætter verdslige principper og verdslige fordele før Herren, Hærskarers gud. De tilbeder penge. Overfor det himmelske univers, overfor verdener der ikke er faldet i synd og deres medmennesker viser de, at i deres øjne er indkomst gudfrygtighed. De godtager fabler, der er opfundet for at vende mennesker fra sandhed og retfærdighed. Ved at vælge verden og dens tillokkelser adskiller de sig selv fra Gud.     
Satan præsenterede verden og dens vinding for Kristus og sagde; "Alt dette vil jeg give dig, hvis du vil kaste dig ned og tilbede mig." Men guddommeligheden flammede igennem menneskeligheden og Kristus svarede; "Vig bort Satan! thi der står skrevet; "Du skal tilbede Herren din gud og tjene ham alene." Matt 4,9-10.     
Dette vil enhver sand Herrens efterfølger være tvunget til at give. De,der har den evige Guds segl i deres pande,vil betragte verden og den tillokkelser som underordnede i forhold til de evige interesser. De vil holde sig på Herrens vej og øve retfærdighed og rette sig efter Guds domme. Kristus modstod fjendens fristelser med det eneste våben,som korsets soldater kan bruge med held - et "Der står skrevet." Hvor? - I Det Gamle og i Det nye Testamente. Med disse ord skal vi forsvare os selv,advare andre og fremholde livets Ord for dem.     
Mange har aldrig forstået,at søndagen ikke er det fjerde buds sabbat. I sin listighed, har Satan tilsløret denne kendsgerning og fremholdt en almindelig dag som hellig, for at hele verden kunne stå som skyldige i overtrædelse overfor Gud. Mange er yderst uvidende om, at de ikke holder det fjerde bud. Det er væsentligt for alle at søge efter sandheden fra den guddommelige bog, for at de kan finde ud af, hvad Herren siger om dette spørgsmål. Mennesker har sagt mange ting, men vi kan ikke bygge vor tro på noget menneskes ord. Der er to sider af denne sag. Himmelens Gud viser os sin lov og Satan viser sin falske sabbat. Der er to klasser mennesker; De lydige og de ulydige, de fristede og de fristerne.     
Men tid er kommet, da det sande lys skal skinne midt i det moralske mørke. Den 3. engelsk budskab er blevet sendt til verden for at advare menneskene mod at modtage dyrets mærke eller hans billede på deres pande eller i deres hånd. At få dette mærke,vil sige at nå frem til den samme beslutning, som dyret har truffet og at forsvare de samme ideer,som er i direkte modstrid med Guds ord. Om alle, som modtager dette mærke,siger Gud; "De skal drikke af Guds harmes vin, som er skænket ublandet i hans vredes bæger og han skal pines med ild og svovl for Lammets øjne." Åb 14,10.     
Hvis sandhedens lys er blevet vist jer og åbenbarer det fjerde buds sabbat og viser, at der intet holdepunkt er i Guds ord for søndagshelligholdelse og I alligevel klynger jer til den falske sabbat og nægter at holde den sabbat, som Gud kalder min hellige dag, så modtager I dyrets mærke. Hvornår finder dette sted? - Når I adlyder den lov, som byder jer at holde op med jeres arbejde om søndagen og tilbede Gud, alt imens I ved, at der ikke findes ét ord i Bibelen,der viser, at søndagen er andet end en almindelig arbejdsdag, så samtykker I, i at modtage dyrets mærke og afstår fra Guds segl. Hvis vi modtager dette mærke i vor pande og på vor hånd, så må den dom, der er udtalt over der ulydige falde på os. Men den levende Guds segl er på dem, der samvittighedsfuldt holder Herrens sabbat.     
Men Herren så, at menneskenes ondskab tog til på jorden og at deres hjerters higen og tragten kun var ond dagen lang." 1Mos 6,5. Og Herren sagde; Jeg vil udslette menneskene,som jeg har skabt, af jordens overflade, både mennesker, kvæg, kryb og himmelens fugle, thi jeg angrer, at jeg gjorde dem." 1Mos 6,7. De skulle udslettes, fordi de havde fordærvet den jord, Gud havde skabt for at retfærdige mennesker kunne glæde sig over den.     
Som det var på Noas dage," erklærede Kristus, "Sådan skal det også være på Menneskesønens dage." Matt 24,37. Og er det ikke sådan? Enhver, som læser aviser, kan se en lang liste over forbrydelser - drukkenskab, tyveri, røveri, underslæb, mord. Somme tider bliver hele familier myrdet for at menneskers ønsker om penge eller gods, der ikke tilhører dem, kan blive tilfredsstillede. Verden er i sandhed ved at blive, som den var på Noas dage, fordi menneskene åbent tilsidesætter Guds bud.     
Søndagen er et barn af pavedømmet. Den er blevet næret og vugget af den protestantiske verden som et ægte, uforfalsket krav fra Jehova, men den har intet grundlag i huds ord. Den Kristne verden bliver prøvet gennem sit forhold til denne sag. Gud bevæger mennesker til at undersøge Skriften for at finde bevis for at opretholde søndagen. De, der søger med et ønske om at finde sandheden, vil se, at de i fortiden har stolet på traditionen og har godtaget en forordning fra pavevældet. De, der søger med sønderknust hjerte, søger i Guds ord efter sandheden, vil modtage en velsignelse fra Gud. Deres karakter bliver formet efter den guddommelige sammenligning. Sindet er i en tilstand af fortsat fremgang. Ved beskuelse forvandles de til Guddommelig lighed. Deres uddannelse er begyndt på jorden for at blive ført videre i skolen oventil.     
Alt efter som sandhedssøgeren går fremad i sin undersøgelse, vil han de, at "logiske" slutninger, traditioner, formodninger og menneskers talemåder har døbt søndagen som en sabbat. Jo mere alvorligt der er agiteret for dette spørgsmål, des klarere vil mennesker, der er opsat på at dømme om det se, at der ikke er bare en smule skriftmæssigt bevis til støtte for søndagen. Gud har aldrig givet sin hellighed til den dag. De, der holder den, ofrer fremmed ild for Gud i stedet for hellig ild. Gud har aldrig sagt; "hellighold den første dag i ugen." Men han sagde; "Endvidere og fremfor alt skal I holde mine sabbatter, thi sabbatten er et tegn mellem mig og eder fra slægt til slægt, for at I skal kende, at jeg, Herren, er den, der helliger eder." 2Mos 31,13.     
Dette emne lukker sig op for den alvorlige sandhedssøger, Det bliver klarere og klarere for ham, at Gud ikke har forandret eller ændret det der er udgået fra hans læber. Sandhedssøgeren vil se den hellighed og velsignelse der er lagt på den syvende dag og nødvendigheden for at overholde den, Jo alvorligere han undersøger dette emne des mere overbevist bliver han af sandheden i Guds ord, som den ses i de 10 buds lov. Hans interesse for sandheden bliver prøvet og hans kærlighed til Gud bevist, som han går fremad. Hvis han giver sig ind under Guds vilje, bliver alt godt. Hvis han vælger lydighed mod Guds bud for enhver pris, vil hans fred og lykke vokse.    
Mange undskylder sig selv for at holde søndag med at sige; "Min far og bedstefar var gode kristne,og de holdt søndag. De vil blive frelst og jeg er villig til at løbe den risiko at gøre, som de gjorde. Hele verden holder søndag og jeg er lige så god som resten af medlemmerne i min kirke." Men vil disse undskyldninger blive godtaget på dommens dag? - nej, nej. Hvis deres fædre har haft det lys og det advarselsbudskab, som Gud har sendt sit folk i de sidste dage, så ville de, hvis de var oprigtige, gudfrygtige mennesker have adlydt Guds bud. Vore fædre skal ikke drages til ansvar for det lys, de aldrig fik, eller for det advarselsbudskab, de aldrig hørte. Og skal deres vaner og skikke regnes for værdige til respekt kun fordi de er blevet overleverede fra generation til generation? Kristus siger idet han talte om jøderne; "Var jeg ikke kommet og talt til dem, havde de ikke synd, men nu har de ingen undskyldning for deres synd.... Havde jeg ikke gjort de gerninger iblandt dem, som ingen anden har gjort, så havde de ikke synd. Men nu har de set dem og alligevel hader de både mig og min Fader.     
Særlige sandheder er blevet tilpasset efter de forskellige nationers forhold efter de forskellige nationers forhold efterhånden, som de har eksisteret. Den nuværende sandhed, som er en prøve for denne generations mennesker, var ikke en prøve for de generationers mennesker, var ikke en prøve for de generationers mennesker, der levede for længe siden. Hvis det lys, som nu skinner på os med han syn til det fjerde buds sabbat, var blevet givet til henrundne generationer, ville Gud have holdt dem ansvarlige for det lys.     
Vi er kun ansvarlige for det lys,der skinner på os. Guds bud og Jesu tro er en prøvesten for os. Hvis vi er tro og lydige, vil Gud glæde sig over os og velsigne os som sit eget udvalgte,særskilte folk. Når fuldkommen tro, fuldkommen kærlighed og lydighed findes i stor mængde og arbejder i hjertet på dem der er Kristi efterfølgere, så vil de få mægtig indflydelse. Lys vil strømme ud fra dem og sprede mørket rundt om dem, idet det forfiner og udvikler alle, som kommer indenfor deres indflydelse og det vil bringe kundskab om sandheden til alle der er villige til at blive oplyst og gå på lydighedens ydmyge sti.     
Store velsignelser er udlovet til dem, der holder Guds sabbat hellig. "Varer du din fod på sabbatten, så du ej driver handel på min helligdag, kalder du sabbatten en fryd, Herrens helligdag ærværdig, ærer den ved ikke at arbejde, holder dig fra handel og unyttig snak, da skal du frydes over Herren. Jeg lader dig færdes over landets høje og nyde din fader Jacobs eje. thi herrens mund har talt." Es 58,13-14.  

20 07 1897 Review and Herald Bered dig på at møde din Gud   
 Hav bælte om lænd og lysene tændt. Og vær I ligesom mennesker, der venter på, at deres Herre vil bryde op fra gæstebuddet for at de straks, når han kommer og banker på, kan lukke op for ham. Salige er de tjenere, som herre finder vågne, når han kommer! Sandelig siger jeg jer: han skal binde op om sig og lade dem sætte sig til bords selv gå hen og varte dem op. Og enten han kommer i den anden nattevagt eller i den tredje - salige er de, når han finder det således. ..... Vær også I rede; thi Menneskesønnen kommer i den time, I ikke tænker jer. (Luk 12,35-38 og 40)    
Vi bliver her advaret mod ikke at bedrage vore sjæle for de privilegier og rettigheder, som Herren har fremskaffet, for at vi kan blive rige i troen som arvinger ifølge løftet. Vi skal våge som for tyve om natten. De første tegn på åndelig døsighed skal alvorligt overvindes. Den første tilbøjelighed til åndelig ladenhed bør fast modstås. "Vær ædru, vær vagtsomme!", tilskynder apostlen os til. Hvert et minut skal vi være trofast beskæftigede. "Den, der holder ud indtil enden, han skal frelses." Der siges, at vi skal arbejde på vor egen frelse og den kraft, vi skal gøre det med er gjort tydeligt klar: "For det er Gud, der virker i jer både at ville og at gøre til hans velbehag."    
Mange mister meget ved at vokse mindre ivrigt, mindre brændende, mindre nidkært for Gud og til bedste for deres medmennesker. Lad alle våge og bede, idet de vogter deres nuværende og evige bedste ved at modstå tilfredshed med stødvise anstrengelser for at tjene Gud. Ved at overgive sig til ustadige indskydelser og give frit løb for lidenskabelige ord og vanhellige handlinger ødelægger de deres udsigter til det velsignede håb.     
De, der vil være rede til at møde deres Herre, må holde deres lamper fyldt med nådens olie. Det var en forsømmelse af dette, der adskilte de dårlige jomfruer fra de kloge. De havde lamper, men ingen olie. Deres karakter kunne ikke bestå prøven. De kloge jomfruer havde ikke alene et fornuftbetonet kendskab til sandheden, men gennem den nåde, som Jesus Kristus gav dem, tog deres tro, tålmodighed og kærlighed stadigt til. Deres lamper blev fyldt op igen gennem deres levende forbindelse med Verdens Lys. Mens de dårlige jomfruer vågnede op for at finde deres lamper kun svagt blafrende, eller de gik ud i mørket, så gik de kloge jomfruer ind til festen med deres lamper brændende strålende klart og så blev portene lukket. Mens de højligt glædede sig over lyden fra brudgommens stemme, sluttede de sig til bryllupsprocessionen.     
Den olie, de kloge jomfruer fyldte deres lamper med, repræsenterer Den hellige Ånd. "Engelen, som talte med mig, vakte mig så atter, som man vækker et menneske af hans søvn og spurgte mig: "Hvad skuer du?" Jeg svarede: "Jeg skuer og se, der er en lysestage, helt og holdent af guld og et oliekar ovenpå og syv lamper og syv rør til lamperne, desuden to olietræer ved siden af den, et til højre, et andet til venstre for oliekarret." Og jeg spurgte engelen, som talte med mig: "Hvad betyder disse ting, herre? Hvad betyder de to olietræer der til højre og venstre for lysestagen?" og videre spurgte jeg: "Hvad betyder de to oliegrene ved siden af de to guldrør, som leder den gyldne olie ned derfra?" Han svarede: "Ved du ikke, hvad de betyder?" Jeg sagde: "Nej, herre!" Så sagde han: "Det er de to med olie salvede, som står for al jordens Herre." (Zak. 4,1-4 og 11-14)    
De to salvede væsner står ved siden af al jordens Herre og har den stilling, som engang var givet til Satan som den skærmende kerub. Ved hjælp af de hellige væsner, der omgiver Herrens trone, opretholder han en stadig forbindelse med jordens beboere. Den gyldne olie betyder den nåde, med hvilken Gud holder de troendes lamper forsynet, så at de ikke skal blafre og gå ud. Hvis det ikke var for denne hellige olie, der hældes ud fra himlen i Den hellige Ånds budskaber, så ville det ondes kræfter have det fulde herredømme over menneskene.     
Gud bliver vanæret, når vi ikke vil modtage den forbindelse med ham, som han vil sende os. Således nægter vi at modtage den gyldne olie, som han øser ud i vore sjæle for at få forbindelse med dem i mørket. Når kaldet lommer: "Se, brudgommen kommer! Gå ud og mød Ham!" så vil de, der ikke har modtaget den hellige olie og som ikke har skattet Kristi nåde højt i deres hjerter, finde, som de dårlige jomfruer, at de ikke er rede til at møde deres Herre. De har ikke i sig selv kraft til at opnå at få olien og deres liv lider skibbrud. Men hvis der bliver bedt om Guds Hellige Ånd, hvis vi, som Moses, indtrængende beder: "Vis mig din herlighed!" så vil Guds kærlighed blive udgydt i vore hjerter. Gennem de gyldne rør vil den gyldne olie blive bragt os. "Ikke ved magt og ikke ved styrke, men ved min Ånd, siger Hærskarers Herre." Ved at modtage Retfærdighedens Sols stråler skinner Guds børn som lys i verden.     
Kun ved at lære Gud at kende her kan vi forberede os til at møde ham ved hans komme. "Dette er det evige liv," siger Kristus, "at de kender dig, den eneste sande Gud og Jesus Kristus, som du her sendt." Men mange af dem, der bekender sig til at tro på Jesus, kender ikke Gud. De har kun en overfladisk religion. De elsker ikke Gud. De studerer ikke hans karakter, derfor ved de ikke, hvordan de skal stole på ham, hvordan de skal se og leve. De ved ikke, hvad det vil sige at hvile i kærlighed, eller hvad det betyder at vandre i tro. Anledninger til at høre og modtage budskaber om Guds kærlighed bliver der ikke sat pris på og bliver ikke udnyttet. De mangler at forstå, at det er deres pligt at modtage for at kunne berige andre. De har ikke den tro, som er givet til dem, der antager Kristus som deres personlige frelser, derfor holder de ikke de sidste seks bud. De vandrer ikke i kærlighed til deres søskende i troen. De ved ikke, hvad det betyder at tage Kristi åg på sig og lære af ham. De ligner ham ikke i karakter. De modtager ham ikke som den, der tager synd bort og giver dem sin retfærdighed.     
Verden har ikke kundskab, så den kender Gud. Mange har talt veltalende om ham, men deres antaget sunde fornuft, deres spidsfindige argumenter bringer ingen mennesker nærmere til ham, fordi de ikke selv er i levende forbindelse med ham. Idet de tror om sig selv, at de er vise, bliver de dårer. Deres forkerte indtryk og ufuldkomne kendskab til Gud leder dem ikke til at få del i hans guddommelige natur. Deres liv er ikke i overensstemmelse med hans væsen. Et korrekt kendskab til Gud er ikke en andenhånds beretning men et intelligent eksperimentelt kendskab.     
I sine lærdomme og mægtige gerninger er Kristus en fuldkommen åbenbaring af Gud. Kristus erklærer gennem den inspirerede evangelist: "Intet menneske har nogen sinde set Gud", siger han. "Den enbårne Søn, som er i Faderens favn, har åbenbaret ham." "Intet menneske kender Sønnen, kun Faderen; heller ikke kender noget menneske Faderen, undtagen Sønnen vil åbenbare ham for." Disse ord viser betydningen af at studere Kristi karakter. Kun ved at kende Kristus kan vi komme til at kende Gud.     
Som vor repræsentant står Kristus på den højest mulige grund. Da han kom til verden som Guds budbærer, holdt han Guds frelse i sine hænder. Hele menneskeheden var overgivet til ham, for i ham var Guddommens fylde. Han er verdens lys og han kom for at oplyse verden. Var lyset blevet skjult, måtte verden være gået til grunde. Men det er Guds plan, at mennesket ikke skal omkomme men få evigt liv.     
Så fuldt ud åbenbarede Kristus Faderen, at de spioner, som farisæerne sendte ud for at fange ham, blev fortryllet af hans nærværelse. Under den Hellige Ånds overbevisende magt glemte de deres opgave. Da de så det blide lys fra Guds herlighed, som omgav hans person, da de hørte de nådige ord, der kom fra hans læber, elskede de ham. Og når de vendte hjem uden ham og blev spurgt af Farisæerne: "Hvorfor tog I ham ikke med jer?" svarede de: "Aldrig har noget menneske talt som denne mand." Når vi betragter Jesus, vil vi blive forandret efter hans billede og sat i stand til at møde ham ved hans komme.     
Nu er det tid at berede sig til vor Herres komme. At være beredt kan ikke opnås på et øjeblik. Som forberedelse til den højtidelige scene må der være årvågen venten, kombineret med alvorligt arbejde. Foreningen af de to ting fuldender os i Kristus. Det aktive og det andagtssøgende må være forenet som det menneskelige og guddommelige i Kristus. Således herliggør Guds børn ham. Midt i livets travle situationer vil deres stemmer høres, når de taler opmuntring, håb og tro. Viljen og følelserne vil blive overgivet til Gud. Således gør de sig rede til at møde deres Herre; og når han kommer, vil de udbryde med fryd: "Der er vor Gud, som vi har ventet på og han vil frelse os og vi skal blive glade og juble i hans frelse." (Es 25,9)     
Herren nøler ikke med at opfylde løftet, sådan som nogle anser det for nølen, men han har langmodighed med jer, da han ikke vil, at nogen skal fortabes, men at alle skal nå til omvendelse. Men Herrens dag skal komme som en tyv; da skal himlens forgå med brag og elementerne skal komme i brand og opløses og jorden og alt menneskeværk på den skal brændes op. Da nu alt dette går sin opløsning i møde, hvor bør I da ikke vandre i hellig livsførelse og Gudsfrygt, mens I venter og fremskynder Guds dag komme hvorved Himlene skal komme i brand og opløses og elementerne komme i glød og smelte. Men efter hans løfte venter vi "nye himle og en ny jord", hvor retfærdighed bor. Derfor, I elskede, da I venter dette, så stræb efter at komme til at stå uplettede og dadelfri for ham i fred!" (2Pet 3,9-14)  

17 08 1897 Review and Herald Bibelen i vore skoler   
 Det er ikke klogt at sende vore unge til universiteter hvor de bruger deres tid på at lære græsk og latin, når deres hænder og hjerter fyldes med hedenske forfatteres tanker som de studerer for at mestre disse sprog. De får en kundskab som ikke er helt nødvendig, eller i harmoni med den store Lærers lektier. Dem som er uddannet på denne måde har generelt en stor selvfølelse. De tror at de har nået den højeste af den højeste uddannelse, og fører sig selv stolt frem, som om de ikke længere var elever. De er ødelagt til Guds tjeneste. Mange som har brugt tid, midler, og studie, på en forholdsvis nyttesløs uddannelse, bør bruges på at få en uddannelse som vil gøre dem til alsidige mænd og kvinder udrustet til praktisk liv. En sådan uddannelse vil være af højeste værdi for dem.    
Hvad får de studerende med sig når de forlader vore skoler? Hvor tager de hen? Hvad giver de sig til? Har de den kundskab så de vil kunne undervise andre? Er de blevet uddannet til at blive kloge fædre og mødre? Kan de stå ved familiens hoved, som kloge undervisere? Vil de deres familieliv instruere deres børn, så det bliver en familie Gud kan se med velbehag på, fordi det er et symbol på familien i himlen? Har de modtaget den eneste uddannelse som virkelig kan kaldes for "højere uddannelse"?    
Hvad er højere uddannelse? Ingen uddannelse kan kaldes for højere uddannelse med mindre den bærer himlens lignelse, med mindre den leder unge mænd og unge kvinder til at være som Kristus, og udruster dem til stå ved hovedet for deres familier i stedet for Gud. Hvis en ung mand i løbet af sit skoleophold ikke har fået kundskab i græsk og latin og de sætninger der er i hedenske forfatteres værker, har han ikke mistet så meget. Hvis Jesus Kristus anså den slags uddannelse for væsentlig, ville han ikke have givet denne uddannelse til sine disciple, som han underviste i at gøre det største arbejde der nogen sinde var betroet dødelige mennesker, at fremstille ham i verden? Men, i stedet satte han hellig sandhed i deres hænder, blive givet verden i sin enkelthed.    
Der er situationer hvor der er brug for græsk- og latin-elever. Nogle må studere disse sprog. Dette er godt. Men ikke altid, og ikke så mange, bør studere disse. Dem som tror at kundskab til græsk og latin er væsentlig for en højere uddannelse, kan ikke se så langt. Ejheller kundskaben til de mysterier som verdens mennesker kalder for nødvendig videnskab er nødvendig for at komme ind i Guds rige. Det er Satan som fylder sindet med sofisteri og tradition, som udelukker den højere uddannelse, og som vil gå tabt sammen med eleven.    
Dem som har taget imod falsk uddannelse ser ikke op mod himlen. De kan ikke se ham som er det sande Lys, "som oplyser hvert menneske, var ved at komme til verden." De ser på den evige virkelighed som fantasibilleder, kalder et atom for en verden, og en verden for et atom. Mange som har taget imod den såkaldte højere uddannelse, erklærer Gud: "Du er vejet på vægten, og fundet for let," - venter på en kundskab til praktisk forretninger, venter på en kundskab hvordan du gør bedst brug af tid, venter på kundskab om at arbejde for Jesus.    
Den praktiske i at undervise om ham som gav sit liv for at frelse mennesker, er et bevis på den værdi han tilskriver mennesker. Han gav den uddannelse som alene kan kaldes for højere uddannelse. Han vendte sig ikke bort fra sine disciple fordi de ikke havde taget imod deres undervisning fra hedenske lærere. Disse disciple skulle proklamere sandheden skol skulle ryste verden, men før de kunne dette, før de kunne blive jordens salt, måtte de lære nye levevaner, de måtte få mange ting ud som præster og rabbiner havde lært. Og i dag må dem der repræsenterer Kristus danne nye vaner. Teorier som kommer fra verden må opgives. Deres ord og gerninger må være efter den guddommelige lignelse. De må ikke sætte sig selv i forbindelse med de fornedrende principper og indstillinger som kommer af afgudstilbedelse. De kan ikke med sikkrehed tage imod deres uddannelse fra dem, som ikke kender Gud, og anerkender ham ikke som menneskenes liv og lys. Disse mænd tilhører et andet rige. De styres af en illoyal fyrste, og de går fejl af fantasibilleder frem for virkelighed.    
Vore skoler er ikke det de burde være. Den tid som bør helliges på at arbejde for Kristus opbruges på uværdige temaer og selvfornøjelse. Stridigheder rejser sig på et øjeblik, hvis meninger går på tværs enkelt gang. Sådan var det med jøderne. Forsvare personlige meninger og dækkes der over interesser, tilfredsstilles verdslig ærgerrighed, så har de forkastet Guds søn. Tiden går. Vi nærmer os de store kriser for denne jords historie. Hvis lærerne fortsætter med at lukke deres øjne for det, denne nuværende tid har brug for, så skal de skæres bort fra vort arbejde.    
Mange af instruktørerne på nutidens skoler forkynder bedrag, og fører deres studerende over et studieområde som er forholdsvis ubrugelig, som tager tid, studier, og midler som bør bruges på at få en højere uddannelse som Kristus kom for at give. Han tog menneskelig form, så han kan løfte tankesindet fra menneskets lektier der anses for at være væsentlige for de lektier med evige følger. Han så verden var indhyllet i satanisk bedrag. Han så at mennesker fulgte deres indbildning alvorligt, troede at de havde fået alt, hvis de fandt ud af hvordan de kunne kaldes de store i verden. Men de vandt intet andet end døden. Kristus tog sit ståsted på denne jords hovedveje og biveje, og så på hvordan skaren ivrigt søgte efter lykke, troede at de i alle nye planer havde opdaget hvordan de kunne være denne verdens guder. Kristus pegede mennesker opad, og fortalte dem at den eneste sande kundskab er kundskaben til Gud og Kristus. Denne kundskab vil bringe fred og lykke i dette nuværende liv, og vil sikre os Guds frie gave, evigt liv. Han tilskyndede sine tilhørere, som mennesker med fornuftskraft, at ikke miste evigheden ud af deres beretninger. "Søg først Guds rige, og hans retfærdighed," sagde han, "og så skal alt dette gives jer i tilgift." Så er I Guds medarbejdere. Til dette har jeg bragt min lidelse ind i, ydmyghed og død.    
Den store lektie de unge skal have er at de, som gudstilbedere, skal værne om Bibelens principper, og sætte verden i anden række. Gud vil have at alle er instrueret om hvordan de kan gøre Kristi gerning, og gå gennem portene til himlens stad. Vi skal ikke lade verden omvende os; vi skal bestræbe os alvorligt på at omvende verden. Kristus har gjort det til vort privilegium og pligt at stå frem for ham under alle omstændigheder. Jeg beder forældre sætte deres børn der, hvor de ikke fortrylles af en falsk uddannelse. Deres eneste sikkerhed er at lære af Kristus. Han er det store center for verdens Lys. Alle andre lys, al anden visdom er nyttesløs.    
Mænd og kvinder er købt for købt for Kristi Guds enbårne søns blod. De er Kristi ejendom, og deres uddannelse og oplæring skal gives, ikke med henblik på dette kort og usikre liv, men på det evige liv, som måler sig med Guds liv. Det er ikke hans plan at de tjenere han har købt, skal oplæres til at tjene mammon oplæres til at få menneskelig ros, menneskelig ære, eller være verden underdanig.     
"Jesus sagde da til dem: "Sandelig, sandelig siger jeg eder: hvis I ikke spiser Menneskesønnens kød og drikker hans blod, har I ikke liv i jer. Den, som æder mit kød og drikker mit blod, har evigt liv, og jeg skal oprejse ham på den yderste dag. Thi mit kød er sand mad, og mit blod er sand drik. Den, som æder mit kød og drikker mit blod, han bliver i mig, og jeg i ham. Ligesom den levende Fader udsendte mig, og jeg lever i kraft af Faderen, således skal den, der æder mig, leve i kraft af mig." Dette er livets begreber verdens Genløser brugte, før jordens grundvold blev lagt. Giver lærerene på vore skoler de studernde lives brød at spise? Mange af dem leder deres studerende over det samme spor som de selv har betrådt. De tror at det er den eneste rigtige måde. De giver de studerende føde som ikke støtter åndeligt liv, men som få dem der tager del i det til at dø. De er facineret af det som gud ikke forlanger at de skal vide.    
De lærere som ,ligesom præsterne og herskerne, er opsat på at føre deres studerende over den samme gamle sti, som verden fortsætter med at rejse på, vil komme i endnu større mørke. Dem som kunne værer medarbejdere sammen med Kristus, men som foragtede bringerne og deres budskab, vil miste deres betydning. De vil vandre i mørke, uden at vide at de snubler. Disse er parat til at blive bedraget af den sidste dags bedrag. Deres tanker fyldes af mindre betydningsfulde interesser, og de mister velsignelsen at bære åg sammen med Kristus, og være medarbejdere sammen med Gud.    
Kundskabens træ, det såkaldte, er blevet et redskab til død. Satan har kunstnerisk indvævet sig selv, hans læresætninger, hans falske teorier, i den undervisning der gives. Ud fra kundskabens træ siger han de mest behagelige og smigrende ord om den højere uddannelse. Tusindvis tager del i dette træs frugt. Tusindvis tager del i dette træs frugt, men for dem betyder det død. Kristus siger til dem: "I bruger penge på det som ikke er brød. I bruger jeres Gudsbetroede talenter på at få en uddannelse, som Gud erklærer for tåbelighed."    
Satan bestræber sig på at få alle fordele. Han ønsker at ikke kun at sikre sig de studerende, men også lærerne. Han har lagt sine planer. Forklædt som en lysets enkel, vil han vandre på jorden som en der gør undere. Med et smukt sprog vil han komme med ophøjede følelser. Han vil sige gode ord, og udføre gode gerninger. Kristus vil personificeres, men på et punkt vil der være markant forskel. Satan vil vende folk fra Guds lov. På trods af dette, vil han efterligne retfærdigheden, så han om muligt, endog kan føre de udvalgte vild. Kronede overhoveder, præsidenter, herskere på høje steder, vil bøje sig for hans falske teorier. I stedet for at give plads til kritik, splid, jalousi og rivalisering, skal dem på vore skoler være et i Kristus. Kun derved kan de modstå ærkebedragerens fristelser.    
Tiden går, og Gud kalder på alle vagt folk at være på sit sted. Han har fundet det godt at lede os til en krise der er større end da vor Frelser kom første gang. Hvad skal vi gøre. Guds Helligånd har fortalt os hvad vi skal gøre; men, ligesom jøderne på Kristi tid forkastede lyset og valgte mørke, ligeledes vil den religiøse verden forkaste budskabet i dag. Mennesker der bekender sig til gudsfrygt har foragtet Kristus gennem hans budbringere. Ligesom jøderne, forkaster de Guds budskab. Jøderne spurgte om Kristus: "Hvem er dette? Er det ikke Josefs søn?" Var han ikke den Kristus som jøderne ventede på. Så i dag er de agenter som Gud sender, ikke de mennesker har ventet på. Men Herren vil ikke spørge nogen mennesker, hvem der skal sendes. Han vil sende dem han vil. Mennesker vil ikke kunne forstå hvorfor Gud sender det ene eller den anden. Hans arbejde vil nok vække nysgerrighed. Gud vil ikke stille denne nysgerrighed; og hans ord vil ikke vende tomt tilbage.    
Arbejdet med at berede et folk til at stå på Guds beredelsesdag skal alle gå i gang med som tror ordet. I de sidste får år er der gjort et seriøst arbejde. Alvorlige spørgsmål har foruroliget deres tanker som tror den nærværende sandhed. Lyset fra Retfærdighedens Sol har skinnet på alle steder, og nogle har taget imod det, og holdt ved det. Arbejdet er blevet ført frem i Kristi linjer.    
Enhver sjæl som nævner Kristi navn bør være i tjeneste. Alle bør sige: "Her er jeg, send mig." De læber som er villig til at tale, vil, selvom de er urene, blive berørt af det levende kul, og blive renset. De vil kunne sige ord som brænder vej til sjælen. Tiden vil komme hvor mennesker skal aflægge regnskab for de sjæle som skulle givet lyset til, men som ikke har fået det. Dem som undladt at gøre deres pligt, som har fået lys, men som ikke har bevaret det, så at ingen får det, klassificeres i himlens bøger med dem som er fjender med Gud, ikke underlagt hans vilje eller under hans vejledning.    
Der bør være en kristen indflydelse på vore skoler, vore sanatorier, og vore forlagshuse. Under Satans ledelse, bliver der dannet forbund, og vil blive formet til at fordunkle sandheden med menneskelig indflydelse. Dem som slutter disse forbund vil aldrig høre velkomsten: "Vel du gode og tro tjener; . . . . gå ind til din Herres glæde." De redskaber som Gud sætter i værk skal gå fremad, og ikke gå på kompromis med mørkets kræfter. Der skal gøres meget mere i Kristi linjer, end der er gjort hidtil.    
Enhver studerende bør værne om fuldstændig renhed. Alle menneskesind bør vende sig i ærbødig opmærksomhed til Guds åbenbarede ord. Lys og nåde vil gives til dem, som sådan adlyder Gud. De vil beskue forunderlige ting ude i hans lov. Store sandheder har ligget upåagtet og uset hen siden pinsefestens dag, skal skinne fra Guds ord i deres oprindelige renhed. Dem som virkelig elsker Gud vil Helligånden åbenbare de sandheder som toner ud af sindet, og vil også åbenbare de sandheder som er helt nye.    
Den som spiser Guds Søns kød og drikker hans blod vil fremføre den sandhed fra Daniels og Åbenbarings bøgerne der er inspireret ved Helligånden. De vil udløse kræfter der ikke kan underkues. Børnenes læber vil blive åbnet for at forkynde de hemmeligheder der er blevet skjult for menneskers tanker. Herren har valgt denne verdens tåbelige ting til at forvirre den kloge, og denne verdens svage ting til at forvirre den mægtige.    
Bibelen bør ikke bringes ind i vore skoler og blive klemt inde mellem hedenskab. Bibelen må gøre grundværket og undervisningsemnet i uddannelsen. Det er rigtigt at vi ved meget mere om den levende Guds ord end vi vidste tidligere, men der er endnu meget at lære. Det bør bruges som den levende Guds ord, og påskønnes som det første og sidste og bedste i alt. Så vil den sande åndelige vækst kunne ses. De studerende vil udvikle sunde religiøse karaktertræk, fordi de spiser Guds søns kød og drikker hans blod. Men hvis sjælesundheden ikke overvåges og får næring vil den forfalde. Forbliv i lysets kanal. Studér bibelen. Dem som tjener Gud trofast vil blive velsignet. Han som ikke lader det pålidelige arbejde være ulønnet, vil krone alle loyalitets og renhedshandlinger med særlige tegn på hans kærlighed og bifald.  

31 08 1897 Review and Herald Hvad åbenbaringens bog betyder for os   
 Jesu Kristi åbenbaring, som Gud gav ham for at vise sine tjenere, hvad der skal ske i en hast. Og han sendte bud ved sin engel og gav det til kende i billeder for sin tjener Johannes, som her vidner om Guds Ord og Jesus Kristi vidnesbyrd alt hvad han selv har set. Salig er den, som oplæser og de, som hører profetiens ord og holder fast ved det, der er skrevet i de; thi tiden er nær.     
Mange nærer den ide, at Åbenbaringens Bog er en forseglet bog og de vil ikke ofre tid og studium på dens mysterier. De siger, at de stadig ser hen til frelsens herligheder og at mysterierne, som blev åbenbaret for Johannes på øen Patmos ikke er så megen betragtning værd som disse frelsens mysterier.     
Men Gud betragter ikke denne bog således. Han erklærer: "Jeg vidner for ethvert menneske, som hører denne bogs profetiske ord, at hvis nogen lægger noget til, så skal Gud lægge de plager på ham, der er skrevet om i denne bog. Og hvis nogen tager noget bort fra denne bogs profetiske ord, skal Gud fratage ham hans del i livets træ og den hellige stad, som der er skrevet om i denne bog. Han, som vidner om disse ting, siger: "Ja, jeg kommer snart!"     
Åbenbaringens Bog åbner det for verden, der har været, som er og som skal komme;det er til oplysning for os, der er nået til verdens ende. Det bør studeres med ærbødig ærefrygt. Vi er begunstigede ved, at vi ved, hvad der er skrevet til at oplyse os. Men behandler vi Herrens Ord med den ærbødighed, som er indblæst af Gud, er også gavnligt at belære, til at irettesætte, til at genoprejse, til at optugte i retfærdighed, så at Guds mennesket kan blive fuldt beredt, vel skikket til al god gerning."     
Herren selv åbenbarede Åbenbaringens Bogs mysterier for sin tjener Johannes og han bestemmer, at mysterierne skal kunne studeres af alle. I denne bog er der skildret scener, som nu hører fortiden til, samt nogle af evigheds interesse, som finder sted rundt om os. Andre vil ikke nå deres fuldstændige fuldendelse før tidens ende, når den sidste store kamp mellem mørkets magt og himlens Fyrste finder sted.     
Den endelige kamp vil blive ført mellem dem, der holder Guds bud og har Jesu tro og den frafaldne magt, som vil bedrage alle, der bor på jorden. "Og det gør store tegn, så det endog får ild til at falde ned fra himmelen ned på jorden for menneskenes øjne. Og det forfører dem, der bor på jorden, ved de tegn, som det fik magt til at gøre for dyrets øjne og det opfordrer dem, der bor på jorden til at lave et billede af dyret, der har sværdhugget, men atter kom til live. Og det fik magt til at give dyrets billede livsånde, så dyrets billede. Og det får alle, både små og store, rige og fattige, frie og trælle til at give sig selv et mærke på deres højre hånd eller på deres pande, for at ingen skal kunne købe og sælge uden den, som han mærket: dyrets navn eller dets navns tal."     
Vi står på tærsklen til store og højtidelige begivenheder. Mange af profetierne er ved at blive opfyldt i hurtig rækkefølge. Ethvert kraftelemt er ved at blive sat til at arbejde. Den historie der hører fortiden til, vil gentage sig, gamle uoverensstemmelser vil rejse sig til et nyt liv og farer vil omgive Guds folk på alle sider. Intensitet tager den menneskelige familie i besiddelse. Den gennemtrænger alt på jorden. Og til hvad? - Spil, leg og fornøjelser. Mennesker styrter afsted, stimler sammen og kappes om mesterskabet. Det, som er almindeligt og forgængeligt, optager deres opmærksomhed, så at ting af evig interesse næppe skænkes en tanke. Menneskelige væsner, som besidder energi, nidkærhed og udholdenhed, vil anbringe al den kraft, de har fået af Gud i samarbejde med Satans herskesyge for at gøre Guds lov ugyldig. Bedragere af enhver afstøbning og art vil gøre krav på at være værdige og sande og det almene og urene vil forøges mægtigt i forhold til det sande og hellige. Således vil det uægte blive godtaget og den sande norm for hellighed vil blive kasseret, ligesom Guds Ord blev tilsidesat af Adam og Eva fremfor Satans løgn.     
Mange har så længe valgt deres egne normer og fornægtet den ufejlbarlige standard, der vil sømme dem på den sidste dag, at de selv bliver bedraget. De fejlfortolker Guds Ords lærdomme og modsætter sig vedvarende hans bud. De ophøjer menneskers forskrifter. Udtalende evangeliske præster tilkendegiver en mere en almindelig bitterhed mod og foragt for Guds lov. Som på Davids tid bliver denne lov foragtet.Den bliver behandlet som en nyhed og fornægtet som leveregel.     
De, som engang har været overbevist om sandheden, men har modstået den Hellige Ånds indflydelse, vandrer og arbejder i samarbejde med Satan som den første frafaldne; blændede af hans spidsfindigheder, som engang var at finde ved den himmelske tronsal, slutter de sig til hans rækker. Apostlen Paulus taler om det og siger: "Nu siger Ånden udtrykkeligt, at i de sidste tider vil nogle forlade troen og give agt på forførende ånder og djævles læresætninger og lyve i hykleri, idet deres samvittighed er brændemærket med et sydende hedt ler." De, der har vendt sig bort fra et tydelig, "så siger Herren" vil blive blændet af overtro i alle slags frafald og vil blive ledet ind i den frygtelige synd, som Guds Ord fremstiller som værende drukken af helliges blod.     
Når dette fjendskab mod Guds lov bliver så fortættet, kan vi vide, at Satan gennemsyrer menneskelige sind med det samme had mod sandheden og Guds forskrifter, som satte Kains hjerte op imod hans broder, Abel. I denne tid med tiltagende overtrædelser af Guds lov, er det vigtigt, at vi hver især drager nær til Gud. Hans stemme kan høres, idet den siger: "Mit folk, gå ind i dit kammer og luk dine døre bag dig; hold dig skjult en liden stund, til vreden er draget over. Thi Herren går ud fra sin bolig for at straffe jordboernes brøde; sit blod bringer jorden for lyset og dølger ej mer sine dræbte."Det er muligt for mennesker at gå så vidt i ulydighed, at det vil blive nødvendigt for Gud at stå op og lade dem vide, at han er Gud og at han vil gribe ind og straffe verden for dens forbrydelser.     
Den tid nærmer sig nu, hvor Gud vil forsvare sin ære og bringe denne uretfærdighed til ende. Om denne tid taler apostlen Paulus, når han siger: "Men om tid og time, brødre!har I ikke nødig, at man skriver til jer;selv ved I jo god besked om, at Herrens dag kommer som en tyv om natten. Når de siger: Fred og ingen fare! da er undergangen pludselig over dem ligesom veerne over den frugtsommelige og de skal ingenlunde undslippe." Når alle er opslugt af det tiltrækkende ved væddeløb, når begejstringen over cricketspillet når sit højeste, når lidenskaberne i spillesalen er stærke, når sit højeste, når lidenskaberne i spillesalen er størst, når selskaber giver sig hen til luksuriøse fester og soldet er på sit højeste, når alle glemmer Gud og evigheden og Fred og ingen farer det råb, der høres overalt, "da er undergangen pludselig over dem og de skal ingenlunde undslippe."     
Vil det sande Guds barn blive revet bort af den tiltagende syndighed? Vil Guds udvalgte folk blive fristet af den udbredte foragt, som han ser rettet mod loven? Nej! Det fremherskende frafald vil fylde hans sjæl med nidkærhed for Guds ære. Han er, at det himmelske univers er oprørt af harme over utaknemmeligheden hos det menneske, for hvem Herren har gjort så meget og Guds løv bliver mere dyrebar, når der bliver trådt på den af vanhellige fødder. Idet den bliver overset og foragtet af den ene slags mennesker, vil den blive værdsat og æret af den anden. "De har gjort din lov ugyldig. Derfor elsker jeg dine bud mere end guld, ja, mere end fint guld."     
Jesus, som ikke kendte til synd og i hvis mund der ikke fandtes skyld, kom for at så sandhedens sæd i verden. Når han blev beskyldt for ondt af farisæerne, stod han tappert for sine anklagere og sagde: "Hvem af jer kan overbevise mig om synd? Og hvis jeg siger sandheden, hvor for tror I mig så ikke?" Guds overbevisende magt havde rørt disse læreres hjerter dybt, men de vendte hårdnakket deres ansigtet fra lyset. De modstod Guds hellige Ånds arbejde. Der var givet dem tilstrækkelige bevis på Kristi guddommelighed. Yderligere bevis ville ikke have forandret deres følelsers gyldighed men kun have hærdet dem i vantro.     
Kristus erklærede: "Hvis I var blinde, ville I ingen synd have, men nu siger I: Vi ser derfor forbliver jeres synd. Hvis jeg ikke havde gjort de gerninger iblandt dem, som ingen andre har gjort, havde de ikke syndet. Men nu har de både set og hadet både mig og min Fader." Til sine disciple sagde han: "Hvis I holder mine bud, skal I forblive i min kærligehed." "Hvis I elsker mig, så bliv i min kærlighed." "Den, der hader mig, hader også Fader." Den, der siger: Jeg kender ham og ikke holder hans bud, er en løgner og sandheden er ikke i ham."     
Vi ved, at verden er sanselig og fordærvet, elsker mørket mere end lyset, fordi dens gerning er onde. Fejltagelser og falske profeter bliver foretrukket for Kristi evangelium. Men skal vi skubbe den norm for karakteren til side, som Himlens Gud har givet til vor verden og vove at oprette en standard efter menneskelige påfund? Gud ønsker, at hans folk, der holder loven, skal møde den kritiske situation og samarbejde med de himmelske væsner med at hæve retfærdighedens standard og fremholde himlens budskab for verden.     
Enhver burde føle, at det kræves af ham, at han indvier hver en time til Kristi tjeneste. Guds Søn blev givet os, for at vi skulle blive fornyede, forædlede, udviklede og dannede, for at Gud kan ikke bortage vor synd, hvis vi ikke samarbejder med ham. Enhvert spørgsmål burde være: "Er jeg renset fra synd? Hader jeg synd og elsker retfærdighed? Er jeg parat til at bringe ethvert og alle ofre for den herlighed at kende Kristus Jesus, min Herre?" Bekendende kristne, som har et splittet hjerte, vil ikke være i Herrens hær, for Herren antager ikke en sådan hvervning. Dette er ikke følelsesmæssigt og lammet tjeneste. I disse tider behøver vi en forsikring fra himlen, der sætter os i stand til at stå fast for troen, een gang overgivet til de hellige.     
Den velsignelse, der er udtalt over dem, der holder Guds lov, er: "Velsignet er de, der holder hans bud, for at de kan have ret til livets træ og kan gå ind gennem portene ind i staden." "Og jeg så og se, Lammet stod på Zions bjerg og sammen med det hundrede og fireogfyrretyve tusinde, som havde dets navn og dets Faders navn skrevet på deres pander ... Her gælder der om udholdenhed for de hellige, der holder fast ved Guds bud og troen på Jesus."  

28 09 1897 Review and Herald Forkynd ordet*   
 Men du, bliv ved det, du har lært og er blevet overbevist om! Du kender dem, du har lært det af, og fra barnsben kender du De hellige Skrifter, der kan give dig visdom til frelse ved troen på Kristus Jesus. Ethvert skrift er indblæst af Gud og nyttigt til undervisning, til bevis, til vejledning og til opdragelse i retfærdighed, så at det menneske, som hører Gud til kan blive fuldvoksent, udrustet til al god gerning.    
Hele Bibelen er Inspireret af Gud og er gavnligt til at belære, vejlede og oplyse om retfærdighed, for at Guds børn kan blive fuldkomne og beredte til at udføre al god gerning. Guds ord er som et skatkammer. Det er et lys, der skinner i mørket. Det er bedre at forsømme det, der hører denne verden til, end det er at forsømme sin bibellæsning. Gud har maget det således, at når man studerer Bibelen, finder man frem til de betydningsfulde sandheder i den. Det gør mig ondt, når jeg ser, at selv blandt dem, der venter på Herrens komme, er der nogle, der er mere optaget af det opdigtede. Verden er fyldt med sådanne bøger, men Gud har givet os et bestemt arbejde at udføre, og så skal vi ikke vende os mod andre forhold og bruge tid og kræfter på at sælge bøger, der ikke giver noget lys. Kristendom er noget særdeles praktisk, og de, der har iført sig Kristus, bør vandre, som han vandrede. Vi bør være fuldstændig optaget af Guds værk. "Da nu alle disse ting må gå i opløsning, hvor helligt og gudfrygtigt bør I da ikke leve, mens I venter på, ja, fremskynder Guds dags komme," (2 Pet 3, 11.12).    
Gud udfører normalt ikke mirakler for at fremme hans sandhed. Hvis forvalteren forsømmer at kultivere jordbunden efter at have sået sæden, udvirker Gud ikke et mirakel for at modvirke denne forsømmelse. Når høsten kommer, vil han finde sin mark gold. Gud virker i henhold til de principper, som han har vist sine børn, og det er op til os at lægge kloge planer. Vi skal tage de midler i brug, som Gud peger på vil give resultater. De, der ikke gør en bevidst indsats, men bare venter på at Helligånden skal drive dem til handling, vil gå til grunde i mørke. Vi kunne spørge dem, der venter på et mirakel, hvad de har gjort med det Gud har placeret inden for rækkevidde! Vi kunne spørge dem, der håber på et eller andet overnaturligt og hele tiden siger: "Tro, bare tro", har I fulgt Guds vilje? Herren har sagt: "Du må" og "Du må ikke". Lad alle studere lignelsen om talenterne og gøre sig klart, at Gud har givet hvert eneste menneske en gerning. Han har givet alle mennesker et talent, som når det bliver brugt efter evne, vil øge deres effektivitet. Man kan ikke sidde stille og intet gøre i Guds værk. Der er en indsats, der skal ydes for Mesteren, når det gælder at besejre onde vaner, som Guds ord fordømmer, - og også når det gælder det gode, som anbefales. Vi må kæmpe mod det onde som enkeltpersoner, vriste os løs af alle uheldige forhold, studere Guds ord og bede om guddommelig hjælp for at kæmpe mod verden, kødet og - den onde. Vi har brug for dagligt lys fra Gud for at kæmpe troens gode strid.    
Den, der ikke gør noget, før han føler sig særlig tilskyndet til at gøre noget for Gud, kommer aldrig til at gøre noget. Gud har givet os sit ord, er det ikke tilstrækkeligt! Kan du ikke høre hans stemme gennem Ordet! Hvis du bruger de af Gud anviste midler og søger Skriften med flid, samtidig med at du er indstillet på at adlyde sandheden, vil du vide, om læren kommer fra Gud. Gud vil dog aldrig udføre et mirakel for at tvinge dig til at tro sandheden. Gud, der lod sin enbårne søn dø på Golgathas kors, har gjort det muligt for alle mennesker at blive frelst. Kristus døde for en verden i ruiner, og på grund af Kristi fortjeneste har Gud valgt at give mennesker en chance mere. De får endnu en mulighed for at holde Guds bud eller at vandre på overtrædelsens vej, som Adam gjorde det. Ved sit uendelige offer har Gud gjort det muligt for mennesker at vise hellighed allerede her i livet. De, der vil bekræfte deres udvælgelse til et evigt liv i fremtiden, må bekræfte det ved at vise lydighed mod Guds bud. Stærke følelser, stærke impulser eller ønsker om himlen, beviser ikke, at du er udvalgt til at sidde sammen med Jesus Kristus på hans trone. Hvis I ville kende guddommens mysterium, ville I følge det som er blevet åbenbaret. Betringelserne for evigt liv er blevet anført tydeligt. Jesus siger: "Hvis I elsker, så hold mine befalinger. . . . Han som har mine bud, og holder dem, ham er det som elsker mig: og han som elsker mig skal elskes af min fader, og jeg vil elske ham, vil vise mig selv i ham. . . . Hvis et menneske elsker mig, vil han holde hvad jeg siger: og det ord som I hører fra mig er ikke mine, men Faderen som sendte mig." Her er betingelserne som enhver sjæl er udvalgt til evigt liv. jeres lydighed til Guds bud vil bevise at I er indstillet til den herlige arv. I er udvalgte til at arbejdere sammen med Gud, til at arbejde i harmoni med Kristus, til at bære hans åg, til at løfte hans brde, og til at følge i hans fodspor. I er blevet forsynet med midler, hvorved I kan opnå det som gør jeres høje kald og udvælgelse sikker. Ransag skrifterne, og I vil finde at ikke en søn eller datter af Adam er er udvalgt til at blive frelst i ulydighed mod Guds bud.    
Skulle Gud frelse mennesker i ulydighed, efter at have tilstået dem en anden prøvetid, sat dem på prøve i dette liv, ville de svigte over for det fremtidige livs autoritet. Dem som er illoyale over for Kristus i denne verden vil være illoyal over for ham i den kommende verden, og vil skabe et andet ophør i himmelen. Mennesket vil få historien om adams ulydighed og fald for sig, på grund af dette vil de advares mod at overtræde Guds lov. Jesus Kristus dødde for at alle mennesker kunne få en chance for at gøre deres kald og udvælgelse visselig; men retfærdighedens standard i denne evangeliske tidsalder er ikke mindre end den var i Adams dage, og himlen vil være lønnen for lydighed.    
Verden har sat Guds lov til side, men kristne er sat til at vise tro, loyalitet og hellighed. De er udvalgt til at adlyde Guds bud, selvom de ved at gøre det må bære korset.    
Bibelen skal være vor vejviser. Der er ikke noget, der kan udvide bevidstheden og styrke intellektet så meget som bibelstudium. Intet andet studium vil i den grad løfte sjælen og styrke evnerne, som studiet af de levende visdomsord. Tusinder af ordets forkyndere har svækket deres evner ved at beskæftige sig med hverdagsagtige ting i stedet for ivrigt at granske Guds ords skjulte skatte. Når sindet beskæftiger sig med at studere Guds ord, vil forståelsen øges og evnen til at fatte store og ædle sandheder vil udvikles. Det, som sindet får lov at beskæftige sig med, er med til at afgøre om det svækkes eller styrkes. Hvis sindet ikke opdrages til at anstrenge sig i forsøget på at forstå sandheden ved at sammenligne tekst med tekst vil det blive snævert og miste sin karakter. Vi bør bevidst søge efter sandheder, som ikke ligger lige for.    
Prædikanter, der forkynder bibelske sandheder i vor tid, bærer et yderst alvorligt budskab til mennesker, og de har brug for at disciplinere sindet for at de kan forstå frelsens store tema. De må forstå, hvad det er mennesker skal genløses fra, og hvordan de kan bringes tilbage til Guds paradis. Ulydighed var årsagen til menneskets fald; og fortsat ulydighed kan vel næppe gøre ham antagelig for Gud! Kan fortsat overtrædelse gøre ham skikket for Himlen? Lad prædikanterne forkynde Guds ord. "Prædik ordet, stå frem i tide og utide, overbevis, irettesæt, forman, tålmodigt og med stadig undervisning" (2 Tim 4,2). Prædikanterne skal ikke forkynde menneskers meninger, fortælle historier eller vise dramatisk talent; men de skal agere som de stod for Guds og Herrens åsyn. De skal prædike ordet. Lad dem ikke vise letsindighed i deres tjeneste, men lad dem forkynde ordet på en måde, som gør et alvorligt indtryk på dem, der lytter. Lad dem ikke fremsætte egne tanker og fantasifulde kommentarer, som var det Guds ord, men lad dem præsentere det rene Guds ord med al alvor.    
Paulus omtaler nogle forkyndere, som forvansker skrifterne, men når de engang skal træde frem for al verdens dommer for at gøre rede for deres gerning, ville de ønske, at de ikke havde handlet så svigefuldt med Guds ord. Herrens trofaste tjenere vil give agt på formaningen til TImoteus: "Hvad enten det er belejligt eller ubelejligt." "De vil tage anlening når det er tid for deres aftaler, og uden for stunde, på deres private steder, ved vejsiden, eller i hos de familier de besøger. I deres personlige arbejde vil de fremføre sandheden ind i deres bevisthed, med al alvor og i ånds iver, hvis de giver agt, vil virke for menneskets frelse, og hvis det forsømmes for hans dom. De må ikke blot advare mennesker, men irettesætte og formane med al langmodighed og lære. Mange, mange anledninger går til spilde, fordi prædikanter regner dem for ubelejlige, men selv under vanskelige omstændigheder, kan Herren få sandhedens ord til at fæstne sig i lytterens sind. "Så dit korn om morgenen, og lad ikke hånden hvile ved aftenstid, for du ved ikke, om det ene eller det andet lykkes, eller om begge dele går godt." (Præd 11,6).    
Satan kan hjælpe os til utallige undskyldninger for ikke at gøre vor pligt med at advare dem, der fejler og at forkynde sandheden i Jesus for sjæle, der er ved at gå fortabt. Prædikanter, der elsker at prædike, vil stå i fare for at prædike for længe, - som om en masse ord var det væsentlige. Dette gør dem så udslidte, at de hverken kan eller vil yde en personlig indsats, når lejlighed byder sig for virkelig at tale til tilhørernes hjerter. En prædikant bør være parat til at åbne Bibelen, som lejlighed byder sig og vejlede, advare eller trøste dem, der lytter. Han bør forkynde sandheden og bruge Guds ord, som det er passende i forhold til dem, han er sammen med. Alt for mange prædikanter forsømmer at tage sig trofast af dem, de kommer i kontakt med. De overlader det nærliggende til andre, for de ønsker ikke at løbe den risiko at miste deres venskab, som de virker for. Hvis prædikanter i tide ville tage sig af dem, der fejler, ville de forebygge meget ondt og redde sjæle fra døden. Hvor den ene forsømmer at advare mens en anden gør det, vil den der fejler få det indtryk, at ham, der ikke påpegede deres fejltrin var en god prædikant. Dette er bare ikke tilfældet, han var bare prædikant - ikke Guds medarbejder, når det gælder at påpege synd. Med Jesu ydmyge sindelag skal du gøre den gerning, der vil bevise din tjeneste. Du bør vise sorg over synden, men ikke en vanhellig lidenskab i at påtale fejltagelser. Du må gøre alt med tålmodighed og i overensstemmelse med læren; og du skal ikke blive mismodig, hvis du kun ser ringe resultater af din indsats. Det kræver udholdenhed og tålmodighed. Men hold ud! Vis, at du forstår, hvornår du skal sige noget, og hvornår du skal tie stille.    
Paulus opfordrede Timotheus til at prædike ordet, men også til at være tålmodig. Man bør ikke forsømme dette. Prædikanterne bør i tide og utide være på udkig efter sjæle, som de vil blive krævet til regnskab for. De bør vise stor omhyggelighed. I alle ting bør de være på vagt over Satans snigløb, så de ikke lokkes til at forsømme det ubehagelige. Lad ikke vanskeligheder holde dig tilbage eller gøre dig mismodig. Mød vanskelighederne med et afbalanceret sind og en fast karakter. Når du overvinder vanskelighederne, får du samtidig en rig oplevelse. Gør en evangelists indsats - vand og plej den sæd, der allerede er sået. Når man har plantet en ny menighed, bør den ikke overlades til sig selv. Prædikanten skal søge at udvikle menighedens talenter, så man kan blive ved at holde møder. Timotheus fik besked på at tage fra menighed til menighed og opbygge menighederne i den allerhelligste tro. Han skulle udføre en evangelists arbejde, hvilket er endnu mere betydningsfuldt end prædikantens. Han skulle prædike ordet, men ikke forblive ved en menighed.    
Bestem dig for ikke at gå uden om det ubehagelige i din indsats. Gør du det, bliver du medskyldig i nogle sjæles undergang. Hvis vi virkelig er kristne, vil vi have hans ånd i os, som døde for fortabte. Vi skal elske den fejlende synder så meget, så vi ikke taler ham efter munden og forårsager at han fortsætter sin fejlagtige kurs. Vi må være på udkig efter sjæle, som den, der skal stå til regnskab. Vi må sikre os, at vi viser en både hellig og helliggjort kærlighed, uden spor af sentimentalisme. Der findes meget af denne falskhed i verden, men det har ikke Guds velbehag. Vi må løfte det banner, som vi har fået af den evige Gud, for verden. Hvis vi er trofaste overfor Gud i det små, vil vi få et helligt mod, når vi kaldes til at træffe vise beslutninger. Vi vil få lov til at vandre sammen med Gud og at samarbejde med ham.  

30 11 1897 Review and Herald Fremvisning af brødres fejltagelser, må irettesættes.   
  "Vi beder jer, brødre! om at skønne på dem, der gør et slidsomt arbejde iblandt jer og er jeres forstandere i Herren og retleder jer. Agt dem særlig højt i kærlighed for deres gernings skyld. Hold fred med hverandre! Og vi lægger jer på sinde, brødre: retled de uskikkelige trøst de modfaldne, tag jer af de skrøbelige, og vis langmodighed imod alle."    
I dag har vi privilegiet at have større lys og bedre anledninger, og vi drages til ansvar for hvordan vi udnytter lyset. Dette vil manifesteres i større dydighed og helligelse. Vor loyalitet til Gud burde være proportional med det lys som skinner på os i denne tidsalder. Men kendsgerningen at vi har vokset i lyset, retfærdiggør ikke at vi adskiller og dømmer menneskers karaktertræk hvem Gud har oprejst i tidlige tider til at gøre et bestemt arbejde og til at fortrænge verdens moralske mørke. I fortiden kæmpede Guds tjenere mod myndigheder og magter, og på samme måde kæmper vi det i dag, med sandhedens banner højt, mod herskerne af denne verdens mørke, og åndelig ondskab på høje steder. Disse mennesker var Guds adelsmænd, Hans levende agenter, gennem hvem Han har arbejdet på en forunderlig måde. De var forvaltere af den guddommelige sandhed i det omfang at Herren så det rigtigt at åbenbare den sandhed verden kunne bære at høre. De proklamerede sandheden på et tidspunkt hvor falsk og fordærvet religion fremhævede sig selv i verden.    
Jeg kunne ønske at forhænget blev rullet til side, og at dem der ikke har et åndeligt øjesyn kunne se disse mennesker, sådan som de ser ud i Guds øjne; for du ser dem som træer der går. Så ville de ikke tillægge deres menneskelige form på de menneskers erfaringer og gerninger som adskilte mørket fra vejen og beredte vejen for fremtidige generationer. Når vi lever os ind i vor egen generation, kan vi fælde dom over mennesker som Gud har oprejst til et særligt arbejde, efter det lys som de har fået for deres tid. Ved at de har overvundet fristelser, har de angret deres synder; og vi får ingen anledninger til at nedvurdere deres karakter eller undskylde synd. Deres historie er et advarende fyrtårn for os, og udpeger en sikker sti for vore fødder, hvis vi blot vil undgå deres fejltagelser. Disse pæne mennesker søgte nådestolen og ydmygede deres sjæle for Gud.    
Lad ikke vore stemmer og penne vise at vi vanrøgter Herrens højtidelige formaninger. Lad ingen nedvurdere dem, som er blevet udvalgt af Gud, som har kæmpet Herrens kamp på mandig måde, som har indvævet hjerte, sjæl og liv i Guds sag og arbejde, som døde i troen, og som har del i den store frelse, som er blevet købt til os gennem vor dyrebare syndbærende og syndstilgivende Frelser. Gud har ikke inspireret noget menneske til at gengive deres fejltagelser, og til at frembringe deres fejl for en verden som ligger i ondskab, og for en menighed som består af mange der er svage i troen. Herren har ikke lagt byrder på mennesker for at genopfriske levende eller dødes fejltagelser og vildfarelser. Han ønsker at Hans medarbejdere skal overbringe sandheden for denne tid. Tal ikke om dine brødres fejltagelser, som lever, og vær tavs med hensyn til de dødes fejltagelser. Lad deres fejltagelser og vildfarelser blive der, hvor Gud har sat dem - kastet i havets dyb. Jo mindre der er sagt af dem som bekender til at tro den nærværende sandhed, om Guds tjeneres tidligere fejltagelser og vildfarelser, des bedre vil det være for deres egne sjæle, og for deres sjæle som Kristus har købt med Sit eget blod. Lad enhver stemme proklamere de første og sidste ord, alfa og omega, begyndelsen og enden. Johannes hørte en stemme sige: "Salige er de døde, som fra nu af dør i Herren. Ja, siger Ånden, de skal hvile efter deres møje, for deres gerninger følger dem." (Åb. 14,13).    
 "Brødre, om nogen skulle blive overrasket af en synd, da hjælp et sådant menneske til rette, I åndelige, med sagtmodig ånd, og se du selv til, at ikke også du bliver fristet." Hvis I mener at jeres brødre er faret vild, eller i fare for at komme med stærke udtalelser og gå til yderligheder, så gå til dem i Kristi kærlighed og i ydmyghedens ånd, og gå sagen igennem sammen med dem. Hvis I ønsker at være Guds medarbejdere, hvis I selv er åndeligt sindede, vil I ikke udsætte jer for jeres brødres farer og fejltagelser, men søge at rette dem, og vil genoprette den du mener er i fare. Forsømmer du at tilbagevende dem som er i vildfarelse, så ligger der synd på dem som har set deres brødres mangler, og har ikke fulgt evangeliets regel. Gud vil have at hans arbejdere opbygges og styrkes og redder dem som er i fare for at falde. Dem som er i nær forbindelse med Gud, og som har fornemmelse for helligheden i dette arbejde, vil bære hinandens byrder, og således opfylde Kristi lov. Dette er deres særlige arbejde som tror den nærværende sandhed.    
Dem som forsømmer deres gudsgivne ansvar, og som ikke vil bruge alle deres kræfter på at frelse dem, som Kristus døde for, fra at gøre et fejltrin, han forsømmer sit arbejde, og er ikke Kristi medarbejdere. Men hvis mennesker, ved manglende forudseenhed, begår fejltagelser, som er Guds elskede og udvalgte, og de har travlt med at rette deres fejl, så snart de blev klar over deres fejl, skal en bror så udnytte dette? Skal artiklerne behandles af en uvenlig pen, der er til for at svække andres tillid til mennesker som oprigtigt bedømte fejl, skønt han troede han havde ret? Lad dem som vil gøre den slags arbejde tænke over hvordan de selv vil gøre det, om de kom i sådanne forhold. Lad dem tænke over om de vil taget imod irettesættelsen i ånd og ydmyghedens ånd, eller om stolthed vil få herredømme, og de vil blive dobbelt skyldige i udtryk, i ord og attitude, irettesætterens trodsighed. Ville de være lade sig rette, og tage imod irettesættelsen i den sagtmodighed, som giver retfærdighedens fredfyldte frugter?    
Formaningsordene har kommet hele tiden op til vor tid: "Den, der undervises i ordet, skal dele alt godt med den, der underviser ham. Far ikke vild [i dine egne fromme meninger], Gud lader sig ikke spotte! thi hvad et menneske sår, det skal han også høste." Ingen frost skal fordærve afgrøden, ingen skimmelsvamp skal svide den, ingen orme skal gå i det; høsten er visselig. Pas da på hvilken sæd du udsår. Gud kalder på enhver mand, kvinde og ung til at så dyrebare frø i denne tid, så han glædeligt må høste i evigheden.    
Vi har ingen tid nu, og bør må ikke se passive til den store krig imellem godt og ondt. Vi bør aktivt engagere os i troens gode strid, og dette vil kræve alle kræfter i sindet, hele menneskets evner og kræfter. Vi skal være trofaste soldater, adlyde ordrene fra vor frelses Hærfører. Vi skal ikke tage Hærførerens sted; men leve hver i time i stadig kontakt med Kristus. Vi må vide, hver i sær, at vi kender sandheden, ikke kun teoretisk, men praktisk. Vi må bringe dens guddommelige principper ind i vor dagligliv. Gud kræver sandheden i de indre dele, og i den skjulte visdom. Han forlanger at vi praktiserer retfærdighed, viser tålmodighed, barmhjertighed og kærlighed. Vi bør gennemgå vor karakter ophyggeligt i lyset af Guds karakter, som udtrykt i hans hellige lov. Dette må ikke afvige fra den fuldkomne standard. Herren siger: "Så vær da I fuldkomne, som jeres himmelske Fader er fuldkommen."    
Fyldestgørende tilvejebringelser må gøres for at Guds folk må opnå karakterfuldkommenhed. Apostle siger: "Thi dette er Guds vilje, at I helliggøres." Lad hver enkelt drage al moralsk og forstandsmæssig styrke fra den uudtømmelige kilde, for at han kan gøre retfærdighedens gerninger. Ved Golgatas kors gives alle færdigheder, hvor mennesket kan være en enhed med sine medmennesker, og i harmoni med Kristus i Gud. Faderen siger at han vil elske dem som tror at Kristus døde for dem, ligesom han elsker sin enbårne søn. Kristi kors er forsikringen for at vi kan blive fuldkommen i ham. "Thi således elskede Gud verden, at han gav sin Søn den enbårne, for at enhver, som tror på ham, ikke skal fortabes, men have evigt liv." Hos Kristus er fortrinnet, hos ham er den forstandsmæssige storhed og moralske virkekraft.    
Helligånden bliver altid hos ham som søger at udvikle kristen karakter. Helligånden giver det rene motiv, det levende og aktive princip, som støtter i stridende, brydende og troende sjæle, i enhver nødsituation og under enhver fristelse. Helligånden støtter den troende midt iblandt verdens had, midt iblandt slægtninges uvenlighed, midt i blandt skuffelse, når man ser sin ufuldkommenhed, midt i blandt livets fejltagelser. Ved at være afhængige af Kristi uforlignelige renhed og fuldkommenhed, er sejren sikker i ham, som ser hen til vor tros Ophav og Fuldender. Vi skal være mere end sejrherrer igennem ham, som har elsket os, og givet sig selv for os. Han har båret vore synder, for at vi igennem ham kan få moralsk fortrinlighed og opnå Kristi karakters fuldkommenhed. Vor Retfærdighed er vor stedfortræder og sikkerhed.    
Lad ingen tro at han kan skjule sin ufuldkommenhed bag mennesker, som har valgt Gud, som alligevel viser svaghed, som har gjort fejltagelser, som har været skyldig i synd. Herren har optegnet sine tjeneres synder og fejltagelser, ikke for at de må gøres igen, men så at deres eraring kan tjene som et faresignal, så andre ikke skal falde og gå over den grund hvor de snublede. Hvis du er ivrig efter selvros, må du overvinde dette, ellers vil du aldrig komme ind i himlens sale. Lad selviskhedens rødder trækkes ud af hjertet. I Kristi liv var der ingen rodtrævler fra selviskheden. Han levede ikke for at behage sig selv. Er du ivrig efter at holde på de midler som Gud vil have du skal bruge til hans navns ære? Tænk på at begærlighed er afgudsdyrkelse. Hvis du holder Guds bud, vil du elske Gud af hele dit hjerte, sind, magt, sjæl og styrke og din næste som dig selv. Du vil ikke værne om en hoven og diktatorisk ånd. I de himmelske sale vil der ikke være plads for noget andet end forståelse, kærlighed, venlighed og godhed. Barmhjertighed, langmodighed, og øm medfølelse er egenskaberne i Kristi karakter. Det modsatte af disse egenskaber tilhører Satans karakter, og vil aldrig få adgang i vor Guds stad. Kærlighed, glæde, fred, langmodighed, venlighed, godhed, tro, sagtmodighed er frugterne som viser sig på Kristi træ. "På deres frugter skal I kende dem." "Og de, som hører Kristus Jesus til, har korsfæstet kødet med dets lidenskaber og begæringer." Kristne åbenbarer at de har en himmelsk begavelse. De tænker på "alt, hvad der er sandt, hvad der er sømmeligt, hvad der er retskaffent, hvad der er rent, hvad der er elskeligt, hvad der har godt lov."  

18 01 1898 Review and Herald Vore ord.--Nr. 1.   
  "Et godt menneske tager gode ting frem af sit gode forråd; og et ondt menneske tager onde ting frem af sit onde forråd. Men jeg siger jer, at menneskene skal gøre regnskab på dommens dag for hvert unyttigt ord, de taler."    
De jødiske præster og herskere, som disse ord var rettet ti, havde stillinger med store ansvar. De var ikke uvidende mennesker; der blev set på dem som kloge lærere, som man måtte adlyde. Men de var deres hellige embede uværdige. Kristus sagde om dem: "Men hvad skal jeg sammenligne denne slægt med? Den ligner børn, som sidder på torvene og råber til de andre og siger: "Vi blæste på fløjte for jer, og I dansede ikke; vi sang klagesange, og I jamrede ikke." Thi Johannes kom, som hverken spiser eller drikker, og man siger: "Han er besat" Menneskesønnen kom, som spiser og drikker, og man siger: "Se, hvilken frådser og dranker, ven med toldere og syndere!" Dog, visdommen er retfærdiggjort ved sine gerninger."    
Her vises en upassende brug af talens gave. Johannes var den største profet født af en kvinde. "Sandelig siger jeg eder:" erklærede Kristus, "blandt kvindefødte er der ikke fremstået nogen større end Johannes Døber." "Han er den, om hvem der står skrevet: "Se, jeg sender min engel for dit åsyn, han skal bane din vej foran dig." Han blev sendt af Gud, for at berede vejen for sin enbårne søn; men bitre uvenlige ord blev udtalt af ham, og dem som siger disse ord fremsiger selv en dom får at gøre dette. "De siger, Han hader Djævelen," sagde Kristus. Blev det sådan? - Nej, disse ord blev udtalt fordi han irettesatte synd, og kaldte mennesker til anger.    
I dag føler sig mange sig fri til at gøre hensynsløs brug talens gave, uden at tænke over den indflydelse deres ord har på andre. Herren sender sine budskaber med hvem han vil, og dem som kommer med nedsættende bemærkninger om budbringerne og om budskabet må huske på at de vil tale på samme måde om Kristus, hvis han kom til dem, ligesom han kom til jøderne, med et budskab som ikke passede deres ufornyede hjerter. Dem som bruger deres tale til efterligne ham, der siger Guds ord, anklages for at have gjort dette mod Kristus; for det gøres mod ham i skikkelse af hans hellige.    
De fromme herskere ville tage imod Johannes, og ville heller ikke tage imod Kristus som erklærede for dem: "Thi jeg er ikke kommen for at kalde retfærdige, men syndere." Kristus iklædte sig sin guddommelighed med menneskelig, for at møde menneskene hvor de var, men ikke for at tale menneskenes ord. Han satte sig til bords med hedningene og syndere, han gik iblandt de trængende og talte livets ord, og såede sandhedens frø; for der fandt han mere håbefulde undersåtter end blandt skinsyge og fordomsfulde skriftkloge og farisæere, som anså sig selv som ophøjet til himlen ved deres position.    
Kristus videreførte sit arbejde blandt trængende og lidende. Disse bedømte ham for hans gerninger. "Da blev en besat, som var både blind og stum, ført til ham; og han helbredte ham, så den stumme kom til at tale og se." Da denne mand var blevet helbredt, var folk forbavsede, og de udtrykte deres overbevisning da de sagde: " Er det ikke Davids søn?" hvilket vil sige: Er dette ikke Messias? De nådige geringer som de havde været vidne til var for dem et overbevisende bevis på at han som optrådte for dem, havde Guds kraft, og de tænkte ikke på at tillægge dem andre kræfter. Derfor spørgsmålet: "Er det ikke Davids søn?"    
Men farisæerne hørte, sagde de hånligt: "Det kan kun være ved hjælp af Beelzebul, de onde ånders fyrste, at han uddriver onde ånder." Disse ord var inspireret af Satan. Herskernes misundelse og fordomme var oprørt til rasende skinsyge; og præsterne og herskerne, farisæerne og saddukæerne, gik sammen med at udvise deres had. Fra deres hårdhjertethed lød disse ord: "Det kan kun være ved hjælp af Beelzebul, de onde ånders fyrste, at han uddriver onde ånder." De kunne ikke ignorere Kristi underfulde gerninger, eller tillægge dem naturlige årsager, så de sagde: Det er Djævelens gerninger. I vantro talte de om Guds søn som et menneske. De helbredelser der blev gjort foran dem, gerninger som intet menneske nogen sinde havde gjort, eller nogen sinde kunne gøre, var en manifestation af Guds kraft. De beskyldte Kristus for at være i ledtog med helvedet. Deres talegave blev brugt til at fornærme verdens Genløser, og den optegnende engel skrev deres ord ned i himmelens bøger. De tilskrev Guds hellige kraft, som blev åbenbaret i Kristi gerninger, sataniske redskaber. Således syndede farisæerne imod Helligånden. De var genstridige, vrantne, hårdhjertede, og de besluttede sig for at lukke deres øjne for alt bevis, og således begik de den utilgivelige synd.    
Var jeg ikke kommen og havde talt til dem, havde de ikke synd, sagde Kristus,  men nu har de ingen undskyldning for deres synd. . . . Dog, det ord skulle gå i opfyldelse, som står skrevet i deres lov: "De hadede mig uden grund." Kristi nådesgeninger var i for skarp modsætning til deres stolthed, selviskhed og onde handlinger. De kunne ikke bære af gå hans godhed og ømme sympati udvirket, endog mod dem som de foragtede.    
Da han kendte deres tanker, sagde han til dem: "Ethvert rige, der er kommet i splid med sig selv, lægges øde; og ingen by og intet hjem, der er kommet i splid med sig selv, kan bestå. Og hvis Satan uddriver Satan, så er han kommen i splid med sig selv; hvorledes kan hans rige da bestå? Og hvis jeg uddriver onde ånder ved Beelzebul, ved hvis hjælp uddriver så jeres egne tilhængere dem? Derfor skal de være jeres dommere. Men hvis det er ved Guds ånd, jeg uddriver onde ånder, så er jo Guds rige kommet til jer. Eller hvordan kan nogen gå ind i den Stærkes hus og røve hans ejendele, uden at han først binder den Stærke? Så kan han plyndre hans hus. Den, som ikke er med mig, er imod mig; og den, som ikke samler med mig, spreder. Derfor siger jeg jer: Al synd og bespottelse skal tilgives menneskene, men bespottelse imod ånden skal ikke tilgives. Den, der taler et ord imod Menneskesønnen, ham vil det blive tilgivet; men den, der taler imod Helligånden, ham vil det ikke blive tilgivet, hverken i denne verden eller i den kommende. Enten er et træ godt, og så er også dets frugt god, eller et træ er dårligt, og så er også dets frugt dårlig; thi træet kendes på frugten." I Kristi gerninger gik farisæere tilstrækkeligt bevis for hans mission, men de forkastede dette bevis.    
 "I øgleunger! hvordan kan I tale godt, når I er onde? Thi hvad hjertet er fuldt af, løber munden over med." Ved deres ord udøvede farisæere og saddukæerne en dødelig indflydelse på folk, som så på dem som kloge og gode mennesker. De var falske lærere, forgiftede folks religiøse principper ved deres bedrag, og underviste i menneskebud. Farisæerne var især oprørte af kraften nedenfra, og de bestræbte sig alvorligt på at ophøje deres fremstillede forskrifter, deres traditioner og menneskegjorte bud, over Guds lov.    
Jesus siger at dit ord viser dit hjertes ondskab. "Et godt menneske tager gode ting frem af sit gode forråd og et ondt menneske tager onde ting frem af sit onde forråd. Men jeg siger jer: På dommens dag skal mennesker aflægge regnskab for ethvert tomt ord, de har talt. På dine ord skal du frikendes og på dine ord skal du fordømmes." Matt 12,35-37. Dine ord er som en målestok for din karakter.     
Her ser vi betydningen af forsigtighed i vor talemåde. I denne gave hviler en stor magt til det gode, hvis den anvendes rigtigt, men det har lige så stor magt til det onde, hvis den anvendes til det onde. Hvis talentet misbruges, vil ondt komme ud af hjertet. Ordet er enten en frelser af liv til liv eller af død til død.     
Alle har den forret at fylde sjælens kamre med rene og hellige skatte gennem et grundigt kendskab til Kristi dyrebare ord, som blev fremsagt, så vi kunne lære af dem. " Tydes dine ord, så bringer de lys, de giver enfoldige indsigt." Ordet "enfoldig" betyder ikke her dem som mangler forstand. Det gælder den klasse omtalt i Es. 57,15: "Thi så siger den højt ophøjede, som troner evigt, hvis navn er "hellig": I højhed og hellighed bor jeg, hos den knuste, i ånden bøjede for at kalde de bøjedes ånd og de knustes hjerte til live." Ved at give agt på de irettesættelser og opmuntringer vi finder i Guds ord, kan vi "vandre Herren værdig, i alle måder ham til behag, idet I bærer frugt og vokser i al god gerning ved erkendelsen af Gud og styrkes med al styrke efter hans herligheds vælde til al udholdenhed og tålmodighed med glæde." De, som bliver styrket på denne måde, vil ikke gå med sænket hoved. Billige og uvæsentlige bemærkning, som blev sagt for at skabe letsindighed, vil ikek falde fra deres læber.     
Og takker Faderen, som gjorde jer skikkede til at få del i de helliges arvelod i lyset, han, som friede os ud af mørkets magt og førte os over i sin elskede Søns rige. I ham har vi forløsningen, syndernes forladelse. Skal vi derfor ikke, både ældre og yngre, lære at tale sammen med det sprog, de taler som er ført over i Guds rige? Skal vore ord ikke lyde således, at vor himmelske Fader lytter til dem med glæde?     
Som bekendende kristne er det vor alvorlige pligt at åbenbare vor bekendelses troværdighed med vore ord. Tungen er kun et lille lem, men hvor meget godt kan den ikke udrette, hvis hjertet er rent Hvis hjertet er fyldt med gode ting, indeholder det kristelig mildhed, medlidenhed og høflighed, som kommer til udtryk i ord og handling. Lyset, der skinner fra Guds ord, er vor vejviser. Intet svækker en menighed i den grad, som den forkerte brug af talens gave. Vi vanærer vor Leder når vore ord ikke er sådan som de skulle komme fra en kristens læber.     
 "Derfor, mine kære, I, som altid har været lydige: Arbejd med frygt og bæven på jeres frelse, ikke blot som da jeg var til stede, men endnu mere nu i mit fravær. Fil 2,12. Vore handlingers kvalitet ses i vore ord. Når vore ord og vor gerning er i harmoni med Kristus, viser vi, at vi er overgivet til Gud, så helliggørelsen fuldkommengøres i hans frygt. Når vi overgiver os selv med sjæl, legeme og ånd til ham, virker han i os, både at ville og gøre hans gode vilje.     
Kristi kærlighed i hjertet kommer til udtryk i lovprisning. De, der er overgivet til Gud, viser det ved deres hengivne samtaleform. Hvis deres hjerter er rene, er deres ord også rene og viser stor retsindighed, der virker helliggørende. Sindet er præget af andægtig meditation, så man mærker Guds nærvær.  

1 02 1898 Review and Herald Genløsningens plan   
 Hvor vidunderlig er ikke genløsningens plan. Kristus så, at verden i den grad havde optaget menneskenes sind, at de ikke kunne se sandhedens skønne billede. Mens mennesker sov, havde Satan arbejdet med sin forheksede kraft for at indføre traditioner og falske leveregler og havde begravet sandheden under en masse snavs. Kristus så, at verden havde taget Guds plads i menneskenes kærlighed og sind og havde adskilt sjælen fra Gud, så at Guds kærlighed blev fordrevet fra hjertet, og den evige verden gik tabt for synet. Kristus selv var Guds ord og visdom, og i ham kom Gud selv ned fra himmelen og iklædte sig menneskelighedens klæder. Han gik ind i den gådefulde konflikt med Satan og hans hærskare, for at mennesker kunne forstå sandhedens ophøjede emne. Han befriede sandheden for fejltagelsernes følgeskab og sendte sandheden befriet til verden. Han fik den til at stråle i sin egen medfødte klarhed og renhed, for han bestemte, at den skulle oplyse jordens tætte mørke og folkets enorme mørke. Alt hans arbejde i dets mange felter skulle få mennesket beredt til at møde de helliges arv i lyset. Hans ord om liv blev givet for at få mørket, der tog overhånd, til at forsvinde og det sande lys til at skinne.     
Der er kun blevet givet en kort beretning om Kristi ord og gerninger gennem de tre og et halvt år, som han tilbragte med sine disciple. Der er mange ting, som pennen ikke har nedskrevet. Alligevel er denne korte beretning om kendsgerninger fuld af liv og lærdomme og af den dybeste interesse for enhver sjæl. Vi kan lære, hvorledes Jesus tilbragte sin tid fra dag til dag, og vi vil finde aktivitet, som vil overraske os.     
Gallilæa søen var et sted, han ofte besøgte med sine disciple. Kapernaum, Khorazin og Betsaida var højt beærede, fordi de modtog den største del af hans præstegerning. På disse steder, i nogen afstand fra Judæas hovedstad, fandt frelseren folk med en enkel smag, og som var mere end villige til at være i samklang med hans arbejde. I nærheden af vadestedet over jordan var den vej, som blev søgt af rejsende på vejen fra Damaskus til Jerusalem. Her lyttede mennesker fra alle dele af verden til hans ord. Således blev den dyrebare sandhed, som han kom for at åbenbare, sået som sæd ved alle vande.     
Apostlene var Kristi personlige ledsagere. De rejste med ham fra sted til sted gennem alle Palæstinas byer og landsbyer. De tog del med ham i hans nøjsomme mad og var med ham somme tider sultne og efter trætte. De fulgte ham gennem tætbefolkede gader, ved søen og i den øde ørken. De så Jesus i alle faser af hans liv. De var vidner til hans mirakler og hørte hans undervisning. Det var Kristi hensigt, at disse følgesvende sammen med ham skulle opbygge, styrke og føre hans kongerige frem i verden. Derfor overdrog han sine disciple at gå videre og bringe det budskab, han havde givet dem. Han bad dem løfte deres stemmer til de handlende i tomhed, og bryde forblindelsens fortryllelse, idet de bragte de evige interesser til sindet. "Guds rige står for døren," var deres budskab.     
Disciplenes arbejde måtte dannes og rettes til med den ømmeste disciplin og ved at åbenbare et kendskab til Ordet, som de selv havde modtaget, for andre. Og Kristus gav dem speciel instruktion med hensyn til deres handlingers kurs og deres arbejde. I sit eget liv havde han givet dem et eksempel, som var i streng overensstemmelse med de regler, som han nu lagde frem for dem. De skulle ikke tage del i uoverensstemmelser. Det var ikke deres arbejde. De skulle åbenbare og fremføre sandheden i deres egen karakter og gennem alvorlig bøn og meditation åbenbare personlig erfaring i ægte kristendom. Dette ville være en afgjort kontrast til Farisæernes og Saddukæernes religion. De skulle henlede deres tilhøreres opmærksomhed til de endnu større sandheder, der skulle åbenbares. De skulle skyde pilen af, og Guds Ånd skulle lede pilen ind i hjertet.     
Det budskab, som disciplene skulle komme med, var af uendelig stor betydning. Det skulle mætte hvert eneste øjeblik i dette liv med fremtidige, evige realiteter. Det blev indskærpet dem at gøre alle, som ville høre dem, bekendt med, at storheden i hans kongerige er hans frelses rigdom. Og dette budskab skulle ikke ringeagtes eller fornægtes ustraffet. "Hvor I kommer ind i en by, sagde han" ..... "og hvis man ikke tager imod jer og ikke hører jeres ord, så gå ud af det hus eller den by og ryst støvet af jeres fødder" ..... "Men jeg siger jer, det skal gå Sodomas land tåleligere på dommens dag end dig." "Ve dig, Korazin, ve dig Betsaida, thi hvis de kraftige gerninger, som er sket i jer, var sket i Tyrus og Zidon, så havde de for længe siden omvendt sig i sæk og aske." "Og du, Kapernaum, mon du skal ophøjes indtil Himmelen. Til dødsriget skal du fare ned. Den, som hører jer, hører mig, og den som ringeagter jer, ringeagter mig. Men den, som ringeagter, ringeagter den, som udsendte mig."     
Kristus bestemte, at hans disciple af erfaring skulle lære betydningen af tro på ham. Ved helbredelsen af de syge og ved at uddrive djævle ville de opnå en erfaring, som var ny for dem og ville således blive bragt dertil, hvor de behøvede en særlig visdom fra oven. De ønskede i alle ting at udøve sund forsigtighed, og når de blev bragt ud i pinefulde forvirring, som de ofte blev det, turde de ikke handle uafhængigt. Hvor længtes de ikke efter at have deres Mester ved deres side, så at han kunne fortælle dem hvilken kurs, de skulle følge. Men de opnåede en erfaring ved at stole på de løfter, Kristus havde givet dem. De gjorde krav på løftet; "Thi enhver, som beder, han får." De bad meget alvorligt, og blev ikke ladet uden den Hellige Ånd. Til tider blev de fristet til at handle uklogt, men profetens ord, "Forlad dig ikke på din forstand," og "hav ham i tanke på alle dine veje, så jævner han dine stier," ledte dem til Ham, som ikke ville tage fejl i råd.     
Som apostlene fremlagde sandheden, gjorde Guds nåde det selv klart, idet den tog sjælen i besiddelse. Det resulterede i, at de kom i harmoni med Kristus. Kristus samarbejde med dem, idet han i alle deres anstrengelser vækkede og opvakte deres åndelige liv. Det, at Guds ord kom ind i deres sjæle, viste sig i deres karakter og samtale. Og disciplene vendte tilbage til Kristus berigede med en skat kosteligere end den, med hvilken jordisk forretning kunne have lønnet dem. Deres sind havde i en særlig betydning beskæftiget sig med begge verdener og var gjort videre og styrket til fremtidig udvikling, som ville prøve deres tro til det alleryderste.     
Det er den erfaring, som arbejdere af i dag skal vinde. I må forlade jer helt på Gud. I må ikke forlade jer på jeres egen forstand. Hvis I ønsker at forøge jeres åndelige livs energi, hvis I vil have jeres hjerte oplyst med de klare stråler fra Retfærdighedens Sol, så fjern enhver forhindring, åbn vidt adgangen til forbindelsen mellem Kristus og sjælen, så at det liv, som er i ham kan flyde frit til jer, og I kan give det videre til andre.     
Kristus tillægger præstegerningen stor betydning. Men dette indebærer ikke kun at prædike. Det indebærer også personlige anstrengelser. Verdens frelser tilbragte mere tid og arbejde med at helbrede de syge ind at prædike. Hans sidste påbud til sine apostle, hans repræsentanter på jorden, var at de skulle lægge hænderne på de syge, for at de kunne blive raske. Og når Mesteren kommer igen, vil han prise dem, som har besøgt de syge og lindret de plagedes behov. "Vel gjort, du gode og tro tjener," vil han sige, "gå ind til din Herres glæde."    
Der er behov for, at vi søger det åndelige syns klarhed, så at vi kan finde de bedste arbejdsmetoder. Vi har en listig fjende på sporet af os, og vi må ikke være uvidende om den magt, som arbejder imod os. Mange bekendende kristne vil blive forført af Satans bedrag. Der er kun sikkerhed i uden ophør at søge råd hos Gud, og nægte at modtage ros af nogen, og styrke sindet med kendskabet til Guds ord, opnået ved et grundigt studium. Så kan Satans blændværk modstås. Indtrykket af åndelig sandhed på hjertet og bevidstheden ved den Hellige Ånds hjælp frelser ved sin kraft. "Tydes dine ord," siger Salmisten, "så bringer de lys, de giver indfoldige indsigt."     
Ved at modtage og tro Guds ord bliver forstanden oplyst og styrket. Disse sandheder er af levende, sjælsgribende interesse og er bestemt til at optage opmærksomheden hos alle, som Kristus er død for. De er sandheder, som rækker ind i evigheden, og deres storhed og betydning står i forhold til deres varighed.       
Den kristne, som har et kendskab til Gud og en følelse af hans nærværelse, vil dyrke sine forstandsevner og vil leve med blikket fæstet på Guds herlighed. Han vil have bredde ti tanken. Hans sind vil blive udvidet, hans åndsevner styrket til at undersøge skriftsteder, som er svære og tilslørede. Med ydmyghed og varsomhed vil han betragte Ordet. De rene principper, som han tager til sig, vil have en formende indflydelse på hans liv og karakter. Kristi Ånd vil være i ham som en kilde med vand, der springer op til evigt liv.     
Skønt mange ikke direkte fornægter budskabet, som Herren sender dem, finder det kun lidt genklang i deres liv og karakter, sammenlignet med, hvad Herren har ret til at vente fra dem. Men Gud har bestemt, at sandheden skal bringes ind i sjælens helligdom og arbejde med bevidstheden, og at dens nærværelse der skal vises i gerninger gjort for at genoprette Guds moralske billede i mennesket. Enhver kan finde noget at gøre med at frelse sjæle og fremme Guds sandhed. Og alle, som tager del i dette arbejde, arbejder for rid og evighed. Det inspirerende løfte er; "De forstandige skal stråle som himmelhvælvingens glans, og de, der førte de mange til retfærdighed, skal lyse som stjerne evigt og altid."  

8 02 1898 Review and Herald Sandheden åbenbaret i Jesus.*   
 Når profeterne forsvarede sandheden, blev Guds ord givet til dem. De forstod den frelsesgerning, som skulle gennemføres af den kommende Messias. Først efter Kristi komme, efter hans død som menneskers stedfortræder efter at de symbolske ofringer blev opfyldt af modbilledet, kom de gamle sandheder om symbolerne frem i et klarere lys. En forunderlig sandhed blev åbenbaret for verden i Kristus som Faderens repræsentant. Lyset fra Golgatas kors viste tilbage til den jødiske tidsalder og forklarer betydningen af hele det jødiske system og på den ene side af korset har vi den helt specielle sandhed, som den er i Jesus. Sandheden meddelt ved vor Forløser bliver en virkelig nærværende sandhed.     
Hvilken sandhed frembydes ikke, når vi fæster blikket på Jesus, i forbindelse med Golgatas kors og ser den Underfuld Rådgiver det hemmelighedsfulde Offer der bøjer sig under slægtens utrolige byrde. For at give overtræderen en ny anledning og for at mennesket kunne opnå gunst hos Gud Fader greb den evige Guds Søn personligt ind for at bære straffen for overtrædelsen. En iklædt menneskets natur og dog ét med Guddommen, blev vor forløser Selv Jorden rystede og bævede ved synet af Guds kære Søn, som måtte bøde under Guds vrede over menneskets overtrædelse. Himlene blev klædt i sørgedragt for at skjule synet af Den lidende Guddom.     
Det var overtrædelsen af Guds lov som jorde denne lidelse nødvendig og dog bilder Satan folk den tanke ind, især dem, der overtræder Guds lov at al denne lidelse blev udholdt for at sætte loven ud af kraft! Under den store overtræders bedrag og forblindelse fortæller de andre, at der ikke er nogen lov eller at man er faldet ud af nåden, hvis man holder Guds bud i denne tidsalder. Hvilket bedrag Satan har påført menneskene!     
Når man godtager og lærer at Jehovas lov ikke gælder for menneskeslægten, så forstår mennesket ikke sit eget frygtelige fordærv. Man fatter det ikke. Så har Gud ingen moralsk standard til at måle menneskets karakter med, eller til at regere universet med, hverken de ufaldne verdener eller denne faldne verden. Da var det unødvendigt for Kristus at dø, hvis Gud kunne afskaffe loven for at møde mennesket i dets faldne tilstand og stadig bevare sin ære som universets leder. Men Kristi død er det evige bevis på, at Guds lov er lige så uforanderlig som hans trone. I stedet for det store offers ophør en tøddel eller titel af Faderens lov, at ofret ophøjer loven; proklamerer den for ufaldne verdener og den faldne slægt at Guds lov er uforanderlig, at han vil fastholde sin autoritet og understøtte hans lov.    
Loven har en knusende magt over syndige mennesker så hvis man søger at forstå den adskilt fra Kristus, udsletter den synderen fuldstændig. Men ved at forstå loven i forbindelse med Kristus og modtage ham i troen som sin stedfortræder og sikkerhed, ser man sig selv som fanget i håbet. Sandheden i Jesus betyder kendskab til Guds hellige, retfærdige og gode lov som Kristus ophøjer og viser dens uforanderlighed. Han ophøjede loven, udvidede dens krav og viste ved sin lydighed et eksempel for menneskene, hvorledes de kan tilfredsstille dens krav.    
Hvorfor vil mennesker så bedrages, og gå videre i overtrædelse, bryde Guds lov, og lære andre at gøre det samme, klø på store sammenføjninger på Jehovas skjolde? Hvorfor vil de gøre prøvelser for sig selv? Hvorfor vil de prøve Guds retfærdighed, uanset om han drister sig til at uddele ubegrænset og uforfærdet den del som udtrykkeligt erklæres i skriften for alle lovovertrædere? Dødsangsten i Getsemane have og den krænkelse, hån og spot, som Guds elskede Søn blev overdænget med sammen med korsfæstelsens gru og vanære, fremstiller fuldt ud, at Guds retfærdighed, når den straffer gør det i bund og grund. Den kendsgerning, at Gud ikke skånede sin egen Søn, da han var menneskets garant, står for helgen og synder i hele universet som et evigt bevis på, at han ikke undskylder den, der overtræder hans lov.     
Gud er kærlighed. Han har vist denne kærlighed ved at give sin Søn den enbårne. Dog undskylder Guds kærlighed ikke synden. Gud undskylder ikke synden i Satan, i Adam, i Kain eller i noget menneske. Menneskets fordærvede natur kan tegne et vrængbillede af Guds kærlighed som et svaghedstegn, men lyset skimmer fra Golgatas kors for at mennesket kan få den rigtige opfattelse og forståelse, der ikke er forfalsket.    
Gud har givet sin lov som et reglement for nationers, familiers og enkeltpersoners vandel. Der er ingen udøver af ondt, om hans synd end er den mindste eller mest hemmelige, som undgår fordømmelse af denne lov Satan er løgnens fader og alle hans gerninger er nedtegnet i Himmelens bøger og de, som går i hans tjeneste og ved eksempel og udøvelse lærer andre disse usandheder vil modtage, eftersom deres gerninger er Enhver forseelse mod Gud, uanset størrelse, tages med i dommen. Når rettens sværd tages i hånden, vil det udføre det samme, som Frelseren måtte lide. Retfærdigheden vil være tilstrækkelig, fordi Guds had mod synden er brændende og overvældende.     
Sandheden, som den er fremstillet i Jesus, vil give os den mest betydningsfulde lærdom. Den vil vise, at Guds kærlighed er bred og dyb, at den er uendelig og at den er kompromisløs i dens straf over de ulydige, der tilsidesætter Guds lov. Her forenes Guds kærlighed og retfærdighed. Den når ned til roden af menneskets elendighed og nedværdigelse for at løfte de faldne og undertrykte, som sætter deres lid til sandheden ved omvendelse og tro på Jesus. Og Guds gerninger for universets bedste, for den oprørske synders bedste, ved at få synderen til at lide sin synds straf.    
Den kristne verden har kun en dunkel opfattelse af frelsesplanen. Gennem den undervisning, mange professionelle bibellærere nu giver er det umuligt at forstå omfanget af menneskets fald og degraderede stilling, men Kristi gerning åbenbarer sandheden, som den er i Jesus. Det er kun ved at iagttage den forunderlige frelses kæde, der drager os op, at mennesker forstår, hvor dybt det er sunket. Vor fordærvs omfang kan kun erkendes i lyset af Guds lov som vist på Golgatas kors. Man må erkende den vidunderlige frelsesplan i Kristi død.    
Verden kan ikke ved egen visdom opnå en korrekt kundskab om den sande Gud. Da Kristus kom til denne verden, iklædte han sin guddommelighed menneskelighed og den behandling, han fik af nationens højeste autoriteter som påstod at kende Gud, klargjorde tydeligt den menneskelige visdom og fornuft. Deres fornuft formåede ikke at danne et korrekt billede af Gud gennem hans metoder og gerninger.     
Mennesket kan kun følge loven ved tro på Kristus. Mennesket kan ikke frelse sig selv men Guds Søn kæmper for os og vi opnår fordelen ved at tage imod hans guddommelige egenskaber Når mennesket tager imod Kristi retfærdighed, får det del i den guddommelige natur og det bliver muligt at holde Guds bud og leve. Peter siger: "Alt, hvad der tjener til liv og gudsfrygt, har hans guddommelige magt skænket os gennem kundskab om ham, som kaldte os ved sin herlighed og guddomskraft. Og derved har han også skænket os sine dyrebare og største forjættelser for at I ved dem skal undfly fordærvelsen i verden, som skyldes det onde begær og få del i guddommelig natur"     
Sandheden i Jesus betyder lydighed mod ethvert Guds bud. Det drejer sig om sindelaget. Bibelsk helliggørelse er ikke nogen forloren helliggørelse, der bygger på behagelige følelser og impulser uden en grundig søgen efter sandheden som en skjult skat i Skriften. Bibelsk helliggørelse fører til kendskab om Guds krav og lydighed mod dem. Der venter dem, som holder Guds bud, en ren og herlig himmel. Den er værd en livslang, udholdende og utrættelig indsats. Satan står på din højre og venstre side, både foran og bag dig. Han forsyner alle dem, der ikke værdsætter sandheden i Jesus, med sit blændværk. Denne ødelægger overrumpler dig og forkrøbler alle dine anstrengelser Men der er en livets krone at vinde, et liv der sidestilles med Guds liv De, som ikke lukker hjerte og sind for enhver erkendelse, vil erfare en hellig og retfærdig Guds kærlighed, for den er et utroligt princip, der virker på en mystisk og forunderlig måde for at sikre slægtens frelse.  

15 02 1898 Review and Herald Fare for at forkaste lyset   
 Mens Kristus var på Jorden, fuldførte han den gerning, som fik ham til at forlade Guds trone i Himmelen. Han arbejdede for menneskeheden, for at den gennem hans arbejde kunne nå op til Guds moralske værdinorm. Han tog på sig menneskelig natur for at kunne højne den menneskelige familie, lade den få del i guddommelig natur og give den en fordelagtig stilling ind for Gud. Alle hans handlinger var til den faldne verdens fordel. Han opsøgte fåret, som havde forladt folden og bragte det tilbage til Gud.     
Men Kristi mission og karakter blev misfortolket af det jødiske folk. Farisæerne påstod at forstå skriften, og Messias komme var byrde for deres ransagelse. Alligevel nægtede de at lytte til Kristi lære, fordi den direkte fordømte de synder de gemte på. Kristus erklærede derfor at de havde forkastet Guds ord, eftersom de havde forkastet ham som Gud havde sendt. Han påbød dem at "I ransager skrifterne, fordi I mener i dem at have evigt liv; og det er dem, som vidner om mig."     
 "Dog vil I ikke komme til mig for at få liv," sagde han. Ham som patriarkerne og profeterne har bevidnet vil komme, og som fortæller om måden han kommer på, - Een med kundskab som de havde ransaget skriften med, - han som kunne give dem liv og lys, - var iblandt dem; alligevel nægtede de at tage imod ham. Dem som skulle have genlydt Johannes budskab: "Se Guds Lam, som bærer alverdens synd," holdt ham frem for folket som en bedrager.    
Var menneskesønnen kommet og smigret deres stolthed og retfærdiggjort deres synd, ville Farisæerne og lovlærerne have skyndt sig at ære ham. Men Kristus erklærede: "Ære fra mennesker tager jeg ikke imod; men jeg kender jer, at I ikke har Guds kærlighed i jer. Jeg er kommen i min Faders navn, og I tager ikke imod mig; hvis en anden kommer i sit eget navn, ham vil I tage imod. Hvordan skulle I kunne tro, I, som tager imod ære af hverandre, men den ære, som er fra den eneste Gud, søger I ikke."    
Jesus fremstillede ikke sit arbejde som om det var anderledes fra sin Fader. Hans planer var ikke uafhængige af Guds. Han handlede i fuldkommen harmoni med Gud; alle hans handlinger udvirkede Faderens vilje. I Hans liv kom Guds sindelag til udtryk i menneskelighed. Han var kommet til verden i Faderens navn, så vi igennem ham kan få liv. Til jøderne sagde han: "Vel har jeg meget at sige om jer og dømme jer for; men han, som har sendt mig, er sanddru, og kun hvad jeg har hørt af ham, taler jeg til verden." . . . . . "Når I får ophøjet Menneskesønnen, så skal I forstå, at jeg er den, jeg er, og at jeg ikke gør noget af mig selv; men som Faderen har lært mig, således taler jeg. Og han, som sendte mig, er med mig; han har ikke ladet mig alene, fordi jeg altid gør, hvad der er ham velbehageligt." Mens han talte således, kom mange til tro på ham. Jesus sagde nu til de jøder, som var kommet til tro på ham: "Hvis I bliver i mit ord, er I sandelig mine disciple, og I skal forstå sandheden, og sandheden skal frigøre jer." . . . . . Jeg taler det, som jeg har set hos min Fader; ligeså gør I det, som I har hørt af jeres fader." . . . . "Hvis jeg ville give mig selv ære, ville min ære ikke være noget værd; men nu er det min Fader, som giver mig ære, ham, om hvem I siger: "Han er vor Gud,"    
Da Kristus skulle op til Faderen, kunne han fortælle han havde opfyldt sin mission. Kristus kom for at opfylde loven ved fuldkommen lydighed til en verden som overtrådte den lov. "Jeg er ikke kommet," sagde han, "for at nedbryde men for at opfylde," - for at manifestere alle forskrifter i mit liv, som min Fader har givet, og derved ophøje loven, og gøre den ærværdig. Derved gav han alle, som tror på ham, et eksempel på lydighed mod Guds lov. "Som Faderen har elsket mig, således har jeg også elsket jer;" siger han, "bliv i min kærlighed! Hvis I holder mine bud, vil I blive i min kærlighed, ligesom jeg har holdt min Faders bud og bliver i hans kærlighed."    
Kristus var Guds enbårne søn, alligevel blev han en tjener. Dette erklærer Herren igennem profeten Esajas. Han siger om ham: "Se min tjener, ved hvem jeg min udvalgte, hvem jeg har kær! På ham har jeg lagt min ånd, han skal udbrede ret til folkene. Han råber og skriger ikke, løfter ej røsten på gaden, bryder ej knækket rør og slukker ej rygende tande. Han udbreder ret med troskab, vansmægter, udmattes ikke, før han får sat ret på jorden; og fjerne strande bier på hans lov."    
Herren så os i en elendig forfatning og sendte til vor verden den eneste Budbringer han kunne betro sin store skat af tilgivelse og nåde. Kristus, Guds enbårne Søn, blev det udvalgte sendebud. Han blev beskikket til at gøre en gerning, som selv Himmelens engle ikke kunne udføre. Han alene kunne betros den gerning, der var nødvendig for at frelse en verden, der var udtæret og skæmmet af forbandelse. I denne gave gav Faderen hele Himmelen til verden.     
 "Hvilken forandring dette var for Guds Søn, det himmelske Lys, som blev tilbedt af englene. Han kunne have besøgt de syndfri verdeners dejlige hjem, der havde en ren atmosfære og var ubesmittet af illoyalitet og oprør og der ville han være blevet tiljublet med kærligheds lovsang. Men det var en falden verden, der behøvede Forløseren. "Jeg er ikke kommen for at kalde retfærdige," sagde han, "men syndere til omvendelse." Han kunne have besøgt de syndfri verdeners dejlige hjem, der havde en ren atmosfære og var ubesmittet af illoyalitet og oprør og der ville han være blevet tiljublet med kærligheds lovsang. Men det var en falden verden, der behøvede Forløseren. "Jeg er ikke kommen for at kalde retfærdige," sagde han, "men syndere til omvendelse".    
Dette værk har Kristus lagt på enhver som han har købt. Herren vil give nok lys til alle som vil være sande og loyale mod ham, men han vi ikke længere være velvillig mod farisæisme og selvretfærdighed i dag, end da han vandrede i sin menneskelighed i vor verden. Den sjæl som opmuntrer til tvivlsomhed, kan Gud ikke begunstige med voksende nåde. Hans barmhjertige og nådige indflydelse fra hans ånd, forbliver den samme for alle der vil tage imod ham. Hans offer for frelse forandrer sig ikke. Det er mennesker som forandrer sit forhold til Gud. Mange sætter sig selv der hvor de ikke kan genkende hans nåde og hans frelse. De er under et bedrag, hvad der udgør kristendommen. Og når mennesket nægter at blive rent, helligt og ubesmittet, som Guds lov kræver af ham at gøre, går han bort fra Kristus.    
Det menneske som nægter det lys Gud har givet i sit ord, kan ikke forvente den appel han ignorer i dag, vil blødgøre og ydmyge hans hjerte i morgen, og at højere opmuntringer og større løn vil gives dem som afviser Guds barmhjertighed. Hver dag sjæler Satan den fristedes sjæls vandring, som ikke vil overgive sit hjerte til Gud; og når al lys forkastes, bliver sansynligheden for at han bliver en kristen mindre, indtil Helligånden går bedrøvet bort.    
Men vil dem som har fået lys og sandhed åbenbare at de ikke har Kristi ånd og kærlighed i hjertet, - at de ikke er knyttet til vintræets stamme? Skal de ikke hellere som Guds begunstigede folk, vise verden at de er et med Kristus, ligesom han er et med Faderen? Dette vil enhver sand medarbejder som er fyldt med Kristus gøre, gennem den nåde han har fået. Ligesom Kristus var afhængig af Faderen, er mennesket afhængig af Kristus. Han erklærede: "Jeg kan slet intet gøre af mig selv." Det arbejde, jeg udfører, er helt min Faders. Han, hvem jeg altid har adgang til, kommer behovet i forkøbet. Havde der været én afvigelse fra det guddommelige sind i Kristi arbejde, ville genløsningsplanen have været en fiasko. Så mennesket kan intet gøre uden Kristus. Hvis vi afviger på nogen måde fra at arbejde efter Kristi fremgangsmåde, så giver vi hans arbejde et falsk præg. Mennesket skal kun leve for at fuldføre det samme arbejde, som Guds Søn blev givet at fuldføre. Han æres som en Guds medarbejder; og Herren påskønner hans medarbejderskab. Gud har ikke ladet noget ugjort, som han kunne gøre for os. Han gav et fuldkommet eksempel på Sin karakter, i sin Søns karakter; og det er gerningen for Kristi efterfølgere, idet de beskuer den uforlignelige udmærkelse i hans liv og karakter, og vokse i hans lighed. Idet de ser på Jesus og reagerer på hans kærlighed, vil de genspejle Kristi billede.  

5 04 1898 Review and Herald Den fuldkomne lov. *   
 Guds lov, som man finder den i Bibelen, stiller store krav. Hvert princip er helligt, retfærdigt og godt. Loven gør mennesket til Guds skyldner. Den indbefatter tanker og følelser og den skærper overbevisningen om synd hos alle som bliver klar over at de har overtrådt dens bud. Hvis loven kun gælder ydre forhold, vil menneskene ikke skulle stå til regnskab for deres onde tanker, begær og planer. Men loven kræver at sjælen selv skal være ren og sindet helligt, at tanker og følelser må stemme overens med kærlighedens og retfærdighedens krav.     
I sin undervisning viste Jesus rækkevidden af principperne i loven som blev forkyndt på Sinaj. Han levendegjorde lovens krav, den lov som for evigt står fast som retfærdighedens store standard, som alle skal dømmes efter på den store dag, da retten bliver sat og bøgerne åbnet. Han kom for at opfylde al retfærdighed og som menneskehedens hoved, for at vise menneskene at de kan gøre det samme, at de kan opfylde Guds krav. Ved den rige nåde han har tilvejebragt for menneskene, behøver ingen at gå glip af himmelen. En fuldkommen karakter er det muligt at opnå for alle som går ind for det. Dette er selve grundlaget for evangeliets nye pagt. Guds lov er træet, evangeliet er de vellugtende blomster og frugten det bærer.     
Når Guds Ånd viser menneskene den fuldstændige betydning af loven, sker der en forandring i dem. Profeten Natans ærlige beskrivelse af Davids sande tilstand, gjorde at David så sin egen synd. Dette hjalp ham til at afstå fra den. Han tog imod det råd han fik og ydmygede sig for Gud. Han siger: "Herrens lov er fuldkommen, den styrker sjælen. Herrens vidnesbyrd står fast, det giver den uerfarne visdom. Herrens forordninger er retskafne, de glæder hjertet. Herrens befaling er ægte, den giver øjnene glans. Herrens ord er rent, det består til evig tid. Herrens bud er sandhed, de er alle retfærdige. De er mere kostbare end guld, end det reneste guld i mængde, de er sødere end honning, end flydende honning. Din tjener lader sig advare af dem, der er stor løn ved at holde dem. Hvem lægger mærke til uforsætlige synder? Rens mig for skjulte synder! Skån også din tjener for de overmodige, lad dem ikke får magt over mig! Da er jeg udadlelig og uden skyld i grov overtrædelse" (Sl 19,8-14).     
Paulus siger om loven: "Skal vi da sige, at loven er synd? Aldeles ikke! Men synden kom jeg først til at kende gennem loven. Begæret vidste jeg ikke af, før loven sagde: " Du må ikke begære! Men med budet fik synden et påskud og vakte al slags begær i mig. For uden lov er synden død. Jeg levede en gang uden lov, men da budet kom, levede synden op og jeg døde. Budet, som skulle have ført til liv, viste sig at blive min død. For med budet fik synden et påskud og forledte mig og dræbte mig med det." (Rom 7,7-11)    
Synden dræbte ikke loven, men loven dræbte den syndige natur i Paulus. Han skriver: "Men nu er vi løst fra loven og er døde fra det, vi før var fanget i, så at vi er tjenere i Åndens nye liv og ikke i bogstavens gamle." (Rom 7,6) "Blev dette gode da min død? aldeles ikke! Men det blev synden, for at den kunne fremtræde som synd og den brugte det gode til at volde min død, for at synden ved at bruge budet skulle vise sig at være syndig ud over alle grænser." (vers 13) "Så er loven da hellig og budet helligt og retfærdigt og godt." (vers 12) Paulus minder læserne om loven som de har overtrådt og viser dem hvad de er skyldige i. Han underviser dem som en lærer underviser sine elever og viser dem vejen tilbage til troskab mod Gud.     
Der findes ingen sikkerhed, hvile eller retfærdighed for den som overtræder Guds lov. Man kan ikke håbe på at stå uden skyld for Gud og have fred med ham på grund af Kristi forsoning, så længe man fortsætter med at leve i synd. Man må holde op med overtrædelserne og blive loyale og trofaste. Når synderne ser ind i det store moralske spejl, ser de deres karaktermangler. De ser sig selv sådan som de virkelig er, tilsølede, urene og fortabte. Men de ved at loven på ingen måde kan fjerne skylden og tilgive synderen. De må gå længere end dette. Loven er hyrden som leder dem til Kristus. De må se hen til Frelseren som bærer deres synd. Når Kristus bliver åbenbaret for dem på Golgatas kors og når han som døde under vægten af hele verdens synd, så viser Den Hellige Ånd dem hvordan Gud ser på alle dem der angrer deres synd. "For således elskede Gud verden, at han gav sin enbårne søn, for at enhver, som tror på ham, ikke skal fortabes, men have evigt liv." (Joh 3,16)     
Hver enkelt af os må som aldrig før give agt på et hvert "så siger Herren". Mange er ulydige mod Gud. De overtræder hans hellige sabbat, sætter spørgsmålstegn ved de enkleste og tydeligste udtalelser i Guds ord, fordrejer visse skriftsteder og gør samtidigt fortvivlede anstrengelser for at få deres ulydighed til at være i harmoni med Bibelen. Men Bibelen fordømmer den slags fremgangsmåde, sådan som den fordømte de skriftlærde og farisæerne på Kristi tid. Vi må vide hvad der er sandhed. Skal vi gøre som farisæerne? Skal vi vende os fra den største lærer verden har set og til menneskers udtalelser og traditioner?     
Der er mange slags tro vi ikke skal lade tankerne være optaget af. Adam troede Satans løgn, den ondsindede anklager mod Guds karakter. "Men Gud Herren gav mennesket den befaling: "Du må spise af alle træerne i haven. Men træet til kundskab om godt og ondt, må du ikke spise af, for den dag du spiser af det, skal du dø!" (1Mos 2,16-17). Da Satan fristede Eva, sagde han: "Har Gud virkelig sagt, at I ikke må spise af træerne i haven?" Kvinden svarede slangen: "Vi må gerne spise af frugten på træerne i haven, men frugten på det træ, der står midt i haven, har Gud sagt, at vi må ikke spise af og ikke røre ved, for ellers skal vi dø! Men slangen sagde til kvinden: "Vist skal I ikke dø! Men Gud ved, at den dag I spiser af den, bliver jeres øjne åbnet, så I bliver som Gud og kan kende godt og ondt." (1Mos 3,1-5)     
Den kundskab Gud ikke ønsker at vore første forældre skulle have, var en erkendelse af skyld. Da de godtog Satans påstande, som var falske, kom ulydigheden og overtrædelsen ind i verden. Denne ulydighed mod Guds klare bud, denne tro på Satans løgn, åbnede sluserne for lidelsen i verden. Satan har fortsat det værk han begyndte i Edens have. Han har arbejdet utrætteligt for at få menneskene til at godtage hans påstande som bevis mod Gud. Han har kæmpet mod Jesu virksomhed som går ud på at genoprette Guds billede i mennesket.     
Det at Paulus troede en løgn, gjorde ham ikke til et venligt og hensynsfuldt menneske. Han blev en religiøs fanatiker som rasede mod sandheden om Kristus. Han drog gennem landet, slæbte både mænd og kvinder ud og fik dem kastet i fængsel. Han fortæller selv om det: "Jeg er jøde, født i Tarsus i Kilikien, opvokset her i byen, uddannet grundigt i den fædrene lov ved Gamaliels fødder, brændende af iver for Gud, ligesom I alle er det i dag. Jeg har forfulgt denne Vej med død og drab, både mænd og kvinder jeg anholdt og sat i fængsel." (Apg 22,3-4)    
Menneskene har det vanskeligt fordi de overtræder Guds lov. Men Gud overlader ikke synderne til sig selv uden at vise dem en udvej. Guds enbårne Søn døde for at vi skulle have liv. Herren godtager stedfortræderens offer for os, på betingelse af at vi tager imod Kristus og tror på ham. I tro må synderen komme til Jesus, påberåbe sig hans stedfortrædende død, lægge sin syndebyrde på syndbæreren og modtage hans tilgivelse. Det var derfor Jesus kom til denne verden. Sådan bliver Kristi retfærdighed tilregnet angrende og troende syndere. De bliver medlemmer af Guds familie, børn af himmelens konge.  

12 04 1898 Review and Herald Vente og arbejde for Kristus   
  "Brødre! jeg mener ikke om mig selv, at jeg allerede har grebet det. Men ét gør jeg: idet jeg glemmer, hvad der er bagved, og rækker efter det, der er foran, jager jeg frem mod målet, den sejrs-pris, som Gud fra det høje kaldte os til Kristus Jesus. Lad da alle os, som er "fuldkomne" have dette sindelag; og er der noget, I ser anderledes på, så vil Gud åbenbare jer også det; blot vi, så vidt vi er kommet, vandrer fremad i samme spor. Vær mine efterfølgere, brødre! og agt på dem, der vandrer efter det forbillede, I har i os. Thi, som jeg ofte har sagt jer og nu igen siger med tårer: mange vandrer som fjender af Kristi kors." Fil 3,13-18. Denne advarsel med hensyn til Guds folks farer kommer fra en, der ved, hvad han taler om. Kristi kors fjender vil iføre sig lysets klædning. Dette gjorde de på Paulus tid. Idet apostlen så deres onde indflydelsesrige magt, advarede han folket med tårer til ikke at give dem nogen opmuntring. De var Kristi fjender, "de ender i fortabelse . . . Jordbundne som de er af sind."    
 "Det borgersamfund, vi tilhører, er jo i Himlene," Fortsætter Paulus, "og derfra venter vi også Herren Jesus Kristus som frelser; han skal forvandle vort fornedelseslegeme og give det samme skikkelse som hans herlighedslegeme ved den kraft, hvormed han kan underlægge sig alt. Derfor, mine brødre, som jeg elsker og længes efter min glæde og sejrskrans! Stå da således fast i Herren, I elskede!" "Våg derfor, thi I ved ikke, hvad dag jeres Herre kommer. Men det skal I vide, at hvis husbonden vidste, i hivlken nattevagt tyven kom, så ville han våge og ikke finde sig i, at der skete indbrud i hans hus. Derfor vær også I rede; thi Menneskesønnen kommer i den timde, I ikke tænker jer."    
Kommer Kristus snart i himmelens skyer med kraft og megen herlighed? Er alle tings ende nær? I så tilfælde må de, der bekender sig til at være Kristi efterfølgere, arbejde i forhold til deres tro. Det er ikke vor sag at vente i uvirksomhed, men at handle i overenstemmelse med vor tro på Guds ord. Vagtsom venten må forbindes med alvorlig vågen. I betragtning af de alvorlige begivenheder, der snart vil finde sted, må enhver sjæl, som har det privilegium at høre sandheden, virke alvorligt.    
Ingen som er i Kristi tjeneste kan være tilfreds med at ikke gøre noget. Kristenlivet er ikke kun et liv i venten og meditation, ikke kun et liv i bøn men også et liv med arbejde. Vi skal vente, våge og arbejde for Kristus. Derved kan vi få mænds og kvinders fylde i Kristus.    
 "Vi er medarbejdere sammen med Gud," lyder den inspirerede erklæring. Medens vi søger skrifterne og lærer Guds plan, skal vi bestræbe os på at gennemføre den plan, bede efter styrke til at gøre det arbejde Gud har givet os Vi kan ikke kun søge styrke fra Gud, for at vi kender hans vilje, men gøre den vilje. Som hans jordiske agenter, skal vi samarbejde med guddommelige intelligensvæsener for at gennemføre Guds plan for deres frelse, som Kristus døde for. Idet vi arbejder under vor frelses hærfører, adlyder trofast hans ordrer, udvikles vor karakter. Gennem hans fortjenester er vi i stand til at arbejde i harmoni med Guds store plan.    
Når vi vogter os imod al hastværk og travlhed så verden får os til at ikke danne karakter efter det guddommelige mønster, skal vi også være opmærksom på formaningen: "Vær ikke lunkne i jeres iver; vær brændende i ånden; tjen Herren." Vi skal vogte os imod de bedrag som leder til åndelig forfald, så Herrens dag ikke kommer over os som en tyv. Dem som blot bekender at være kristne, - religion som det sekundære - som ikke er trofaste i Kristne, vil ikke få den erfaring som gør dem værdifulde i Guds øjne. Men dem som indser nødvendigheden at arbejde for Mesteren, bibringe andre det lys og den kundskab som han har givet dem, vil vokse i deres kristendom. Når de venter, beder, våger og arbeder er de forberedt på at vidne for sandheden.    
Hjerte-arbejdet åbenbarer sig selv i handlinger. Dem som påskønner sandhed og retfærdighed viil vise deres iver ved deres anstrengelser for at sprede lys til andre. Dem som er valgte kar må genspejle Kristi karakter. Gennem denne Kristi nåde, fra floden med livets vande i rige og rene strømmer, sættes de i stand til at velsigne alle som de kommer i kontakt med.    
Vi har fået gylden instruktion i Zakarias fjerde kapitel. "Og engelen, som talte med mig," skriver profeten," man vækker et menneske af hans søvn, og spurgte mig: "hvad skuer du?" Jeg svarede: "Jeg, skuer, og se, der er en lysestage, helt og holdent af guld, og et oliekar ovenpå og syv lamper og syv rør til lamperne, desuden to olietræer ved siden af den, et til højre, et andet tilvenstre for oliekarret." Og jeg spurgte engelen, som talte med mig: "Hvad betyder disse ting, herre?" Han svarede: "ved du ikke, hvad de betyder?" jeg sagde: "Nej. Herre!" Da svarede han og sagde til mig: Dette er Herrens ord til Zerubbabel: Ikke ved magt og ikke ved styrke, men ved min ånd, siger Hærskares Herre. . . . . Og videre spurgte jeg: "hvad betyder de to oliegrene ved siden af de to guldrør, som leder den gyldne olie ned derfra?" Han svarede: "ved du ikke, hvad de betyder?" Jeg sagde: "nej, Herre!" Så sagde han: "Det er de to med olie salvede, som står for al jordens Herre."    
Der er et arbejde for alle at udføre for Mesteren. Ethvert menneske, som har en livsforbindelse med Kristus, vil ivrigt stræbe efter at fremme det værk, som er blevet ham betroet. Men ingen selviskhed kan komme ind i Guds værk. Den mest strålende tjeneste er ubrugelig, hvis den udspringer af selvet. Medmindre roden er hellig, kan der ikke blive båret frugt til Guds ære.     
Gud kalder enhver sand arbejder til at være kærlighedens ambassadør. Herren står ved døren, og al vort åndelige væsens mandighed og kvindelighed skal kaldes til aktivitet. Vi skal retfærdiggøres ved tro og dømmes ved gerninger. Guds lov gør krav på lydighed fra alle og fordømmer ulydighed. Alle bliver testet og prøvet for at se, om de vil holde de himmelske sales lov. I denne tid, hvor den bekendende kristne verden viser afsky for Jehovas kongelige lov, skal Guds vidner stå frem og vise deres loyalitet ved at holde hans lov. Deres bøn vil være: "Det er tid for Herren at gribe ind, de har krænket din lov."    
 "I er mine venner," sagde Kristus, "hvis I gør, hvad jeg byder jer. Jeg kalder jer ikke længere tjenere; thi tjeneren ved ikke besked med, hvad hans herre gør; men jer har jeg kaldt venner; thi alt det, jeg har hørt af min Fader, har jeg kundgjort jer." Hvorfor? - for at de skal gøre det bekendt for andre. " Når Talsmanden kommer, som jeg skal sende jer fra Faderen, sandhedens Ånd, som udgår fra Faderen, så skal han vidne om mig; men også I skal være vidner; thi I har været med mig fra begyndelsen."    
Gud har sagt: Husk, og glem ikke, at I skal helligholde sabbatsdagen. Hvis vi er loyale mod Guds bud, skal vi helligholde den dag han har helliget og velsignet som erindring for hans skaberværk. Han har sat sabbaten som et tegn mellem os og ham, udi alle vore generationer for altid, og vi ærer ham når vi helligholder hans sabbat.     
 "Den, som har mine befalinger og holder dem, han er den, som elsker mig; og den, som elsker mig, skal elskes af min Fader; og jeg skal elske ham og åbenbare mig for ham." Judas (ikke: Iskariot) siger til ham: "Herre! hvoraf kommer det, at du vil åbenbare dig for os og ikke for verden?" Jesus svarede og sagde til ham: "Om nogen elsker mig, vil han holde fast ved mit ord; og min Fader skal elske ham, og vi skal komme til ham og tage bolig hos ham." Dyrebare forsikring, at erkendes som sandt ved dem som er lydige.    
 "Den, som ikke elsker mig, holder ikke fast ved mine ord; og det ord, I hører, er ikke mit, men Faderens, som har sendt mig." "Som Faderen har elsket mig, således har jeg også elsket jer; bliv i min kærlighed!" Skal vi ikke fortsætte i Guds kærlighed og adlyde ubetinget alle hans bud? "Hvis I holder mine bud, vil I blive i min kærlighed, ligesom jeg har holdt min Faders bud og bliver i hans kærlighed. Dette har jeg sagt til jer, for at min glæde skal være i jer, og jeres glæde kan blive fuldkommen." Fuld og udelt lydighed lydighed bringer glæde, ikke knurren, tvivl og usikkerhed.    
Alle som står under Fyrsten Emmanuels blodbestænkte banner, udvirker hans befalinger som loyale undersåtter, kan påberåbe sig ordene: "Og deraf kan vi erkende, at vi kender ham, om vi holder hans bud. Den, der siger: "Jeg kender ham," og ikke holder hans bud, han er en løgner, og i ham er sandheden ikke; men den, der holder hans ord, i ham er sandelig Guds kærlighed blevet fuldkommet. Derpå kender vi, at vi er i ham. . . . . Mine elskede, det er ikke et nyt bud, jeg skriver til jer, men et gammelt bud, som I har haft fra begyndelsen. Det gamle bud er det ord, I har hørt." Her står det tydeligt angivet at det er loven fra Eden som Johannes refererer til: og at denne lov har bindende krav på hale menneskeheden.    
Vi er ikke i en passivitetens drømmeland. Vi er Kristi soldater, indskrevet i arbejdet, hvor vi viser vor loyalitet mod ham, der har genløst os. Hvad vi er i det himmelske hjem, når vi er frelste, frelst for evigt, vil vi reflektere over den karakter vi har nu, og hellig tjeneste. Skal vi ikke vise vor loyalitet ved at holdes Guds bud her, på dette vor prøvelsernes sted? Skal vi ikke hæve loyalitetsstandarden til himlens Gud, uanset konsekvenserne, upåagtet de menigheders hån og had, som er ophørt med at tjene deres skaber?    
Herren har et folk på jorden, som følger Lammet uanset hvor Han går. Han har Sine tusinder som ikke har bøjet knæ for Baal. Disse vil stå sammen med Ham på Zions bjerg. Men de må stå på denne jord, iklædt den fulde rustning, parat til at gå ind sjælevindingsarbejdet for dem som er ved at gå til. Himmelske engle leder denne søgning, og alle afkræves åndelig aktivitet som tror den nærværende sandhed, så de må forene englene i deres arbejde.    
Vi behøver ikke at vente før vi er forvandlet til at følge Kristus. Guds folk må gøre dette hernede. Vi skal følge Guds Lam i salene deroppe, hvis vi blot følger Ham her. Skal han efterfølges i himlen kommer an på om vi holder Hans bud nu. Vi skal ikke følge Kristus stødvis eller lunefuldt, kun når det er vor fordel. Vi må følge Ham. I dagliglivet må vi følge Hans eksempel, som en hjort følger sin hyrde trofast. Vi skal følge Ham ved at lyde for Hans sag, og sige for hvert skridt: "Selvom han ihjelslår mig, vil jeg alligevel stole på ham." Hans livspraksis, må være vor livsprakis. Og forsøger vi således at være som Ham, og bringe vor vilje i overensstemmelse med Hans vilje, skal vi åbenbare Ham.    
Idet vi følger Kristus med usvigelig loyalitet, har hans fuldkomne, rene og selvopofrende liv altid foran os, kan vi så, ved at beskue ham, blive ændret til hans billede? Bestræber vi os ikkepå at efterligne hans troskab? Hvis vi uddanner os selv til at sige: Vær du mit Mønster; hvis vi ved troens øje ser ham som en levende Frelser, skal vi så styrkes til at følge ham. Så skal vi ubesmittede følge ham i det fremtidige liv. Ligesom øjne- og hjertet vidner, kan vi bære vidnesbyrd til hans majestæt; for ved tro har vi været sammen på det hellige bjerg. -  

21 06 1898 Review and Herald Herrens nadver og fodtvætningens forordning - nr. 4*   
 <b>Enhver har sit arbejde</b><br>"'Af husholdere kræves nu i øvrigt, at de skal findes tro.' 'Hvem er så den tro og kloge tjener, som hans herre har sat over sit tyende til at give dem deres mad i rette tid? Salig er den tjener, som hans herre, når han kommer, finder i færd med at gøre sådan. Sandelig siger jeg eder: han vil sætte ham over alt, hvad han ejer. Men hvis det er en dårlig tjener, der tænker ved sig selv: "Min herre lader vente På sig" og så giver sig til at slå sine medtjenere og spiser og drikker med svirebrødre, da skal den tjeners herre komme på en dag, han ikke venter, og i en time, han ikke kender, og sønderhugge ham og give ham plads blandt hyklerne; der skal der være gråd og tænderskæren.' En husholder handler på sin herres vegne. Hans herres interesser bliver også hans. Han har påtaget sig en husholders ansvar og han må handle i sin herres sted og gøre det samme, som Herren ville gøre, hvis han selv styrede sin ejendom. Der er værdighed over denne stilling, derved at hans herre har tillid til ham. Hvis en husholder på nogen måde handler selvisk og selv drager fordel af den fortjeneste, han har vundet ved at handle med sin herres ejendom, har han ødelagt den tillid, der blev vist ham. Herren kan ikke mere betragte ham som en pålidelig tjener én, man kan stole på.    
Enhver kristen er en Guds husholder, som er betroet hans gods. Prædikanter og lægmænd har fået betroet et arbejde som individer. Alle, som er knyttet til vor Herre Jesus Kristus ved tro, har en gerning at udføre. De, som ikke tager deres plads på Herrens side, burde gøre det uden tøven; for de skal aflægge regnskab for Gud. Kristus har betalt løsesum for dem lige så sandelig som for enhver bekendende kristen. Hvis de foragter gaven, stilles spørgsmålet: "Hvem har Kristus betalt løsesummen for, lige så sikkert som for bekendende kristne. Hvis de foragter gaven, vil spørgsmålet lyde: 'Hvem har forhekset jer, I, hvem Jesus Kristus blev malet for øje som korsfæstet?'     
 "Uanset om du er troende eller ikke-troende, er du Herrens ejendom, købt for en pris. Du kan ignorere din relation til Gud som hans børn. Hvis børn er I da? - Djævelens børn, og hans gerninger indvilger du i at gøre. Men al den indflydelse som har udøvet ved at bruge dine talenter for sandheden og ved at samarbejde med Gud, al udnyttelse af dine talenter vil virkelig være til nytte ved den tilvejebringelse, gjort for at du skal samarbejde med Gud, vil tilregnes dig. Holder du dig selv hårdnakket på Satans side, giver din indflydelse til den store apostrat; og alle de gode gerninger som du kunne have gjort gennem sonofferet, men ikke gjorde, vil blive anklaget imod dig, når du vejes på vægtene og findes for let. Du har et arbejde at gøre. En særlig forvaltning er betroet dig, men du vil ikke acceptere den tillid. Kristus korsfæstet blev præsenteret for dig. Guds Ånd beder for dig. Ved at opløfte korset, søgte Kristus at drage dig til sig. Men din hårdnakkethed vil ikke give efter for hans indbydelser. Hans appeller blev modstået. Uanset hvad så er I forvaltere; men upålidelige uærlige forvaltere, køber jeres talenter i verden, tjener Satan i stedet for at tjene Herren. Du uforhærdede synder, hvilke undskyldning vil du give Gud for alle dine forspilte anledninger?"    
 'Det forlanges af forvaltere at mennesker træffes pålidelige.' Han behøver ikke at være en veltalende taler, men ha kan bringe sandheden i den klareste enkelhed. Han kan arbejde forstandigt, gøre sit bedste efter sine evner; og hvis han er trofast, vil Gud give ham visdom, og øge hans talenter.    
 "Nogle har fået betroet større ansvar end andre. Men hvis du kun har et talent, kan du øge det ved anvendelse til to. Ved at virke i ydmyghed og tillidsværdigt, kan du lægge de to til to mere. Således kan det værk du har med at gøre hele tiden vokse. Men der er et stort antal ledige forvaltere. . . .     
 "Lad ethvert menighedsmedlem tænke nøje over sine ansvar, og se sig selv i ansigtet. Bliv kendt med dig selv. Drag på dit eget hjerte, så du ikke skal søge din egen specialitet, virkning, for at rose sig ved, men efter den specialitet der først søger Guds rige og hans retfærdighed. Spørg alvorligt: Er jeg trofast? Vær først den mest trofaste forvalter over dig selv. Søg dit eget hjerte, og sammenlign det ofte med det store spejl i Guds ord, indtil du, prøvet og ransaget af Gud, vil være anerkendt af ham, og ikke har din egen retfærdighed, men Jesu Kristi retfærdighed. Styrket af hans kraft i dit indre mennesker, vil du blive accepteret som kar til ære.    
 "Du kan sige: jeg har ikke store midler, og kan kun gøre lidt med det jeg har. Alt det Herren spørger dig om er at være en trofast forvalter, der giver Gud en tiende del af al din indtægt, uden at stoppe for at se sagen igennem hvordan du kommer ud af den. Du som kun har få midler, giver ham den del tilbage der tilhører ham; for det er ikke dit. Det er en alvorlig sag at berøve Gud. Derved afskærer du dig selv fra den velsignelse han har udlovet over dig hvis du udviser trofast forvaltnig. Hvis du har være upålidelig over for Gud, hvis du viser at du ikke vil arbejde efter den aftale han har gjort med dig, vil han så velsigne dig med muligheder for at få flere midler? Du holder dig selv fordømt som en upålidelig forvalter, der arbejder modsat et "Så siger Herre." Du fratager dig selv din aftale med Gud at få Guds skatte, fordi du vælger at vandre i gnisterne for din egen optænding. I din begrænsede visdom tror du at du gør bedre betingelser for dig selv end Gud har gjort for dig. Hvis du i stedet for er en upålidelig forvalter i det små, kan Gud så betro dig større ansvar?    
Gud vil, at alle hans husholdere nøjagtigt skal følge den guddommelige ordensplan. De skal ikke erstatte Herrens plan med en eller anden barmhjertighedsgerning, en eller anden gave eller et offer, som bliver gjort eller givet, når og hvordan de selv, de menneskelige redskaber, finder det passende. Gud har ladet os kende sin plan og alle, der samarbejder med ham, vil følge hans plan i stedet for at vove at forsøge at forbedre den ved deres egne foranstaltninger. Dem som ærer et "Så siger Herren", hvem accepterer præcis hvad Gud har planlagt, vil arbejde efter Guds plan. Gud vil ære dem og hjælpe dem i arbejdet, for vi har hans givne ord for, at han vil åbne Himmelens sluser og udøse velsignelse over os i overmål.     
Det er en dårlig politik, hvis mennesker vil prøve at forbedre Guds plan og opfinde et surrogat, idet de finder gennemsnittet af deres gode tilskyndelser i denne eller hin retning og vejer dem op mod alt det, Gud har krævet. Gud kalder på dig, at give enhver snert af indflydelse til sin egen forordninger. Vi skal give tiende ærligt og trofast og så sige til Herren: Jeg har gjort, hvad du har befalet mig. Hvis du vil hædre mig ved at betro mig at handle med din ejendom, så vil jeg ved din nåde være dig en tro husholder og gøre alt, hvad der står i min magt, for at der kan være mad i dit hus; og jeg vil søge at belære andre hvor den skal arbejde i samme linjer.    
 "Hav i sinde, 'Af husholdere kræves nu i øvrigt, at de skal findes tro.' Mennesker med et stort ansvar må forvisse sig om, at de ikke stjæler fra Gud i de allermindste ting, når så meget står på spil, som det tydeligt berettes hos Malakias. Her får vi at vide, at der gives en velsignelse for trofast tiendebetaling og en forbandelse for gnieragtig tilbageholdelse af de penge, som burde strømme ind i skatkammeret. Burde vi så ikke absolut arbejde på den sikre side og overgive Gud de midler, som er betroet os, for at der ikke skal falde skyggen af en bebrejdelse på os?    
 'Skal et menneske bedrage Gud? I bedrager mig jo! Og i spørger: "Hvorved har vi bedraget dig?" Med tienden og offerydelsen! I trues med forbandelse og bedrager dog mig, ja alt folket gør det! Bring hele tienden til forrådshuset, så der kan være mad i mit hus; sæt mig på prøve dermed, siger Hærskares Herre, om jeg da ikke åbner eder himmelens sluser og udøser velsignelse over eder i overmål. Jeg vil for eders skyld skræmme æderne, så at de ikke ødelægger eder landets afgrøde, og vinstokken på marken skal ikke slå eder fejl, siger Hærskares Herre. Og alle folkene skal love eder, fordi I har et yndigt land, siger Hærskares Herre.' Jeg må spørge: Vil Gud ikke velsigne dem som er trofaste? - Vi har hans løfte. Men Guds velsignelse trækkes tilbage fra uærlige og begærlige menighedsmedlemmer i dette liv. Gud siger det; og hvad Gud siger er sandt. Hvem af jer hævder at være Guds børn vover at møde forseelserne når bøgerne åbnes, og enhver skal dømmes efter gerningerne gjort i legemet?    
Det første er at vi ikke skal betragte de pengemidler, vi har mellem hænderne som vore egne, hvormed vi kan gøre, som vi har lyst til. De er Herrens og skal forvaltes i overensstemmelse med den plan, som han har foreskrevet. Vær trofast, og giv Herren den mægte som han har anvist at give. Bring da guddommens store mysterium, løft Kristus op, og sig: "Se Guds Lam, som bærer alverdens synd.'    
 Ethvert menighedsmedlem som er blevet sandt omvendt, skal have et arbejde. 'Udreded den mig ukendtes sag.' Erklærede Job. Der bør tænkes over hvad tjeneste for Gud vil sige. Det vil sige at vi gør den samme slags tjeneste som Kristus udførte da han var i vor verden. I dette arbejde skal vi, uanset om vi er rige eller fattige, kaldes til at bære Kristi åg, og lære af ham at være sagtmodig og ydmyg i hjertet. Særlig nogle må have arbejdet at frembringe Kristus fra talerstolen, åbne Guds orakler for menighederne. Dog skal de ikke holde op med at besøge familierne, tale med dem, bede med dem, formane dem, opmuntre dem som behøver opmuntring, og bringe et "Så siger Herren" for at imødekomme enhver vanskelighed. Alt i alt gøre deres for lidt arbejde. Der er meget brug for personligt arbejde. Mange, mange sjæle kan frelses hvis dem, som hævder at være Kristi efterfølgere vil arbejde som Kristus arbejde, levede ikke for at behage selvet, men for at forherlige Gud, handle som missionærere, vise oprigtig kærlighed for Mesteren, ved at bruge deres betroede talenter på alle måder. Ud fra den natur der er i Kristi arbejdslinier, vil dem som gør det miste selvet af syne.    
 "Vi kaldes til at elske sjæle, sådan som Kristus elskede dem, og føle en sjælsmøje for at syndere skal omvendes. Bring Kristi uforlignelige kærlighed. Skjul selvet af syne. O, hvilken omsorg burde der ikke vises af alle som hævder at være kristne, at de ikke kalder deres lidenskaber og indbildning for religion! Ved at vise forfængelighed, ved at længes efter forskellighed, skjuler mange Kristi person, og sætter sig selv frem. Der er en sådan indbildning efter deres egne ideer og veje, at de har en så god fornemmelse for deres smarthed, at Herren ikke kan give sin Helligånd over dem. Hvis han gjorde det, ville de fejlfortolke det, og sætte sig selv højere på grund af det. Deres selvfornøjende ideer er en stor hindring for værkets fremme. Uanset hvilken del de gør, er selvet det største billede de viser. Deres egen nidkærhed og helligelse tænkes at være den store sandhedskraft. Upåagtet sig selv, er alle disse upålidelige forvaltere. De drejer arbejdet i forkerte linier. Selv-vigtighed leder dem derhen hvor de vil handle forkert.    
 "Vi skal ikke ophøje noget menneskes arbejde, ophøje mennesket selv eller prise dets dømmekraft. Den første oprejsning af selvet er begyndelsen til dit fald, din adskillelse af Kristus. Vi kan ikke i nogen grad ophøje selvet uden at blive ydmyget. Som Kristne, skal vi lade lyset af Kristi sandhed skinne. Selvet skal holdes ude af syne. Kristus er Sandhed og Lyset. Han er det spejl, som genspejler enhver gerning sandt, der er gjort til hans navns ære. Verden behøver lys. "Således skal jeres lys skinne for menneskene, for at de må se jeres gode gerninger og prise jeres Fader, som er i Himlene."    
 "Hvad gør det så vanskeligt for en rig at komme ind i himlens rige? Hvorfor skal rigdomme, i stedet for at bruges til at fremme Guds sag og værk, gøres til en forbandelse der adskiller sjælen fra Gud? Hvorfor forlede dem til at forgude selvet? Gud ønsker jer, rige mennesker, at bruge jeres gods som en hellig betroelse, der ikke er jeres egen. Han har gjort jer til forvaltere over disse goder. I skal beregne klogt, og bruge jeres kræfter og betroede til den allerbedste fordel.    
 "Men O, hvor mange af Guds gaver er ikke blevet misbrugt, fordi dem som de blev givet ikke har glød for Kristi kærlighed i sjælen! Der er stor brug for at enhver gør sit bedste. Der er dem som ville have brugt deres talenter klogt, hvis de fik lov at kæmpe og bero på deres egne evner. Men de fik midler i besiddelse, og de mistede tilskyndelsen til at opdyrke deres talenter, og gjorde alt muligt for dem selv, ved at viderebringer hvad de havde. En overflod af penge har spoleret dem for at opfylde deres forvaltning nøje.    
Enhver, som hævder at være en kristen, bør handle klogt med Herrens ejendom. Gud har en fortegnelse over de penge, du har lånt og de åndelige evner, du har fået. Vil du ligesom husholdere holde nøjagtigt regnskab? Vil du undersøge, om du forstandigt bruger alt det, Gud har givet i din varetægt, eller om du ødsler med Herrens ejendom ved egoistiske udgifter for at stille dig selv til skue? Gid alt det, der gives ud til ingen nytte, lå gemt i de himmelske forrådskamre!     
Gud giver sine husholdere andet end penge. Evnen til at meddele sig er en gave. Hvilke af Guds gaver deler du med andre gennem dine ord eller ved din kærlige medfølelse? Lader ud dine penge gå ind i fjendens rækker, for at urinere dem du søger at behage? Viden om sandheden er en nådegave. Der findes mange sjæle i mørket, som kunne blive oplyst, ved at du talte sande og ærlige ord. Der findes hjerter, som tørster efter venlighed og som er ved at omkomme, fordi de er skilt fra Gud. Din medfølelse kan måske hjælpe dem.     
Herren har brug for dine ord, som Helligånden dikterer. Han har brug for, at du investerer dine midler. Han behøver dit arbejde for sjæles frelse. Du kan tillade, at dine midler bliver taget ud af dine hænder for at tilfredsstille dine børn. Du kan tillade fjenden at stjæle de midler af dig, som Gud kræver til at blive brugt til at løfte sandhedens banner dér, hvor folket ikke har hørt budskabet endnu. Dine midler kan være sunket i verdslige investeringer og vendt mod verdslige kanaler. De kan bruges til ikke at gøre godt for nogen. Men Herren, alle tings ejer, vil bede dig aflægge regnskab for sig.    
Det første, enhver kristen bør høre, er at ransage skrifterne med inderlig bøn om at måtte få den tro, som arbejder af kærlighed og lutrer sjælen for hvert gran af selviskhed. Hvis sandheden får lov at bo i hjertet, virker den som god surdej, indtil hver evne er bragt ind under Guds vilje. Så bliver det lige så selvfølgeligt for os at skinne, som det er for solen. Du har tilstræbt dig at skille dig af med alt overflødigt, og lade Kristi fred regere i dit hjerte. Min hvis du ikke har Retfærdighedens Sols klare stråler, vil du ikke åbenbare dette, ved din ydre oprigtighed. Du vil vise dette ved at åbenbare et hjerte som er som er glad for tomhed og ydre besmykkelser, og bruge midler der komme i dine hænder, til at tilfredsstille den uhelliggjorte sjæl, med en vis slags afguder. Hvor lidt rigdomme samler disse ikke i himlen?! Hvor lidt viderebringer disse ikke den hellige tjeneste til andre!    
 "Alle naturlige gaver skal helliges som dyrebare begavelser. De skal helliges Gud, så de må tjene Mesteren. Alle sociale fremskridt er talenter. De skal ikke helliges selvbehag, fornøjelse eller selvtilfredsstillelse. Penge og ejendomme er Herrens, der skal bruges helt til at ære ham; for han har lovet i sit ord, at hvis vi bruger hans betroede goder som trofaste forvaltere, skal vi få rige velsignelser, som vi skal give for at velsigne andre. Men hvis vi betragter de fortrin vi får som vore egne, der bruges til vor fornøjelse, for at vise os frem og skabe sensation, skal Herre Jesus, vor Forløser, gøre sine efterfølgeres karaktertræk til skamme."    
 "Herren har bevist sin kærlighed for verden. Der er intet falskneri, intet skuespil, i det han gjorde. Han gav en levende Gave, der egnede sig til at lide ydmygelse, forsømmelse og skam. Dette gjorde Kristus for at han kunne rede den faldne. Medens mennesker lagde planer og metoder for at udslette ham, kom den uendelige Guds søn til vor verden for at give et eksempel på det store arbejde, for at genløse og frelse mennesker. Men i dag stræber den stolte og ulydige sig på at få et stort navn og stor ære, fra deres medmennesker, ved at bruge deres gudgivne gaver til undreholdning. Dette gjorde de i stedet for at kalde dem hen til at beskue Guds lam, som bærer alverdens synd.    
 "Guds store og besynderlige arbejde er at genløse og frelse, og således genoprette den ruin som synden har gjort. Nogle ser mange ting i Bibelen som er en forbandelse for dem, en handlemåde som Gud aldrig vil kunne anerkende. Men når Gud forvandler menneskeagenter, vil de fly til Kristus, deres liv, for at blive skjult med ham i Gud. De vil opløfte deres øjne til den evige ødelæggelse som synden har gjort, og gør dem til Kristi medarbejdere, og beder for at det vil ske. De vil begynde med at istandsætte de gamle øde steder, som er blevet gjort ved høje og lave i Guds lov.    
Alle som ønsker plads til noget nyt har anledning til at bære Kristi åg. "Tag mit åg på jer og lær af mig," siger den store Lærer "thi jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet; så skal I finde hvile for jeres sjæle." Thi mit åg er gavnligt, og min byrde er let." Lad sjælens råb være: "Herre, min Gud er du; jeg priser dig, lover dit navn. Thi du har gjort et under, råd fra fordum var tro og sande. . . .Thi du blev de ringes værn, den fattiges værn i nøden, et ly mod skylregn, en skygge mod hede; thi som isnende regn er voldsmænds ånde, som hede i det tørre land. . . . . På hin dag skal man sige: Se, her er vor Gud, som vi biede på, og som frelste os; her er Herren, som vi biede på. Lad os juble og glæde os over hans frelse."    
Gaven at have et korrekt eksempel er en stor ting. Men mange samler en atmosfære omkring sjælen som er febersygelig. På deres dag kender ikke de ting, som hører deres fred til. De har i høj grad mistet evnen at kunne skelne åndeligt. De kalder godt for ondt, og ondt for godt.    
 "Talens, kundskabens, forståelsens og kærlighedens gave, bibringer en kundskab til Kristus. Alle disse gaver skal omdannes til Gud. Herren har brug for dem; han afkræver dem. Alle skal gøre en del for at forberede deres egne sjæle, og andres sjæle for at hellige deres talenter til Gud. Enhver sjæl, enhver gave, skal lægges under Guds beskatning. Alle skal samarbejde med Gud i sjælevindingsarbejdet. De talenter du besidder har du fået fra Gud, til at gøre dig til en effektiv samarbejdspartner med Kristus. Der er hjerter der hungrer efter sympati, går til på grund af den hjælp Gud har givet dig, som de skal have. Vore menigheder er sygelige, fordi de ikke gør deres udpegede arbejde. De er ikke sådan som Gud vil have dem til at være. O, om de ville vågne op fra deres døsighed!    
 "'I øvrigt, hent kraft fra Herren og hans vældige styrke! Ifør jer Guds fulde rustning, så I kan holde stand mod Djævelens snigløb. Thi den kamp, vi skal kæmpe, er ikke mod kød og blod, men mod magterne og myndighederne, mod verdensherskerne i dette mørke, mod ondskabens åndemagter i himmelrummet. Tag derfor Guds fulde rustning på, for at I må kunne stå imod på den onde dag og holde stand efter at have besejret alt. Så stå da med sandheden spændt som bælte om jeres lænder, og iførte "retfærdigheden som brynje", tag som sko på jeres fødder villighed til at forkynde fredens evangelium, løft i al jeres færd troens skjold, hvormed I kan slukke alle den Ondes gloende pile, tag imod "frelsens hjelm" og Åndens sværd, som er Guds ord. Gør dette til enhver tid under stadig påkaldelse og bøn, idet I altid beder i Ånden, og vær årvågne dertil med stadig udholdenhed og bøn for alle de hellige.'"     
<b>Kristendom.</b><br>"Kristendom.' Hvor mange er der som ikke ved hvad det er! Det er ikke noget der sættes udenpå. Det er et liv indarbejdet i Kristi liv. Det vil sige at vi bærer Kristi retfærdigkedsklædning. Med hensyn til verden, vil kristne sige: Vi vil ikke gives os af med politik. Det vil de sige bestemt. Vi er pilgrimme og fremmede; vort borgerskab er ovenfor. Man vil ikke se dem vælge fornøjelsesselskaber. De vil sige: Vi er stoppet med bedåres af barnlige ting. Vi er fremmede og pilgrimme, der ser efter en by som har fundamenter, hvis bygmester og skaber er Gud." - <i>Vidnesbyrd</i>.<p>-    
 "Herren er stærkt vanæret af sit folk der sætter problemstillinger op i denne prøvelsens og trængslens tid. Hans folk skal holde sig fri fra politik. De skal stå som et udskilt og særligt folk; Guds navn, vor Hersker, skal være på deres pander, vise dem alle at han er deres Regent.    
 "Hvis dem som kender sandheden vil have tro og iver der svarer til deres kundskab; hvis de ønsker at vise deres medynk, og åbenbare hvad sandheden har gjort for dem, vise at saltet har mistet sin smag, vil de viderebringe sandhedens frelsende og helligørende kraft til alle som de kommer i kontakt med. Så vil der være mindre strid og en dybere interesse for Guds ting. . . . . Mennesker skal blive borgere i Kristi rige. Gennem den guddommelige kraft indpodet i dem, skal de vende tilbage til deres alliance. Ved love og ressourcer, har Gud forordnet en himmelsk forbindelse med menneskers åndelige liv, så det i dens handlinger, er så mystisk som videnskab og vindens susen. Joh. 3,7.8 Kristus erklærede: "Mit rige er ikke af denne verden." Så længe det indprenter sin indflydelse på jordiske regeringer, kan den ikke tage den mindste aftryk fra dem, uden at ødelægge den guddommelige lighed. Så åndelig er karakteren i Guds arbejde på menneskehjertet som modtager den, at den gør enhver til en ny skabning, uden at ødelægge eller svække nogen evner som Gud har givet mennesker. Det renser enhver egenskab, der er egnet for forbindelse med guddommelig natur. Det som er født af Ånd er ånd; og når mennesket er født ovenfor, vil en himmelsk fred herske i sjælen.    
 "Kristi undersåtter er dem som holder hans bud. Kun disse regnes som hans undersåtter. Hvis, den ulydige fortsætter i lovovertrædelse efter at dette lys er kommet, er de undersåtter af denne verdens fyrste. Det som er født af kød er kød; og det som er født af Ånd er ånd.    
 "Men de himmelske principper som udskiller dem som er et med Kristus, fra dem som er et med verden er næsten udviskede. Kristi bekendende folk er ikke længere et adskilt og særligt folk. Afgrænsningslinien er visket bort. Folk underordner sig selv under verden, dens praksis, dens sæder, dens selviskhed. Menigheden er gået over til verden i lovovertrædelse, skønt verden skulle komme over til menigheden i lydighed mod loven. Menigheden omvendes dagligt til verden. Bekendende kristne er slaver af mammon. Deres eftergivenhed for appetitten, og ødselhed af penge for at tilfredsstille selvet, er stor vanære for Gud.    
 "I modsætning til verdslige riger, finder Kristus ikke sine borgere, - han danner dem. Dem som står under Prins Imanuels blodbestænkte banner er borgere af et rige der ikke genkendes af verdslige riger, hvis borgere har vandret fra deres alliance hen til Gud, fra deres lydighed til hans riges lov. Disse regnes som døde i overtrædelser og synder. De åbnede op for Guds Ånd, som virker i lydighedens børn.    
 "Jeg er kommet, sagde Kristus, for at sætte et nyt rige op. Hvis mennesket ikke bliver født af Ånden, kan ikke komme ind som borger i mit rige." - <i<Vidnesbyrd, 11. jan., 1897.</i><p>-    
 "Herren ønsker ikke at du skal bruge din Gudsgivne tid, og bruge dine talenter på forkerte kanaler. Dit arbejde skal overhovedet slet ikke sættes i den slags. Hverken dig eller nogen af dine brødre har en opgave i at diskutere, skrive eller tale om noget som helst politik. Gud er blevet vanæret af alle som tager del i politik.    
 "Gud har valgt et folk som skal forkynde den tredje engels budskab til verden. De skal være et udskilt og særligt folk i denne verden af kirker som overtræder hans bud. Vi har et særligt arbejde at gøre med at berede folk til den største begivenhed verden nogensinde har set. Daniels og Åbenbaringens bøger er af stor betydning for os, og bør studeres med største alvor.    
 "'Thi du er et folk, der er helliget Herren din Gud; dig har Herren din Gud udvalgt til sit ejendomsfolk blandt alle folk på jorden. Det er ikke, fordi I er større end alle de andre folk, at Herren har fattet velbehag til eder og udvalgt eder, thi I er det mindste af alle folk; men fordi Herren elskede eder, og fordi han ville holde den ed, han tilsvor eders fædre, derfor var det, at Herren med stærk hånd førte eder ud og udløste dig af trællehuset, af ægypterkongen Faraos hånd; så skal du vide, at Herren din Gud er den sande Gud, den trofaste Gud, der i tusinde slægtled holder fast ved sin pagt og sin miskundhed mod dem, der elsker ham og holder hans bud, men bringer gengældelse over den, der hader ham, så han udrydder ham, og ikke tøver over for den, der hader ham, men bringer gengældelse over ham. Derfor skal du omhyggeligt handle efter det bud, de anordninger og lovbud, jeg i dag giver dig! . . . . Og Herren vil holde alle sygdomme fra dig; ingen af Ægyptens onde farsoter, som du jo kender, vil han påføre dig, men han vil lægge dem på alle dem, der hader dig.'    
Herren vil have at hans folk er et udskildt og særskildt folk, der bærer Sabbatens tegn og segl, bevarer mindesmærket, den syvende dag, på hvilken Herren hvilede efter al sit skabelsesarbejde. 'Og Gud velsignede den syvende dag, og helligede den: fordi på den har han hvilet fra alt sit arbejde som Gud har skabt oggjort.' Han gav sabbaten til menneskene som en hviledag, hvor hans folk måtte samle sig for at dyrke ham, og komme i tæt forhold med Gud. Hele himlen er interesseret i Guds folks tilbedelse.    
 "Når mennesket er skabt på ny i Kristus Jesus, får det del i guddommelig natur. Gud har, ved sin egen kraft, forenet det menneskelige med det guddommelige i mennesket. Han iklæder menneskene med Kristi retfærdighedsklædning. Mennesket er i stand til at se Frelseren; og ved beskuelse, har han ændret ligheden i dets karakter. Det genkender Kristi ord: 'Al magt er givet mig i himlen og på jorden.' Han som kan erkende og se Kristus får del i hans Ånd og hans retfærdighed. Han har den indre forsikring at Kristus forbliver i sjælstemplet.    
 "Menneskenes genløsning drager dem bort fra politisk strid til hvile, fred og ro i Gud. Alle som tænker over dette, vil i virkeligheden have Kristi sindelag, og vil iklædes Kristi retfærdigheds klæder. Og alle som velsignes sådan, vil ivrigt råbe: "Vi beskuer hans herlighed, herligheden som fra den enbårne fra Faderen, fuld af nåde og sandhed.'    
 "Her fik menneskesindet det åndelige og herlige lys. 'Ordet blev kød, og tog bolig i blandt os, . . . fuld af nåde og sandhed.' Hvilken nærhed til Gud måtte vi erfare! Hvilke syn fra himlen måtte vi ikke få! Men det som er af største vigtighed for alle som lever deres liv for Gud, er for dem at forstå deres daglige tjeneste for Jesus Kristus, ved at repræsentere hans karakter i hjertets sagtmodighed og ydmyghed, og være god og gøre godt. . . . .     
"Herren vil have at vi repræsenterer Kristus, og viser verden hans tiltrækkende karakter. Vi får glæde i Herren, hvis vi vil holde hans bud. Hvis vi i virkeligheden har vort borgerskab der oppe, og en titel til udødelig arv, en evig stedfortræder, så lad os få den tro som virker ved kærlighed og renser sjælen fra al åndelig besmittelse. Hvis vort borgerskab er der oppe, hvilken ret har vi så til at gå ind i politisk stridigheder? Vi er ikke kaldet til en sådan gerning. "Drag bort fra dem, og skil jer ud, siger Herren, Og "rør ej noget urent, så vil jeg tage imod jer og være jer en Fader og I skal være mine sønner og døtre, siger Herren, den Almægtige." Hvad mere skal vi spørge om? Vi skal være medlemmer af den kongelige familie, børn af en himmelsk konge, arvinger af Gud, og Kristi medarvinger til en evig arv. Vi skal have livets trone, som ikke visner bort." - <i>Vidnesbyrd, 14. dec., 1897.</i>  

18 10 1898 Review and Herald Bedeugen i Australien - nr. 4   
 Bedeugen i var en travl tid for mig, og for alle vore medarbejdere på skolen og i "Sunnyside." I flere uger har jeg haft travlt med at skrive ting ned som er blevet vist mig om vort samfunds institutioner, og den ånd som lederne og medarbejderne må værne om, og også mange sager om uddannelsesarbejdet, som jeg snart håber at publicere; men nu lægger jeg alt andet arbejde til side, og lægger alle mine kræfter i forskellige møder i og omkring Cooranbong.     
Den første sabbat i bedeugen blev til en dag med alvorlig aktivitet. Fra "Sunnyside" og skolen, blev to spand heste og en båd sendt til Dora Creek for at få dem til møderne som ikke var i stand til at gå så langt. Folkene var blevet inviteret til at medbringe middagen, og komme til møde, klar til at bruge hele dagen, og de tog pænt imod invitationen. Nogle var meget overrasket over at vi ville anstrenge os selv om Sabbaten med at bringe dem til mødet. De havde lært at søndagshelligholdelse indebar for det meste fysisk passivitet; og de tænkte at fordi vi var ivrige for sabbatshelligholdelsen, skulle vi holde dem efter farisæernes lære. Vi fortalte vore venner at vi i sabbatshelligholdelsen, bestræbte os på Kristi eksempel og lære, hvis sabbater ofte blev brugt på store anstrengelser på at helbrede og lære; at vi troede at den af vore søstre som sørgede for en syg familie, holdt Sabbaten ligeså meget som dem, der førte en deling til sabbatsskolen; at Kristus ikke skulle behage farisæerne på Hans dag, og at vi ikke forventer at vore anstrengelser for at tjene Herren ville tilfredsstille farisæerne på vor dage.    
Vore mødehuse var velfyldte sabbats formiddag med alvorlige lyttere til læsningen, "Alle tings ende er nær." Om eftermiddagen talte jeg en halv time, og så havde vi socialt samvær. Menighedsmedlemmer, studerende og gæster bevidnede frit, og alle blev velsignede. Vi var glade for at vi havde anstrengt os for at opmuntre gamle og unge, troende og ikke-troende til at komme til mødet. Vidende at opmærksomheden varede i kort tid, og at nogle kom uden middagsmad, havde vi tilberedt et væld af enkel mad; og efter nogle var blevet inviteret vore folks hjem, var der omkring fyrre som havde samlet sig under de spredtliggende eucalyptustræer, og spis deres mad i taknemmelig og venlig samtale. Efter møderne, blev vore heste og vogne igen sat i gang for at bringe nogle hjem.    
Søndag morgen talte jeg til menighedsforsamlingen på mellem tredive og fyrre i den gamle skolebygning i Dora Creek. Bror og søster H. C. Lacey ledsagede mig, og ledte sangen. De fleste af de tilstedeværende var ikke af vor tro, og de lod til at være dybt interesseret. Jeg havde fuldstændig frihed, som jeg sædvanligvis har for dem som hungrer efter sandhed. Ved slutningen af mødet ordnede vi for vore grupper at gå ind om aftnen, at påvirke omkring tyve ved mødet i Cooranbong.    
Ved mødet søndag aften, blev udbredelsen af den nærværende sandheds sag i Australasien ganske kort genoplivet, og de nuværende behov for området blev lagt frem; også udenlandsmissions bestyrelses arbejde blev lagt frem og deres finansielle vanskeligheder. Det som sagen i Australien og New Zealand har modtaget fra vore brødre i Amerika og Afrika blev klart lagt frem; for det er kun når vi ser tilbage på vore nådegaver og velsignelser, at vi kan være taknemmelig med forstanden. Alle var overrasket over at erfare hvor meget vi havde modtaget, igennem missionsbestyrelsens hænder, fra vore kære brødre i andre lande. Lektien der blev draget fra dette var at fra dem der har givet så meget af, blev kræve så meget af. Derfor er vi her i Australien under stor gæld for at give os selv til Mesterens arbejde, og uddanne og oplære vore unge mænd og kvinder, så de må være udrustede og parat til at tjene Herren hjemme og på udemarker.    
Mandag var en travl dag. Klokken seks om morgenen, var der et møde i menighedens ledelse. Sytten var til stede. Jeg talte dem om tro. Jeg er sikker på at vi ikke er der hvor vi burde være i denne sag. Vantro er den store forhindring i vejen for åndelig vækst. Vi behøver alle at bede: "Herre, forøg vor tro." Henved alle frembar vidnesbyrd, anerkendte deres manglende tro, og deres svaghed fordi de ikke har sat hele deres lid til Herren, og taget Kristus som deres personlige Frelser.    
Klokken ni deltog jeg i et møde med de studerende i skolens kapel. Omkring firs var tilstede, lokalet var fyldt. En time var optaget med læsning, talte til dem om det nødvendige i at forstå hvordan man udøver tro. Dette er evangeliets videnskab. Skriften erklærer: "Uden tro er det umuligt at have hans velbehag." Kundskaben om, hvad Skriften mener, når den foreholder os nødvendigheden af at dyrke troen, er vigtigere end nogen anden kundskab, som kan opnås. Vi lider megen vanskelighed og sorg på grund af vor vantro og vor uvidenhed om, hvordan vi udøver tro. Vi må bryde igennem vantroens skyer. Vi kan ikke have en sund kristen erfaring, vi kan ikke adlyde evangeliet til frie Ise, før troens videnskab forstås bedre, og indtil mere tro udøves. Der kan ikke være nogen fuldkommengørelse af kristen karakter uden tro, der virker ved kærlighed og lutrer sjælen.    
De studerende på vore skoler behøver at studere ordene: "Herrens vidnesbyrd holder, gør enfoldig viis, Herrens forskrifter er rette, glæder hjertet, Herrens bud er purt, giver øjet glans, Herrens frygt er ren, varer evigt, Herrens lovbud er sandhed, rette til hobe, kostelige fremfor guld, ja fint guld i mængde, søde fremfor honning og kubens saft. Din tjener tager og vare på dem; at holde dem lønner sig rigt." Da vil de intelligent kunne bede: "Hvo mærker selv, at han fejler? tilgiv mig lønlige brøst! Værn også din tjener mod frække, ej råde de over mig! Så bliver jeg uden lyde og fri for svare synder. Lad min munds ord være dig til behag, lad mit hjertes tanker nå frem for dit åsyn, herre, min klippe og min genløser!"    
De unge har dyrebare talenter; men hvis de ikke helliger disse til Gud, kan de ikke sige disse ord fra den nittende salme med forstand. Når de førstår det uendelige offer som er gjort for dem, vil de erkende deres ansvar som Jesus Kristi tjenenere. Hvis den ydmygelse og lidelse som han frembar for menneskeslægtens skyld blev værtsat, ville en renere og sundere atmosfære omgive de sjæle som tager kristendommens navn.    
Om eftermiddagen var der et møde for alle i menigheden. Jeg deltog; og efter at have været i bøn, talte jeg til folk om emnet tro, og fortalte dem min erfaring i nattestunden. Jeg stod da foran en gruppe, og talte til dem om tro. Jeg prøvede at vise dem at de må forstandsmæssigt kunne give udtryk for Johannes ord: "Se, det Guds Lam, som bærer alverdens synd." Mennesker må beskue ham som bærer deres synd.     
Mennesker må beskue ham som deres syndebærer. Så blev Guds ord åbnet for mig i det skønneste og mest slående lys. Side efter side blev vendt, og jeg læste de elskeværdige indbydelser og indtrængende ord for at søge Guds herlighed og Guds vilje, med løftet om at alt andet vil lægges til. Disse løfter og indbydelser stod på siden som med guldbogstaver.    
Jeg sagde: Hvorfor griber du ikke løfterne? Søg først at kende Gud. Søg skrifterne. Giv Kristi ord næring, som er ånd og liv. Så vil din kunskab vokse. Studer jeres bibeler. Studér ikke den filosofi der er i mange bøger, men studér den levende Guds ord. Sammenlign med dette, anden litteratur har lille betydning. Fyld ike jeres sind med så mange ting der er billige og ikke mætter. I Guds ord er det rigeste festmåltid bredt ud for dig. Dette er Herrens bord, overdådigt forsynet, deraf kan du spise og blive mæt.    
I løbet af denne bedeuge behøver vi at komme til Gud i tillid. Vi må bortlægge det mørke som kommer imellem vore sjæle og Gud. Vi må opelske en fuldkommen tillid til Gud, og gøre ham til vor rådgiver. Han må opdyrkes i hjertet. Tak og pris bør gives til Gud. Han ønsker hele sindet. "Stræb efter fred med alle og efter hellighed; uden den skal ingen se Herren." Guds ord er fuld af forsikringer af hvad han vil gøre for os hvis vi vil komme til ham og bede i tro. Tro er absolut nødvendig. Den omgiver sjælen med en atmosfære der trænger igennem himlen. Dette er den hvile som Kristus har lovet alle som kommer til ham.    
Vi beder jer, brødre og søstre, at give Gud takofre for alle hans velsignelser. Dette indbefatter ikke kun frugten af læberne, men hele mennesket; for det er Herrens indkøbte ejendom. Vi må forstå at hjertets have må opdyrkes. Selviskhedens ukrudt skal rykkes ihærdigt op med rode.    
Når vi dyrker jorden dag for dag, kan vi lære dyrebare åndelige lektier. Hjertets brakmark må brydes op. Det må varmes af solens stråler, og renses af luften. Så skal alle frøene, der ser livløse og sovende ud, lægges i jorden, der er forberedt til dette. Der skal plantes træer, og passe med omhu. Og efter at mennesket har gjort sin del, Guds mirakel-virkende kraft giver liv og vitalitet til de ting der er kommet i jorden. Mennesket skal ikke overse Guds kraft, ejheller forsømme sin del af det arbejde Gud har udpeget ham. Mennesket skal ikke være til den lade side. Hans flid er absolut nødvendig hvis han vil have en høst. Og sådan er det med det arbejde der skal gøres med menneskehjertet og -sindet. "Sæden er Guds ord." "Han der sår den gode sæd er Menneskesønnen."    
Kristus er al sandheds ophav. Han kom ned fra himlen for at give verden livets brød. "Ordet blev kød, og tog bolig iblandt os." Og alligevel gør mennesker så lidt for at forstå forholdet til jordiske og himmelske ting! Og vil forhænget forblive for vor øjne? - Nej, slet ikke. Gud har planlagt at mennesket i denne prøvetid, må fatte sit ords sandheder. De skal åbenbares for os og vore børn. Skatkammer med dyrebare juvler åbnes for alle sind som vil søge efter Guds ord.    
Herren vil have at vi bliver flittige elever af tingene i hans rige, og han vil have at vi forstår det som vi modtager kundskab, et ansvar påhviler os, til at gå til arbejdet med at viderebringe andre det som vi har modtaget . Vi må overbringe sandheden som den er i Jesus. Når vi har modtaget det store lys, og forenet os med menigheden til at gøre Guds tjeneste, må vi arbejde på at sprede den gode sæd, og derved berede vejen for Guds Ånds virke i andres sind.    
Oh, hvorfor forbliver dem, der kender sandheden, ligeglade med andres mangler? Hvorfor bringer de ikke neg til Mesteren? Hvorfor ser de på andre, for at gøre det arbejde som Gud har givet dem at gøre? Jeg ønsker at enhver sjæl kunne få den erfaring som jeg havde sidste nat, og høre rådgivende, irettesættende og opmuntrende ord falde fra den guddommelige Lærers læber. Han sagde: "Du tilbydes bladene fra livets træ." De er sødere end honning og honningkuben. Tag dem og spis dem, og din forsagthed vil forsvinde. Er du tørstig? Kom. Dem som drikker af det vand som jeg skal give, skal aldrig tørste; men det jeg skal give ham skal være et kildeudspring i ham af vend til evigt liv: og han som kommer til mig skal aldrig sulte, og han der tror på mig skal aldrig tørste."    
"På hin dag skal du sige: Jeg takker dig, herre, thi du vrededes på mig; men din vrede svandt, og du trøstede mig. Se, Gud er min Frelse, jeg er trøstig og uden frygt; thi Herren er min styrke og min lovsang, og han blev mig til Frelse. I skal øse vand med glæde af Frelsens kilder og sige på hin dag: Tak Herren, påkald hans navn, gør hans gerninger kendt blandt folkene, kundgør, at hans navn er højt! Lovsyng Herren, thi stort har han øvet, lad det blive kendt på den vide jord! Bryd ud i fryderåb, Zions beboere, thi stor i eders midte er Israels hellige!"  

8 11 1898 Review and Herald Guds åbenbaring    
  "Thi Gud, der sagde: "Af mørke skal lys skinne frem," han har ladet det skinne i vore hjerter til oplysning og til kundskab om Guds herlighed på Jesu Kristi ansigt." (2Kor 4,6).    
Før syndefaldet var der ingenting som forhindrede vore første forældre i at have en klar opfattelse af Guds karakter. De rettede sig i alle dele efter Guds vilje. De var klædt i et smukt lys, Guds lys. Herren besøgte det syndfrie par og underviste dem ved hjælp af det han havde skabt. Naturen var deres lærebog. Alt det som omgav dem i Edens have, fortalte om Guds eksistens. Hvert eneste træ talte til dem om ham. For Guds usynlige væsen blev tydeligt set og erkendt af hans gerninger, både hans evige kraft og hans guddommelighed.    
Men selv om det er sandt at Gud kunne bliver erkendt ved det han havde skabt, betyder det ikke at naturen efter syndefaldet kunne give Adam og hans efterkommere en fuldstændig viden om Gud. Naturen kunne give en sådan viden til mennesket før syndefaldet, men overtrædelsen påførte naturen skade og ødelagde forbindelsen mellem naturen og naturens Gud. Havde Adam og Eva ikke været ulydige mod Skaberen, men fortsat på retskaffenhedens vej, kunne de have kendt og forstået Gud. Men da de lyttede til fristernes røst og syndede mod Gud, mistede de klædningen af lys, som var tegnet på deres uskyld. Da deres uskylds klædning blev borte, gik også meget af kundskaben om Gud tabt. Det klare og fuldkomne lys som til da, havde omgivet dem, havde kastet lys over alt det de mødte. Men da lyset forsvandt, kunne Adams efterkommere ikke længere efterspore Guds karakter i det han havde skabt.    
De ting i naturen som vi ser omkring os i dag, giver os kun en svag forståelse af skønheden og herligheden i Edens have. Naturen forkynder alligevel med tydelig røst Guds herlighed. Skæmmet som naturen er af syndens ødelæggelser, er der alligevel så meget der er smukt. En som er almægtig og fuld af godhed, nåde og kærlighed, har skabt jorden og selv i dens ødelagte tilstand åbenbarer den sandheden om den mesterlige kunstner. I denne naturens åbne bog med sine smukke, velduftende og flere farvede blomster, giver Gud os et umiskendeligt udtryk for sin kærlighed. Da Adam havde syndet, kunne Gud have tilintetgjort hver knop og hver blomst, eller i hvert fald taget vellugten bort som er så tiltalende for vore sanser. På denne jord, skæmmet og ødelagt som den er af forbandelsen, kan vi i tornebusken, tidsler og ugræs se et udtryk for fordømmelsens lov. Men blomsternes smukke farver og duft, fortæller os at Gud stadigvæk elsker os og at hans nåde ikke helt er trukket tilbage fra jorden.    
Naturen er fuld af åndelig lærdom for menneskene. Blomsterne dør, men kun for at vågne til et nyt liv og på den måde får vi undervisning om opstandelsen. Alle som elsker Gud, vil blomstre på ny i det himmelske Eden. Men naturen kan ikke åbenbare Guds store og underfulde kærlighed. Efter syndefaldet var naturen derfor ikke menneskets eneste lærer. For at verden ikke skulle blive liggende i mørke, i en evig, åndelig nat, mødte naturens Gud os i Jesus Kristus. Guds Søn kom til denne verden som en åbenbaring af Faderen. Han var "Lyset, det sande lys, som oplyser ethvert menneske." (Joh 1,9). "Thi Gud, der sagde: "Af mørke skal lys skinne frem," han har ladet det skinne i vore hjerter til oplysning og til kundskab om Guds herlighed på Jesu Kristi ansigt." (2Kor 4,6).    
I sin enbårne Søn, har himmelens Gud fornedret sig og taget menneskelig natur. Jesus svarede Thomas: "Jeg er vejen og sandheden og livet; ingen kommer til Faderen uden ved mig. Kender I mig, vil I også kende min fader. Og fra nu af kender I ham og har set ham. Filip sagde til ham: "Herre, vis os Faderen og det er nok for os." Jesus sagde til ham: "Så lang tid har jeg været hos jer og du kender mig ikke, Filip? Den, der har set mig, har set Faderen; hvordan kan du sige: Vis os Faderen? Tror du ikke, at jeg er i Faderen og Faderen er i mig? De ord, jeg siger til jer, taler jeg ikke af mig selv; men Faderen, som bliver i mig, gør sine gerninger. Tro mig, at jeg er i Faderen og Faderen er i mig; hvis ikke, så tro på grund af selve gerningerne." (Joh 14,6-11).    
Det er vanskeligt og ydmygende for menneskene at opdage at deres egen visdom ikke strækker til og at de ikke selv magter at forstå naturens budskab rigtigt. Synden har overskygget evnen til at se og de kan ikke af sig selv tolke naturen rigtigt, men ophøjer den over Gud. De kan ikke se Gud i den og heller ikke Jesus Kristus som han har sendt. De er i den samme stilling, som atenerne var i, da de oprettede alteret vor de tilbad naturen. Da Paulus stod midt på Areopagos, fremholdt han Guds storhed og majestæt i modsætning til deres afgudsdyrkelse.    
Paulus sagde: "Så stod Paulus frem midt på Areopagos og sagde: "Athenere! Jeg ser, at I på alle måder er meget religiøse. For da jeg gik rundt og så nærmere på jeres helligdomme, fandt jeg også et alter med indskriften: For en ukendt gud. Det, I således ærer uden at kende det, det forkynder jeg jer. Gud som har skabt verden med alt, hvad den rummer og som er Herre over himmel og jord, bor ikke i templer bygget af hænder. Heller ikke lader Gud sig tjene af menneskehænder, som om han trængte til noget. Det er ham, der giver alle liv og ånde og alle ting; og af ét menneske har han skabt alle folk og ladet dem bosætte sig overalt på jorden og fastsat bestemte tider og grænser for, vor de skal bo - for at de skulle søge Gud, om de kunne famle sig frem og finde ham, som dog ikke er langt bort fra en eneste af os. For i ham lever vi, ånder vi og er vi, som også nogle af jeres digtere har sagt: "Vi er også af hans slægt." Når vi nu er af Guds slægt, må vi ikke mene, at guddommen ligner noget af guld eller sølv eller sten, formet ved menneskets kunst og snilde." (Apg 17,22-29).    
De som har en sand kundskab om Gud, vil ikke blive så optaget af naturlovene eller virksomheden i naturen, at de overser eller ikke ønsker og se at Gud er i stadig virksomhed i naturen. Naturen er ikke Gud og har aldrig været det. Naturens røst vidner om Gud, men naturen er ikke Gud. Den er hans skaberværk og bærer derfor vidnesbyrdet om hans magt. Guddommen er naturens ophav. Den naturlige verden har i sig selv ingen anden kraft end den Gud giver den. Det er en personlig Gud, Faderen og det er en personlig Kristus, Sønnen. "Mangfoldige gange og på mangfoldige måder har Gud i fortiden talt til fædrene gennem profeterne, men nu ved dagenes ende har han talt til os gennem sin søn, hvem han har indsat som arving til alle ting, ved hvem han også har skabt verden. Han er Guds herligheds glans og hans væsens udtrykte billede og han bærer alt med sit mægtige ord. Da han havde skaffet renselse for vore synder, tog han sæde ved den Højestes højre hånd i det høje" (Hebr 1,1-3).    
Salmisten siger: "Himlen fortæller om Guds herlighed, hvælvingen beretter om hans hænders værk; dag forkynder det til dag, nat kundgør det til nat. Der lyder ingen ord, ingen tale, uden at deres røst høres" (Sl 19,2-4). Nogle kan have den teori at disse store ting i naturens verden, er Gud. De er ikke Gud. Alle disse undere på himmelen udfører bare det Gud har bestemt for dem. De er Herrens redskaber. Gud er både skaber og tilsynsmand over alle ting. Gud er optaget af at vedligeholde alt det som han har skabt. Den samme hånd som holder bjergene på plads, leder kloderne på deres hemmelighedsfulde vandring rundt om solen.    
Der er næsten ikke et fænomen i naturen som vi ikke finder omtalt i Guds ord. Bibelen siger at "han lader sin sol stå op over onde og gode og lader det regne over retfærdige og uretfærdige" (Matt 5,45). Han lader græs spire frem på bjergene. ..... Han lader sneen falde, som var det uld og spreder rim, som var det aske, han slynger hagl, som var det brødkrummer; hvem kan holde stand mod kulden fra ham? Når han sender sit ord, smelter sneen, når han lader vinden blæse, risler vandene igen" (Sl 147,8> og 16-18). "Han samler skyer fra jordens ender, han skaber lyn sammen med regn, han slipper stormen løs fra forrådskamrene" (Sl 135,7).    
Disse ord i Den hellige skrift siger ikke noget som kan give indtryk af at naturlovene virker indbyrdes uafhængige. Gud skaber stoffet og dets egenskaber og han bruger det til at gennemføre sine planer. Med sine virkemidler pryder han vegetationen med blomster. Han sender dug og regn og solskin for at græsset skal spire og brede sig som et tæppe over jorden og for at buske og frugttræer skal blomstre og bære frugt. Man må ikke tro at der er en lov i sæden som træder i virksomhed af sig selv og at løvet drives frem ved egne kræfter. Gud har love som han har fastsat, men de er kun tjenere som han virker igennem. Det er på grund af Guds direkte virksomhed at enhver spire kommer op af jorden og udfolder sig. Et hvert blad og en hver blomst gror og blomstrer ved Guds kraft.    
Menneskets fysiske organisme er under Guds tilsyn. Men den er ikke som et urværk som går af sig selv når det først er sat i gang. Hjertet slår, pulsslag følger på pulsslag, åndedrag på åndedrag, men hele organismen er under Guds tilsyn. "I er Guds mark, Guds bygning." (Kor 3,9) I Gud lever vi, bevæger os og er til. Hvert hjerteslag, hvert åndedrag er indgivet af ham som blæste livsånden ind i Adams næsebor. Det bliver sat i gang af den evige Gud, den store Jeg Er.    
De gamle filosoffer var stolte over deres store visdom. Lad os læse hvordan den inspirerede apostel så på dette: "De hævdede at være vise, men blev tåber og de skiftede den uforgængelige Guds herlighed ud med billeder i skikkelse af forgængelige mennesker, fugle, firbenede dyr og krybdyr. ... De udskiftede Guds sandhed med løgnen og dyrkede og tjente skabningen i stedet for skaberen." (Rom 1,22-25) Med sin menneskelige visdom kan verden ikke lære Gud at kende. Fra Guds skaberværk kan verdens vise samle en ufuldstændig kundskab om Gud og i deres dårskab ophøjer de naturen og naturens love over Gud. De som ikke har fået kendskab til Gud ved at tage imod den åbenbarelse af sig selv, som han har givet i Kristus, vil kun kunne få en ufuldstændig kundskab om ham i naturen. Men så langt fra at give ophøjede begreber om Gud og bringe hele mennesket ind under hans vilje, gør det menneskene til afgudsdyrkere. "De siger de er kloge, men den endte i dårskab."    
De som tror at de kan få kendskab til Gud, uden om hans repræsentant, som er hans væsens udtrykte billede," (Hebr 1,3) må blive dårer i deres egne øjne før de kan blive vise. Det er umuligt at få et fuldstændigt kendskab til Gud blot gennem naturen, for naturen er i sig selv ufuldkommen. I sin ufuldkommenhed kan den ikke repræsentere Gud, den kan ikke åbenbare hans fuldkomne moralske karakter. Men Kristus kom til verden som en personlig frelser. Han repræsenterede en personlig Gud. Som en personlig frelser for han op til himmelen; og han som for op til himmelen vil komme igen som en personlig frelser. Han er billedet af Faderens person. "For i ham bor hele guddomsfylden i kød og blod." (Kol 2,9)  

22 11 1898 Review and Herald Regnskabets dag.*   
  "Men når Menneskesønnen kommer i sin herlighed, og alle englene med ham, da skal han sætte sig på sin herligheds trone. Og alle folkeslag skal samles foran ham." "Enok, Adams efterkommer i syvende led, profeterede om og sagde: "Se, Herren kommer med sine hellige titusinder for at holde dom over alle og straffe alle de ugudelige for alle de ugudeligheds gerninger, de har øvet, og for alle de formastelige ord, de har talt imod ham, de ugudelige syndere!"    
I sin undervisning søgte Kristus at give menneskene en forståelse af at der med sikkerhed ville komme en dom og at den ville gælde alle mennesker. Her er ikke tale om en dom over enkelte individer eller endog et helt folk, men over en hel verden af menneskelige intelligensvæsener, ansvarlige personer. Den skal finde sted i overværelse af andre verdener, så menneskets kærlighed, ærlighed og tjeneste for Gud kan blive tilkendt den højeste hæder. Det vil ikke komme til at skorte på æresbevisninger og forherligelse. Menneskesønnen vil komme i himlens skyer med sin egen herlighed, med sin Faders herlighed, og hellige engles herlighed. Guds lov vil blive håndhævet i al sin vælde og de, som i trods har gjort oprør mod dens hellige forskrifter, vil komme til erkendelse af at den lov, som de har tilsidesat, ringeagtet og trådt under fod, er Guds målestok for karakteren. For enhver lovlydigs sind, og for enhver overtræder, vil sceneriet bringes livligt, da sabbatten blev givet menneskene første gang i eden. Dem som har tjent i ord og lære; som i jævne ord og pæn tale har lært at Guds lov ikke længere er bindende, at det fjerde buds sabbat kun blev givet for jøder; som har uddannet deres til at vise foragt for de advarsler som Herrens profeter og apostle og udvalgte tjenere har sendt, vil få bragt Sinajs scenerier i al sin glas op i deres sind, - Gud Faderen, og hellige engle, mørke og lynglimt og torden, uvejret, jordskælvet, lyden af basuner vokser sig højere og højere, og Guds røst proklamerer sin hellige liv.     
Herligheden af dette sceneri er svundet bort fra deres sind, som burde have haft det i erindring; men når de sidste dages juridiske ændringer finder sted, vil Guds lov hævde sin autoritet, erklære enhver overtræder skyldig, som har vanrøgtet et "Så siger Herren." Dem som har haft sandhedens lys præsenteret for sig, men har accepteret fablerne som mørkets fyrste har fremstillet, vil Kristi ord kunne forstås: "Tro ikke, at jeg er kommen for at ned bryde loven eller profeterne; jeg er ikke kommen for at nedbryde, men for at fuldkomme Thi sandelig siger jeg Eder: før himmelen og jorden forgår, skal end ikke det mindste bogstav eller en tøddel af loven forgå før det er sket alt sammen. Derfor: Den, der bryder et af de mindste blandt disse bud og lærer menneskene således, han skal kaldes den mindste i Himmeriget; men den, der holder dem og lærer andre dem, han skal kaldes stor i Himmeriget."    
Den himmelske verden viser den største interesse for vor lille jord, fordi Jesus har betalt en uendelig høj pris for dens beboere. Verdens Frelser har bundet jorden til himlen med intelligensens bånd, for Herrens frelse er her. Alligevel kommer vi i berøring med den travle virksomhed i vore storbyer, vi blander os med mængden på de befærdede landeveje, vi går ind i de store forretninger og spadseret på gaderne; og under alt dette opfører folk sig lige fra morgen til aften, som om forretninger, fornøjelser og sport var alt, hvad der findes i livet, som om denne verden var alt, hvad der kan opfylde sindet. Hvor er der få, der tænkt på de usynlige kræfter!    
Hele Himmelen er dybt interesseret i de menneskeskabninger, der er så virksomme, men som dog ikke skænker den usynlige verden en tanke, hvis tanker ikke er på Guds ord og hans belæring. Hvis mennesker ville anvende Guds ord, ville de være sikre på at der er agenter for godt og ondt, der lægger mærke til ethvert ord og handling. Disse er i forretnings-forsamlinger, i råd og møder for at bede til Gud. I disse offentlige samlinger er der flere tilhørere end der kan ses med det naturlige øje. De usynlige agenter samarbejder med Gud eller med Satan, og de kan arbejde mægtigere og mere stadigt end mennesker kan. Undertiden drager de himmelske sendebud forhænget til side, som skjuler den usynlige verden, for at vore tanker kan blive draget bort fra hastværket og tummelen for at vi skal tænke på, at der er vidner til alt, hvad vi gør og siger, både når vi er optaget af forretninger og når vi tror os ene.     
Herren vil have at vi forstår at disse mægtige, som besøger vor verden, har frembåret en aktiv del i det arbejde som vi kalder vort eget. Disse himmelske væsener er tjenende ånder og ofte forklæder de sig i skikkelse af mennesker og taler som fremmede med dem, der er beskæftigede med at arbejde for Gud. På storm-omtummlede skibe har de talt ord, der kunne dæmpe frygten og indgyde håb i farens stund, på ensomme steder har de været den rejsendes ledsagere, når der var fare. Mange har under forskellige forhold lyttet til røster fra beboere af andre verdener. Nu og da har de været anførere for hære. De er blevet udsendt for at bortrydde pest. De har spist ved familiens fattige bord og tit har de vist sig som trætte vandrere, der trængte til ly for natten.     
Vi behøver at forstå disse besøgende engles arbejdere bedre end vi gør. Det vil være godt for os, som Guds børn, at se at himmelske væsener hører vore ord og ser vore gerninger. Himmelske engle samarbejder med os i enhver god gerning og således forenes jorden med Himmelen.     
 "Faderen dømmer jo heller ikke nogen, men al dom har han overladt Sønnen." "Han har givet ham magt til at holde dom, fordi han er Menneskesøn." I hans super-tillagte menneskelighed er årsagen til Kristi position. Gud har overladt al dom til Sønnen, fordi han uimodsigeligt er Gud åbenbaret i kød.     
Gud har bestemt, at den, der led mest som menneske, skulle være dommer over hele verden. Den, der kom fra de himmelske sale for at frelse mennesket fra evig død, han som menneskene foragtede, afviste og på hvem de lagde al den foragt som mennesker der er inspireret af Satan kan finde. Ham der ydmygede sig til at blive anklaget for en jordisk domstol og som led den forsmædelige død på korset, han alene skal forkynde dommen om belønning eller straf Han, som her hengav sig til lidelse og ydmygelse på korset, skal i Guds råd få fuld oprejsning og bestige tronen som de helliges konge, anerkendt af hele den himmelske verden. Han havde påtaget sig at frelse det fortabte og for de ufaldne verdener og den himmelske familie har han bevist, at det, han havde begyndt, var han også i stand til at fuldføre. Det er Kristus der giver menneskene tilgivelsens nåde, hans belønning var accepteret af Faderen på vegne af hver sjæl der vil være med til at sammensætte Guds familie.    
På den endelige doms- og belønningsdag vil både hellige og syndere genkende Dommeren for alt levende hos ham som blev korsfæstet. Enhver krone der blev givet den Allerhøjestes hellige vil tildeles Kristi hænder, - hvis hænder som forfærdelige præster og herskere dømte til at nagles på korset. Han alene kan give mennesker til det evige livs trøst.    
Et tegn på himlene blev givet Østens vise mænd, som ledte efter Kristus. Hyrder som hold vagt over deres hjort på Betlehems bakker, viste englehæren sig for. Hele himlen genkendte Kristi komme. Usynlige engle var til stede i domssalen. Da Kristus blev pisket med grusomme lædersnore, kunne de knapt nok holde synet ud. Himlens engle var til stede ved hans død. Mørket der dækkede jorden ved hans korsfæstelse skjulte kompagniet af himlens mægtigste agenter; men jorden skælvede under den himmelske skares betrædelse. Klipperne slog revner. I tre timer var jorden indhyllet i uigennemtrængelig mørke; naturen skjulte Guds søns lidelser blev med sine mørke klæder.    
Og vil Kristi andet komme mangle på herlighed? - Nej; han kommer for at sejre. Ved hans død, skørede skabelsen sig selv i mørke, og hele naturen sympatiserede med sorg og ydmygelse. Ved sin anden tilsynekomst, vil naturen bevidne sin sejr. Nu tænker mange let på Kristus. De foragter og forkaster ham, og siger: "Hvor er løftet om hans komme? for siden fædrene faldt i søvn, fortsætter alle ting som de var fra begyndelsen." Men vi læser: "Han kommer i skyerne; og ethvert øje skal se ham." Den samme Jesus hvis forsoning blev forkastet, hvis efterfølgere er blevet foragtet og forhånet, vil åbenbares i himlen "med flammende ild, og bringer straf over dem, der ikke vil vide af Gud at sige, og over dem, som ikke er lydige mod vor Herres Jesu evangelium; de skal nemlig straffes med evig undergang bort fra Herrens ansigt og fra hans vældes herlighed." "Og alle jordens stammer skal jamre sig på grund af ham."    
Den endelige afgørelsesdag vil være højtidelig. I det profetiske syn beskriver Johannes det sådan: "Og jeg så en stor, hvid trone og ham, som sad på den; for hans åsyn flyede jorden og himmelen, og der fandtes ikke nogen plads for dem. Og jeg så de døde, store og små, stå foran tronen, og bøger blev åbnet; og endnu en bog blev åbnet: livets bog; og de døde blev dømt ud fra det, der stod skrevet i bøgerne, efter deres gerninger." Er det da ikke af stor betydning for os, som eksemtpersoner, at vore gerninger er de rette geninger? I forhold til den tid vi har fået, har vi fået anledninger og privilegier, der gør vort kald og udvælgelse sikker. Hvordan skal vi værtsætte denne dyrebare tid, og udnytte ethvert talent som Gud har givet, så vi må være trofaste forvaltere over os selv, holde vore sjæle i Guds kærlighed! Vi må have en enkel, voksende tro. Vi må bero os på Gud; for vi "bliver bevaret ved [Guds kraft i] tro til en frelse, der er beredt til at åbenbares i den sidste tid."    
Apostlen siger: "Og jordens konger og stormændene og hærførerne og de rige og de mægtige og alle trælle og frie skjulte sig i huler og mellem bjerge og klipper, og de sagde til bjergene og klipperne: "Fald over os og skjul os for hans åsyn, som sidder på tronen, og for Lammets vrede! Thi deres vredes store dag er kommet; hvem kan da bestå?"    
Jordens uforberedte indbyggere vid ligeså godt hvad der venter dem. Satan kan ikke betale løsesum for deres sjæle; og stakkels, bedragede, bekendende kristne, som har indvilget i at lade prædikanter ransage skriften for dem, ser at de vil modtager sådan som deres gerninger har været. Også dem som har forvansket Skriften, og undervist i menneskes buds lære, ser at de må svare for de sjæle som er blevet ført i vildfarelse og frafald. Et pinslers og fortvivelens slør rækker mod himlen, og giver genlyd tilbage til jorden. Højere, langt højere end noget menneske kan råbe, så lyder den sidste basun; og langt over alle høres den Almægtiges stemme: "Vig bort fra mig, I som øver uretfærdighed."  

10 01 1899 Review and Herald En forsømt pligt   
 Den befaling Peter fik af Kristus lige før hans himmelfart, var: "Vogt mine lam," "Sørg for mine får"; og dette hverv er givet til enhver præst og arbejder. Men arbejdet er blevet forsømt. Mens der er gjort noget for uddannelsen og den religiøse træning af ungdommen, er der stadig en stor mangel. Mange flere behøver at blive opmuntret og hjulpet. Der er mange der ikke har gjort det personlige arbejde, som sagen kræver. Det er ikke præsterne alene, der har forsømt dette højtidelige arbejde med at frelse de unge. Menighedens medlemmer vil komme til at stå til regnskab for Mesteren for deres ligegyldighed og pligtforsømmelse.    
Herren bliver ikke forherliget, når børnene bliver forsømt og forbigået. De skal uddannes, opdrages og undervises. De behøver mere end tilfældig opmærksomhed, mere end kun et opmuntrende ord. De behøver flittig, bedende, samvittighedsfuldt arbejde. Det hjerte, som er fyldt med kærlighed og medfølelse, vil nå de unge, som tilsyneladende er ligeglade og håbløse.    
Vi må ikke være sløsede over for nogen sjæl, hvor lidet lovende, han end kan synes. Vi må forene os med Kristus og i hans navn forstå hans arbejde og gøre det. "Vi er medarbejdere sammen med gud." Kristus erklærer" "I er Guds bygning". I er verdens lys." Vi må samle de lysstråler op, der kommer fra Kristus og lade den himmelske stråleglans blive kastet på livets brede veje og sideveje for at lede vandringsmændenes fødder ind på den vej, der fører til evigt liv.    
Alle kan ikke hjælpes med at arbejde efter samme fremgangsmåde. Gud handler med hver især under hensyntagen til hans særlige temperament og karakter. Og vi må samarbejde med ham" Vi behøver visdom i vor omgang med det individuelle sind. Der må være mere søgen efter kundskab, mere alvorlig bøn om visdom. Der er ofte nogle, vi forbigår med ligegyldighed, fordi vi bedømmer dem efter deres ydre og deres opførsel og deres ofte netop dem, der har det bedste materiale i sig til at blive arbejdere og de vil ofte betale alle de anstrengelser tilbage, som vi ofrer på dem. De måder og midler, vi bruger for at vinde dem for Kristus, vil taknemmeligt blive brugt af dem igen til at vinde andre.    
Herren vil, at undervisningen i vore skoler skal være sådan, at hver eneste elev vil gøre fremskridt i sin viden om Gud og om Jesus Kristus, som han har sendt. Der bliver gjort en stor fejl af lærerne, når de giver deres elever det indtryk, at de for at nå fuldkommenhed i litteraturhistorie, må drikke af den snavsede kilde, hvor skik og brug og traditioner og fejltagelser, som er mosbegroede af ælde, fortsætter med at flyde. Det er den største vanære, man kan vise og Skriften Gud. Lærere og elever bør tage den undervisning til hjerte, som er givet os gennem inspirationen fra Gud og som er god til belæring, til afstraffelse, til irettesættelse, til undervisning i retfærdighed, for at mennesket skal blive fuldkomment, grundig udrustet til al god gerning.    
Men i et stort hus er der ikke blot kar af guld og sølv, men også af træ og ler. Nogle til ære, andre til vanære." Hvis en mand derfor renser sig fra disse, skal han blive et kar til ære, helliget og egnet til Mesterens brug og forberedt til ethvert godt arbejde, Fly også de ungdommelige lyster og følg i stedet retfærdighed, tro, kærlighed og fred med dem, der beder til Herren af et rent hjerte. Men undgå tåbelige og ukloge spørgsmål, da I kan vide at de avler strid. Og en Herrens tjener må ikke strides, men skal være mild mod alle mennesker, vel skikket til at undervise, tålmodig, idet han underviser de genstridige i ydmyghed, for at Gud skal give dem omvendelse til erkendelse af sandheden og for at de kan blive udfriede af djævelens snare, han som har undfanget dem efter sin vilje.    
Den sande værdighed hos den unge, der sætter sin lid til Gud, vil afsløre sig selv. Den Hellige Ånd vil arbejde i ham og gøre ham til en Guds repræsentant for at bringe Guds budskab. Han kan komme til at stå som rådgiver for konger; thi himmelske indsigtsfulde rådgivere står ved hans side. Bemærk de råd, som den unge Josef gav til konger, ministre og såkaldt store mænd i Ægypten. Han bestod prøven på karakter under modgang, og guldet var ufordunklet i medgang. Han tog det samme hellige hensyn til guds vilje, da han var den næstførste i riget, som da han var i fangekælderen. Josef tog sin religion med sig over alt. Dette var hemmeligheden ved hans urokkelige troskab.    
I Babylon fik Daniel visdomsord, irettesættelse og rådgivning af de himmelske intelligensvæsener. Hans liv er givet os som et strålende eksempel på, hvad et menneske kan blive til, selv i dette liv, hvis han vil gøre Gud til sin styrke og viseligt udnytte de anledninger og privilegier, som kommer inden for hans rækkevidde. Daniel var kun en ung mand, da han blev ført bort som fange til Babylon. Men han ville ikke tillade nogen magt at føre ham bort fra pligtens vej. Han nægtede at bruge vin, vin som drikke, selv om det blev stillet foran ham på kongens befaling. Han kunne have hævdet at han under disse omstændigheder var nødt til at gøre, hvad der blev forlangt. Men alt imens Daniel var villig til at være lydig mod den der havde magten over ham, kunne konger og dekreter ikke få han til at afvige fra sin troskab over for Kongernes Konge. Han vidste at ved at bruge vin, ville han vise smag for den, så han ville foretrække den frem for vand.    
En anden betragtning spillede ind for disse unge fanger og det var at ved kongens bord bliv de hedenske guders velsignelser anråbt. Kongen satte en del af sin mad til side for disse afguder. Ifølge de unge mænds religiøse undervisning gjorde denne skik, at al føden var helliget afguder. Daniel og hans tre medbrødre anså det for at være en vanære mod gud i himmelen at spise den mad, der således var indviet. Disse fire ynglinge besluttede, at de ikke kunne spise af kongens mad eller drikke hans vin, for at gøre dette ville være at inddrage dem i hedenskabet og at vanære deres egen regions principper.    
Meget var indblandet i denne beslutning. De blev betragtet som slaver, skønt de fik særlige fordele p.g.a. deres øjensynlige intelligens og skønhed. Men de besluttede, at selv en "laden som om" at de spiste af kongens mad eller drak hans vin, ville være en fornægtelse af deres religions tro. der var ingen formastelse hos disse unge, men en fast kærlighed til sandhed og retfærdighed. De valgte ikke at være anderledes en andre. Men de blev nødt til at være det, ellers ville de fordærve deres færden ved hoffet i Babylon og blive udsat for enhver art af fristelser med hensyn til at spise og drikke. De fordærvende indflydelser ville fjerne deres beskyttelse, og de ville vanære Gud og ødelægge deres egen karakter.    
Den uddannelse, som disse unge havde fået var ikke efter verdslige skolers mønster, men efter Guds forskrifter. De skoler, hvor de var blevet uddannede, hørte ikke til den slags skoler, der eksisterede før syndflodens skoler, hvor naturen blev tilbedt over naturens gud og hvor vantro sentimentalitet havde overhånd og hvor ideen om Gud var tåget og uklar. Deres uddannelse var ikke som den i Sodoma og Gomorra, hvor man udelukkede al sand religion. Disse unge var opdraget i hjem, hvor de havde lært at frygte Gud. Og denne tidlige uddannelse var for dem midlet til deres beskyttelse. De lærdomme, de havde lært i deres tidligste år var det, der bevarede dem ufordærvede ved Babylons hof. Sandheden var sandhed for dem. Deres principper var stemplet ind på deres hjerter. Det blev forstået af dem, at "med hjertet tror man til retfærdighed; og med munden bekender man til frelse". Det første og største bud: "Du skal elske Herren, din Gud, af hele dit hjerte og med hele din sjæl og af hele din styrke og med hele dit sind", var sandheden for dem og de adlød det.    
Josef, Daniel og de tre hebraiske unge mennesker kom ud af deres prøvelse som pur guld. Hvis forhænget kunne have været trukket til side, ville mennesker have kunnet se det himmelske univers betragte disse unge mennesker med beundring idet de midt i fristelse og moralsk fordærvelse, satte deres lid til Gud. Herren så, at disse unge mennesker ville blive kar til ære. De ville ikke besmitte de kanaler, hvor igennem han arbejdede. Og hele himmelen glædede sig over det.    
Disse repræsentative unge er en illustration af det ubesvarede spørgsmål: "Hvem lærer som Han?" For ungdommen i vore dage, som vil læse om guds vilje og hensigter, er disse unge hebræere et vidnesbyrd om, hvad alle kunne blive til, når de står i forbindelse med den levende Gud. Deres ædle eksempel burde bringe styrke til de prøvede og fristede, selv i vore dage.    
Siden bringer et ansvar til ethvert menneskeligt væsen. Og de unge gør bruge deres sjæls - og legemskræfter til hjælp med at fuldføre det arbejde, som gud har givet dem at fuldføre. Det forlanges af dem, at de bruger hver time til at gøre godt i Mesterens tjeneste. Hver en dag, der går, bringer os nærmere til det øjeblik da vi skal se ham, som vor sjæl elsker. Bag dette "nu" er der en evig fremtid. Netop nu er det tid for vor prøvelse og renselse. Nu er det såtid for nåden og tid for den modnende høst. Tiden er meget dyrebar. Dage, uger og måneder fylder året op; som de går, har vi een dag, een uge og een måned mindre til at forberede os i m.h.t. det fremtidige liv. Alligevel bliver tusinder hængende i skødesløs, ligeglad og ubetænksomhed og føler ingen nødvendighed i at bære dette ansvar idet de bruger deres kostbare tid som om den ingen værdi havde. De mener at denne mageligehed og adspredelse vil få tiden til at gå. Det er ikke det rette syn på livet. Tid er en dyrebar gave, som vi skal aflægge regnskab for over for Gud.    
Gud indkalder alle arbejdere til sin vingård. Han ønsker de der har en uddannelse i guds ord, de hvis kampvåben ikke er kødelige, "men mægtige gennem gud til at nedstyrte borge; til at kaste falske efterligninger til jorden og enhver magt der ophøjer sig imod erkendelsen af Gud, mennesker der søger at bringe enhver tanke om lydighed mod Kristus til fangenskab. Med sådanne må vort store spørgsmål være: Er det Guds vilje? Er det hans vej? Har jeg engageret mig i en sag som vil holde mig fra bøn, fra at tjene Gud? Hvis det er tilfældet, må jeg opgive det, for i stedet at reflektere lyset så det skinner på andres vej og så jeg ikke ledes væk fra Gud. Er den underholdning jer er engageret i af den slags, som styrker mit hjerte til den trofaste tjeneste for Gud? Vil det bestyrke mig til at møde fristelserne og gøre mig i stand til at se fristelserne og verdens veje? Kan jeg spørge Gud om at gå med mig til det selskab jeg er på vej til, som er et arrangement for min egen fornøjelses skyld? Hvis ikke, vil jeg ikke gå derhen, ligemeget hvor attraktivt det måtte synes. Jeg er nødt til at have Guds ære for øje alene. Intet skal få lov til at komme imellem og få mig til at se tingene i et perverteret lys, så min interesse bliver delt og jeg ikke ærer Gud af hele mit hjerte.    
Ikke alle lærerne i vore skoler har æret Gud. Nogle er gået over til den sædvanlige arbejdsgang i uddannelsessystemet, som anvendes af lærere i skoler, der ikke har det lys og den indsigt, som Gud i sin nåde har givet os allerede. Hvor er de benådede anerkendelser som burde komme fra lærere og elever? Når Herren er nær og har givet tegnene på sit nærvær og sin velsignelse har nogen vist umiskendelige tegn og mishag. De kunne ikke sig herrens visdom, fordi de syntes at han forstyrrede deres studiers arbejdsgang. De hverken så eller anerkendte Gud. Tilstedeværelsen af den hellige Ånd blandt dem, er af nogen blevet betragtet som en unødvendighed og når alt kom til alt endog en hindring. Den som jo skulle fremkalde hjertelighed, taknemmelighed og taksigelse er blevet behandlet som skarn. Faktisk har de sagt, vi ønsker ikke Guds ord eller arbejde indblandet i vort arbejde og i vor undervisning.    
De der uddanner de unge skulle være kristne selv. Så ville de have følelse af deres ansvar som kristne. Dette ville de holde sig for øje under alle omstændigheder og provokationer og de ville aldrig lægge lidenskaber eller vilkårlighed for dagen. De vil lægge sunde principper for dagen og en integritet, der ikke vakler og rene følelser udtrykt i rene ord. Disse er høje tanker, som vil drage ungdommen til højere uddannelse, i hvilken en atmosfære af renhed vil omgive sjælen.  

31 01 1899 Review and Herald Hjemmemissionsarbejde!  
 Idet apostlen Paulus fortæller sin erfaring, siger han: "I ved, fra den første dag, jeg kom til Asien, hvordan jeg har været hos jer til alle tider og tjent Gud med et ydmygt sind og med mange tårer og været i fristelser, som overgik mig, mens jeg arbejdede for jøderne; og hvordan jeg ikke holdt noget tilbage, som kunne hjælpe jer, men har lært jer og undervist jer offentligt og fra hus til hus og har opfordret både jøderne og også grækerne til at omvende sig til Gud og tro på Vor Herre Jesus Kristus. ..... Hvorfor jeg tager jer til vidne på, at jeg er ren for alle menneskers blod. For jeg er ikke veget tilbage fra at give jer alle Guds råd."     
Dette er hjemmemissionsarbejde, arbejde, som Guds tjenere skal stræbe efter at udføre trofast. De skal ikke bare prædike. De skal drive sjæleomsorg ved at gå fra hus til hus og blive kendt med de forskellige familier i menigheden, hvoraf nogle måske kan omvendes, mens andre endnu er uden Gud og håb i verden. Det er muligt at holde mange prædikener uden at udføre det arbejde, der er væsentligt for Guds folks vel. Prædikenerne skal følges op af personligt arbejde. Der kan gøres et arbejde med at besøge folk i, deres hjem og tale opmuntrende ord, der kan hjælpe dem og det vil være langt mere virkningsfuldt end det arbejde, der gøres med at prædike.     
Retfærdighedens fjende kommer med stærke overtalelser til mænd og kvinder, for om han muligt kunne lede dem til at overgive sig til hans tillokkelser. Derfor må der vises stor omhu og vagtsomhed af Guds menigheds præster i omsorgen for deres flok. De må våge over sjæle som de, der skal stå til regnskab og vise den samme interesse for deres brødre og søstre i troen, som brødre og søstre, i den samme familie viser hinanden. I Jesus er vi alle medlemmer af den samme familie. Gud er vor Fader; og han forventer, at vi interesserer os for medlemmerne i hans hus, ikke en tilfældig interesse, men en bestemt og stadig interesse.     
Der er nogle, der fordi de ikke får og afgiver lys, ikke har nogen ægte åndelig erfaring. De bliver ofte overrasket af fristelser, som kommer i så besnærende skikkelser, at de ikke genkender dem som den snu fjendes bedrag.     
Hvor er det vigtigt, at de får den erfaring, der er nødvendigt for dem at få. Medlemmerne af Herrens familie, skal være kloge. og årvågne og gøre alt, der star i deres magt for at frelse deres svagere brødre fra Satans skjulte fælder. Hvis et medlem falder i fristelse, bør de andre medlemmer have omsorg for ham med venlig interesse og søge at standse de fødder, som færdes på gale veje og vinde ham for et rent og helligt liv. Denne opgave venter Gud, at ethvert medlem i hans menighed vil tage op.     
Dette er hjemmemissionsarbejde og det hjælper lige meget dem, der gør det, som dem, det bliver gjort for. Den venlige interesse, vi viser i hjemmets kreds, de ord fulde af sympati, vi siger til vore brødre og søstre, gør os egnede til at arbejde for medlemmerne i Herrens hus og med hvem vi skal leve gennem evige tider, hvis vi forbliver tro mod Jesus "Vær tro indtil døden," siger Jesus, "så vil jeg give dig livets krone." Hvor omhyggeligt skulle så ikke medlemmerne af Herrens familie have omsorg for deres brødre og søstre.     
Det er noget helt, vidunderligt for en synder, at blive bragt til Gud gennem Jesus, for at lære Jesus at kende. Dette er sand omvendelse. Hvor ømme skulle vi så ikke være i den måde, hvorpå vi behandler dem, der kæmper for at vinde livets krone. Vi skulle gøre os selv til deres venner. Hvis de er fattige og mangler mad og tøj, skulle vi sørge for der res timelige såvel som deres åndelige behov. Således kunne vi blive til dobbelt velsignelse for dem. Den, der i kærlighed og mildhed har hjulpet en trængende sjæl, kunne en anden gang selv have behov for medfølende ord om håb og mod. Så skulle den, der er blevet hjulpet, til sin tid vise kærlig, tålmodig interesse for ham, der behøver hjælp. Vor daglige bøn skulle være, "hjælp os at hjælpe hinanden, Herre og bære hverandres byrder."     
Gud vil, at vi skal opmuntre de unge til at søge alvorligt efter en dybere erfaring i det kristne liv. Ved aktuelle ord fra Skriften skal vi hjælpe dem til at lære at kende ham der er deres fred, deres glæde, deres styrke, de; res skjold, deres Leder og Rådgiver, kilden til deres trøst, deres alt i alle. Har du vendt dig fra dine afguder til Gud? De, der kommer til Jesus med sand oprigtighed i hjertet og overgiver sig til hans tjeneste, vil komme til at lære at kende den fuldkomne tillids velsignelse. Hvis de i sandhed har overgivet sig til hans tjeneste, vil de i ham finde alt, hvad der behøves for at udvikle en fuldkommen kristen karakter. Ved hans fylde vil deres sjæls sult blive stillet. Det er enhvers privilegium at følge efter og lære Herren at kende, for at de kan vide, at hans fremgang er sikker som morgenen.     
Ikke alene bør vi tage os af troens egne, men vi bør også arbejde for dem, der ikke er af vor tro. Jesus døde for dem. De er købt med hans blod og er værdifulde i Guds øjne. De behøver at blive vist hen til Frelseren. Dette kan du gøre ved at tale ord om håb og mod til dem og om nødvendigt give dem håndgribeligt bevis på din interesse ved at hjælpe dem med at få mad og tøj. Mange kunne nås af sandheden, hvis Guds folk gav beviser på ægte interesse. for dem.     
Jesus Sagde: "Jeg er ikke kommet for at kalde retfærdige, men syndere til omvendelse" "De raske behøver ingen læge, men de der er syge gør." Det er ikke i overensstemmelse med Jesu lære at bruge unyttig tid og opmærksomhed på dem, der kender troen; for der er fare for således at opmuntre selviskhed og hjælpeløshed. Vi skal huske, at alles sjæle er af værdi for Gud. Lad dem, der kender sandheden spørge sig selv: "Hvordan kan jeg bedst møde dem, der ingen interesse har i religion?"     
Du møder mange mennesker, taler med dem og besøger dem; men har du talt ord til dem, der viser interesse for deres åndelige velfærd? Har du vist dem Jesus som en Frelser, der tilgiver synder? Hvis du ikke har, hvordan vil du så møde disse sjæle fortabt, evigt fortabt, når du står med dem ved skranken foran Gud? Hvem kan sige med, apostlen Paulus: "Jeg har intet holdt tilbage, som var nyttigt for jer, men har undervist jer offentligt og fra hus til hus og vidnet bade for jøder og også. for grækere om omvendelse til Gud og tro på Vor Herre Jesus"?     
De, der har fået kendskab til sandheden, skal undervise andre ved at arbejde fra hus til hus, så at folk omkring dem kan få kendskab til Jesus og vende sig fra deres afguder til at tjene Gud. Men dette arbejde er uhørt forsømt. Store dele af Herrens vingård er uopdyrket og forsømt. Tusinder kunne i dag glæde sig i troen, hvis de, der siger, at de elsker Gud og holder hans bud, ville arbejde, som Kristus arbejdede og som apostlen Paulus arbejdede gå fra hus til hus og i al ydmyghed tale om omvendelse til Gud og tro på den Herre Jesus.     
Jeg har vist jer alle ting," skriver Paulus, "hvordan I ved at arbejde således bør støtte de svage og huske de ord fra den herre Jesus, hvordan han sagde, at det er mere velsignet at give end at modtage." "Vi bør, som de stærke, bære de svages byrder og ikke være os selv til behag." Lad hver af os være venlige ved vor nabo til hans bedste og opbyggelse. For heller ikke Jesus levede sig selv til behag, men som der star skrevet: "Bebrejdelserne fra dem, der bebrejder dig, falder på mig."     
Mange kan omvendes ved hjælp af dem der arbejder sammen med Gud. De himmelske væsener står tæt ved siden af enhver sjæl, der alvorligt arbejder på at vinde sjæle for Kristus, for at disse sjæle til sin tid igen må forherlige Gud, som der står skrevet "for denne sag vil jeg bekende dig blandt hedningerne og synge om dit navn." Når sjæle er omvendt, så vil bade den, der har arbejde og den, der er arbejdet for, herliggøre Gud. Og det glæder Guds kærlige hjerte, at de himmelske væsener har fundet kanaler gennem hvilke, de kan formidle Jesu rigdomme af barmhjertighed og nåde. Der er glæde blandt englene over een synder, der vender sig fra synd for at omvende sig til Gud og tro på Jesus. Hele himlen bliver glad og serafer og keruber rører deres gyldne harper og synger til Guds og Lammets pris for deres barmhjertighed og godhed mod menneskenes børn. Hvorfor gør vi så ikke noget for alvor? Skal vi ikke hver især arbejde alvorligt for dem omkring os, hvis sjæle er lige så dyrebare i Guds øjne som vore egne.     
De, der modtager og giver Jesu nåde videre, modtager nåde for nåde. "Så mange, som tog imod ham, gav han magt til at blive Guds sønner." "Idet han har forudbestemt os til at blive adopteret af Jesus til ham selv, i glad overensstemmelse med hans gode vilje, til hans nådes pris og herlighed, hvori han har modtaget os i den Elskede i hvem vi har forløsning gennem hans blod og tilgivelse for vore synder i overensstemmelse med hans nådes rigdomme.     
Hvilke velsignelser, der her er givet os. Det er Guds hensigt gennem dem, der modtager Kristus som en personlig Frelser, at herliggøre sit navn gennem evige tider. "Gud gav sin kærlighed til os, deri at Jesus døde for os, mens vi endnu var syndere." Ved at give himlens rigeste skat, sin enbårne søn, til at dø for mennesket, ville Gud demonstrere for alle skabte væsener, hvor højt han elsker den faldne skabning.     
Jeg har forkyndt dit navn for dem", sagde Jesus i sin vidunderlige bøn og siger: "at den kærlighed, hvormed du har elsket mig, måtte den være i dem og jeg i dem." Denne viden, at sådanne muligheder og privilegier ligger foran menneskene skulle opildne os til større, aktivitet og lede os til at gøre flere selvfornægtelser, selvopofrende anstrengelser til bedste for dem, der ikke kender Jesus. Skulle ikke de, hvis hjerter bliver varmede af Jesu kærlighed vise, hvor meget de værdsætter den kærlighed ved, at de fortæller andre om den, idet de søger på enhver tænkelig og mulig måde at fange de uomvendtes opmærksomhed og vise dem hen til Jesus? Vis dem ved forskrift og eksempel, at du sætter pris på Guds kærlighed. Hvor du end er, i hvilket selskab du end befinder dig, så gør hvad du kan for at tale om Guds kærlighed og søg at gøre indtryk på sindene med det store tab, de lider ved ikke at være i Jesu tjeneste.     
Hver den, som påkalder Jesu navn, skal blive frelse." Hvordan skal de så påkalde ham, som de ikke har troet på? Og hvordan skal de kunne tro på ham, de ikke har hørt om? Og hvordan skal de høre uden en, der vil prædike og fortælle. Og hvordan skal de prædike, hvis de ikke bliver sendt? Som der står skrevet: "Hvor smukke er deres fødder, som prædiker evangeliet om fred og bringer glade tidner om gode ting."     
Vi gør end ikke halvt arbejde for Mesteren. Han vil have os til at våge over sjælene, som de, der skal stå til regnskab. I sin store kærlighed til os "gav han sin enbårne Søn, for at hver den, som tror, ikke skal gå fortabt, men have evigt liv." Idet vi ved det, lad os så bruge ethvert betroet talent for Gud idet vi alvorligt søger at vinde soldater til hans hær. Forsøm ikke at rette personlige appeller med Jesu mildhed. "Vi er arbejdere med Gud." Kan englene sige det om os?     
Jesus vandrede på denne jord blandt mennesker, helbredte de svage, de halte, de lidende og gjorde de fortvivlede og modløses hjerter glade. Til alle gav han den nådige indbydelse, "Kom til mig, alle I, som arbejder og bærer tunge byrder og jeg vil, give jer hvile. Tag mit åg på jer og lær af mig, for jeg er ydmyg og sagtmodig af hjertet og I skal finde hvile for jeres sjæle. For mit åg er let og min byrde er ikke tung." Vi har det privilegium at kunne trække fra Kristi forråd. I ham er der et uudtømmeligt forråd af nåde og lys og kærlighed. Og jo mere, vi giver, des mere får vi. Som vi så sørger for det nødvendige til andre, bliver vore, egne sjæle forfriskede og mætte af Jesu kærlighed. "Gud er i stand til at give jer al nåde rigeligt så I altid har nok af alle ting og desuden rigeligt til al god gerning idet Gud giver os rigeligt af alle ting, som virker i os taksigelser til Gud."  

14 02 1899 Review and Herald Sandheden som den er i Jesus - nr. 1   
 Idet apostlen Paulus fortæller sin erfaring, siger han: "I ved, fra den første dag, jeg kom til Asien, hvordan jeg har været hos jer til alle tider og tjent Gud med et ydmygt sind og med mange tårer og været i fristelser, som overgik mig, mens jeg arbejdede for jøderne; og hvordan jeg ikke holdt noget tilbage, som kunne hjælpe jer, men har lært jer og undervist jer offentligt og fra hus til hus og har opfordret både jøderne og også grækerne til at omvende sig til Gud og tro på Vor Herre Jesus Kristus. ..... Hvorfor jeg tager jer til vidne på, at jeg er ren for alle menneskers blod. For jeg er ikke veget tilbage fra at give jer alle Guds råd."     
Dette er hjemmemissionsarbejde, arbejde, som Guds tjenere skal stræbe efter at udføre trofast. De skal ikke bare prædike. De skal drive sjæleomsorg ved at gå fra hus til hus og blive kendt med de forskellige familier i menigheden, hvoraf nogle måske kan omvendes, mens andre endnu er uden Gud og håb i verden. Det er muligt at holde mange prædikener uden at udføre det arbejde, der er væsentligt for Guds folks vel. Prædikenerne skal følges op af personligt arbejde. Der kan gøres et arbejde med at besøge folk i, deres hjem og tale opmuntrende ord, der kan hjælpe dem og det vil være langt mere virkningsfuldt end det arbejde, der gøres med at prædike.     
Retfærdighedens fjende kommer med stærke overtalelser til mænd og kvinder, for om han muligt kunne lede dem til at overgive sig til hans tillokkelser. Derfor må der vises stor omhu og vagtsomhed af Guds menigheds præster i omsorgen for deres flok. De må våge over sjæle som de, der skal stå til regnskab og vise den samme interesse for deres brødre og søstre i troen, som brødre og søstre, i den samme familie viser hinanden. I Jesus er vi alle medlemmer af den samme familie. Gud er vor Fader; og han forventer, at vi interesserer os for medlemmerne i hans hus, ikke en tilfældig interesse, men en bestemt og stadig interesse.     
Der er nogle, der fordi de ikke får og afgiver lys, ikke har nogen ægte åndelig erfaring. De bliver ofte overrasket af fristelser, som kommer i så besnærende skikkelser, at de ikke genkender dem som den snu fjendes bedrag.     
Hvor er det vigtigt, at de får den erfaring, der er nødvendigt for dem at få. Medlemmerne af Herrens familie, skal være kloge. og årvågne og gøre alt, der star i deres magt for at frelse deres svagere brødre fra Satans skjulte fælder. Hvis et medlem falder i fristelse, bør de andre medlemmer have omsorg for ham med venlig interesse og søge at standse de fødder, som færdes på gale veje og vinde ham for et rent og helligt liv. Denne opgave venter Gud, at ethvert medlem i hans menighed vil tage op.     
Dette er hjemmemissionsarbejde og det hjælper lige meget dem, der gør det, som dem, det bliver gjort for. Den venlige interesse, vi viser i hjemmets kreds, de ord fulde af sympati, vi siger til vore brødre og søstre, gør os egnede til at arbejde for medlemmerne i Herrens hus og med hvem vi skal leve gennem evige tider, hvis vi forbliver tro mod Jesus "Vær tro indtil døden," siger Jesus, "så vil jeg give dig livets krone." Hvor omhyggeligt skulle så ikke medlemmerne af Herrens familie have omsorg for deres brødre og søstre.     
Det er noget helt, vidunderligt for en synder, at blive bragt til Gud gennem Jesus, for at lære Jesus at kende. Dette er sand omvendelse. Hvor ømme skulle vi så ikke være i den måde, hvorpå vi behandler dem, der kæmper for at vinde livets krone. Vi skulle gøre os selv til deres venner. Hvis de er fattige og mangler mad og tøj, skulle vi sørge for der res timelige såvel som deres åndelige behov. Således kunne vi blive til dobbelt velsignelse for dem. Den, der i kærlighed og mildhed har hjulpet en trængende sjæl, kunne en anden gang selv have behov for medfølende ord om håb og mod. Så skulle den, der er blevet hjulpet, til sin tid vise kærlig, tålmodig interesse for ham, der behøver hjælp. Vor daglige bøn skulle være, "hjælp os at hjælpe hinanden, Herre og bære hverandres byrder."     
Gud vil, at vi skal opmuntre de unge til at søge alvorligt efter en dybere erfaring i det kristne liv. Ved aktuelle ord fra Skriften skal vi hjælpe dem til at lære at kende ham der er deres fred, deres glæde, deres styrke, de; res skjold, deres Leder og Rådgiver, kilden til deres trøst, deres alt i alle. Har du vendt dig fra dine afguder til Gud? De, der kommer til Jesus med sand oprigtighed i hjertet og overgiver sig til hans tjeneste, vil komme til at lære at kende den fuldkomne tillids velsignelse. Hvis de i sandhed har overgivet sig til hans tjeneste, vil de i ham finde alt, hvad der behøves for at udvikle en fuldkommen kristen karakter. Ved hans fylde vil deres sjæls sult blive stillet. Det er enhvers privilegium at følge efter og lære Herren at kende, for at de kan vide, at hans fremgang er sikker som morgenen.     
Ikke alene bør vi tage os af troens egne, men vi bør også arbejde for dem, der ikke er af vor tro. Jesus døde for dem. De er købt med hans blod og er værdifulde i Guds øjne. De behøver at blive vist hen til Frelseren. Dette kan du gøre ved at tale ord om håb og mod til dem og om nødvendigt give dem håndgribeligt bevis på din interesse ved at hjælpe dem med at få mad og tøj. Mange kunne nås af sandheden, hvis Guds folk gav beviser på ægte interesse. for dem.     
Jesus Sagde: "Jeg er ikke kommet for at kalde retfærdige, men syndere til omvendelse" "De raske behøver ingen læge, men de der er syge gør." Det er ikke i overensstemmelse med Jesu lære at bruge unyttig tid og opmærksomhed på dem, der kender troen; for der er fare for således at opmuntre selviskhed og hjælpeløshed. Vi skal huske, at alles sjæle er af værdi for Gud. Lad dem, der kender sandheden spørge sig selv: "Hvordan kan jeg bedst møde dem, der ingen interesse har i religion?"     
Du møder mange mennesker, taler med dem og besøger dem; men har du talt ord til dem, der viser interesse for deres åndelige velfærd? Har du vist dem Jesus som en Frelser, der tilgiver synder? Hvis du ikke har, hvordan vil du så møde disse sjæle fortabt, evigt fortabt, når du står med dem ved skranken foran Gud? Hvem kan sige med, apostlen Paulus: "Jeg har intet holdt tilbage, som var nyttigt for jer, men har undervist jer offentligt og fra hus til hus og vidnet bade for jøder og også. for grækere om omvendelse til Gud og tro på Vor Herre Jesus"?     
De, der har fået kendskab til sandheden, skal undervise andre ved at arbejde fra hus til hus, så at folk omkring dem kan få kendskab til Jesus og vende sig fra deres afguder til at tjene Gud. Men dette arbejde er uhørt forsømt. Store dele af Herrens vingård er uopdyrket og forsømt. Tusinder kunne i dag glæde sig i troen, hvis de, der siger, at de elsker Gud og holder hans bud, ville arbejde, som Kristus arbejdede og som apostlen Paulus arbejdede gå fra hus til hus og i al ydmyghed tale om omvendelse til Gud og tro på den Herre Jesus.     
Jeg har vist jer alle ting," skriver Paulus, "hvordan I ved at arbejde således bør støtte de svage og huske de ord fra den herre Jesus, hvordan han sagde, at det er mere velsignet at give end at modtage." "Vi bør, som de stærke, bære de svages byrder og ikke være os selv til behag." Lad hver af os være venlige ved vor nabo til hans bedste og opbyggelse. For heller ikke Jesus levede sig selv til behag, men som der star skrevet: "Bebrejdelserne fra dem, der bebrejder dig, falder på mig."     
Mange kan omvendes ved hjælp af dem der arbejder sammen med Gud. De himmelske væsener står tæt ved siden af enhver sjæl, der alvorligt arbejder på at vinde sjæle for Kristus, for at disse sjæle til sin tid igen må forherlige Gud, som der står skrevet "for denne sag vil jeg bekende dig blandt hedningerne og synge om dit navn." Når sjæle er omvendt, så vil bade den, der har arbejde og den, der er arbejdet for, herliggøre Gud. Og det glæder Guds kærlige hjerte, at de himmelske væsener har fundet kanaler gennem hvilke, de kan formidle Jesu rigdomme af barmhjertighed og nåde. Der er glæde blandt englene over een synder, der vender sig fra synd for at omvende sig til Gud og tro på Jesus. Hele himlen bliver glad og serafer og keruber rører deres gyldne harper og synger til Guds og Lammets pris for deres barmhjertighed og godhed mod menneskenes børn. Hvorfor gør vi så ikke noget for alvor? Skal vi ikke hver især arbejde alvorligt for dem omkring os, hvis sjæle er lige så dyrebare i Guds øjne som vore egne.     
De, der modtager og giver Jesu nåde videre, modtager nåde for nåde. "Så mange, som tog imod ham, gav han magt til at blive Guds sønner." "Idet han har forudbestemt os til at blive adopteret af Jesus til ham selv, i glad overensstemmelse med hans gode vilje, til hans nådes pris og herlighed, hvori han har modtaget os i den Elskede i hvem vi har forløsning gennem hans blod og tilgivelse for vore synder i overensstemmelse med hans nådes rigdomme.     
Hvilke velsignelser, der her er givet os. Det er Guds hensigt gennem dem, der modtager Kristus som en personlig Frelser, at herliggøre sit navn gennem evige tider. "Gud gav sin kærlighed til os, deri at Jesus døde for os, mens vi endnu var syndere." Ved at give himlens rigeste skat, sin enbårne søn, til at dø for mennesket, ville Gud demonstrere for alle skabte væsener, hvor højt han elsker den faldne skabning.     
Jeg har forkyndt dit navn for dem", sagde Jesus i sin vidunderlige bøn og siger: "at den kærlighed, hvormed du har elsket mig, måtte den være i dem og jeg i dem." Denne viden, at sådanne muligheder og privilegier ligger foran menneskene skulle opildne os til større, aktivitet og lede os til at gøre flere selvfornægtelser, selvopofrende anstrengelser til bedste for dem, der ikke kender Jesus. Skulle ikke de, hvis hjerter bliver varmede af Jesu kærlighed vise, hvor meget de værdsætter den kærlighed ved, at de fortæller andre om den, idet de søger på enhver tænkelig og mulig måde at fange de uomvendtes opmærksomhed og vise dem hen til Jesus? Vis dem ved forskrift og eksempel, at du sætter pris på Guds kærlighed. Hvor du end er, i hvilket selskab du end befinder dig, så gør hvad du kan for at tale om Guds kærlighed og søg at gøre indtryk på sindene med det store tab, de lider ved ikke at være i Jesu tjeneste.     
Hver den, som påkalder Jesu navn, skal blive frelse." Hvordan skal de så påkalde ham, som de ikke har troet på? Og hvordan skal de kunne tro på ham, de ikke har hørt om? Og hvordan skal de høre uden en, der vil prædike og fortælle. Og hvordan skal de prædike, hvis de ikke bliver sendt? Som der står skrevet: "Hvor smukke er deres fødder, som prædiker evangeliet om fred og bringer glade tidner om gode ting."     
Vi gør end ikke halvt arbejde for Mesteren. Han vil have os til at våge over sjælene, som de, der skal stå til regnskab. I sin store kærlighed til os "gav han sin enbårne Søn, for at hver den, som tror, ikke skal gå fortabt, men have evigt liv." Idet vi ved det, lad os så bruge ethvert betroet talent for Gud idet vi alvorligt søger at vinde soldater til hans hær. Forsøm ikke at rette personlige appeller med Jesu mildhed. "Vi er arbejdere med Gud." Kan englene sige det om os?     
xJesus vandrede på denne jord blandt mennesker, helbredte de svage, de halte, de lidende og gjorde de fortvivlede og modløses hjerter glade. Til alle gav han den nådige indbydelse, "Kom til mig, alle I, som arbejder og bærer tunge byrder og jeg vil, give jer hvile. Tag mit åg på jer og lær af mig, for jeg er ydmyg og sagtmodig af hjertet og I skal finde hvile for jeres sjæle. For mit åg er let og min byrde er ikke tung." Vi har det privilegium at kunne trække fra Kristi forråd. I ham er der et uudtømmeligt forråd af nåde og lys og kærlighed. Og jo mere, vi giver, des mere får vi. Som vi så sørger for det nødvendige til andre, bliver vore, egne sjæle forfriskede og mætte af Jesu kærlighed. "Gud er i stand til at give jer al nåde rigeligt så I altid har nok af alle ting og desuden rigeligt til al god gerning idet Gud giver os rigeligt af alle ting, som virker i os taksigelser til Gud."  

21 02 1899 Review and Herald Sandheden som den er i Jesus - nr. 2   
 Gud giver enhver mand sit arbejde, og med de opgaver han deler ud, giver han sine budskaber en styrke som står i forhold til deres tro. Han åbner hele tiden op for sin nådes rigdomme til hjertet. Lys vil skinne frem i klare stråler fra dem som tager imod lys fra Guds ord. Der er behov for omvendte budbringere, der giver den Allerhøjestes ord til folket.    
Sandhedens lærer må praktisere den sandhed han bibringer folket med, ellers vil hans arbejde være forgæves. Dem som ikke kun støtter sandheden med argumenter, men med deres liv, sætter sig selv på retfærdighedens side. Ved et omvendt liv kan de bevidne at de frembærer et alvorligt advarselsbudskab, som smager af liv til liv, eller af død til død. Er mennesker virkelig omvendte, vil stridigheder og debat afslutte. Den tydelige ransagende sandhed vil proklameres af alle læber, der er berørt med levende kul fra Guds alter.    
Evangeliets sande tjener vil ikke stå frem for det folk der siger jævne ord; og råber Fred og sikkerhed. Han indser de farer som truer sjælen, og han viser sandheden som den er i Jesus. Sandheden kommer klar, tydelig og besluttet fra hans læber, som om han helt forstår de ord der skal være en smag af liv til liv, eller af død til død. Han ved at han har Guds Ånd og kraft, og hans ord vækker sine tilhøreres samvittighed.    
De lektier den største Lærer verden nogen sinde har kendt, blev givet i et tydeligt, og enkelt sprog. Kristi ord var ubetinget og direkte. Hans instruktioner blevet givet linje på linje, forskrift på forskrift. Kristus irettesatte sine disciple for deres langsomme opfattelse. Hvorfor forstod de ikke hans lektier? - Fordi hans ord ikke stemte med de var blevet lært om, eller med deres håb og forventninger. Kristus prøvede at indprente sine disciple med det han havde givet dem sandheder i eje, som de ikke så værdien af.    
I det gamle testamente er det grundlag hvori frøene for praktisk gudsfrygt blev sået for første gang. Dette blev gentaget i Kristi ord til hans disciple. Vi skal stadig lære at hele den jødiske husholdning er kompakt profeti af evangeliet. Det er evangeliet i billeder. Fra skystøtten, præsenteres menneskets pligt over for Gud over for sine medmennesker. Hans ord til sine udpegede agenter, både i det gamle testamente og i det nye, udpeger tydeligt de kristne dyder. Gennem al hans lære har han spredt sandhedens dyrebare juveler. Alle vil finde disse som dyrebare perler, rige på virk, hvis de vil praktisere de principper som er lagt ned.    
Vi har sandheden. Skal vi ikke praktisere den? Selviskhed er det store onde som sætter forkyndelsen af Kristi kors ud af kraft. Forkynd ordet. Overøs ikke Kristi røst med dine egne fortolkning af skriften. Få ikke Guds ord til at sige det som det aldrig har sagt. Anvend sandheden i praksis. Driv sandheden hjem med hellig forvisning og ligefremhed, frembring de høje standarder Gud sætter frem for sit folk. Sandheden må blive til sandhed for den som tager imod alle dens intentioner og fortsæt. Den må stemples på hjertet. "Thi med hjertet tror man til retfærdighed, og med munden bekender man til frelse." "Du skal elske Herren din Gud med hele dit hjerte, og med hele din sjæl, ogmed hele din styrke, og af hele dit sind." Dette er den tjeneste som gud forlanger Intet mindre end dette er ren og ubesmittet religion. Hjertet er menneskevæsenets befæstning; og før at dette er helt på herrens side, vil fjenden hele tiden kunne få sejre over os med sine hårfine fristelser.    
Hvis livets overgives til dens kontrol, er sandhedens kraft ubegrænset. Tankerne tages til fange i Kristus. Fra hjertets rigdomme bringes passende ord. Især vil vore ord bevogtes. I sit brev til Timotius skriver Paulus: "Som mønster på sund forkyndelse skal du holde fast ved det, du har hørt af mig, i tro og kærlighed i Kristus Jesus. Bevar ved Helligånden, som bor i os."    
Helligånden må virke på tilhørerne af Guds ords lærer, så de kan give sandheden til folk å¨en klar og ren måde, som Kristus selv gav sandheden. Han åbenbarede den, ikke kun med sine ord, men med sit liv. Hvis Guds budbringere indser nødvendigheden af Helligåndens virke, vil denne ånd tale gennem dem til tilhørerne, som vil forstå betydningen af den sandhed der tales.    
Mennesker i den tidsalder af verden, handler som om de kunne betvivle den Almægtiges ord, og genoverveje hans beslutninger og forordninger, godkende, revidere, omdanne og annullere, efter deres behag. Hvis de ikke kan misforstå, fejlfortolke eller forandre Guds tydelige beslutning, eller bøje den til at behage skarerne og selv bryde den. Vi er aldrig sikker når vejles af menneskelige meninger; men vi er sikker når vi vejledes af et "Så siger Herren." Vi kan ikke stole på vore sjæles frelse ved en lavere standard end en ufejlbarlig Dommers beslutning. Dem som gør Gud til deres vejleder, og hans ord til deres rådgiver, følger livets lampelys. Guds levende orakler leder deres fødder på lige stier. Dem som ledes sådan tør ikke dømme Guds ord, men hold altid hans ord frem som dømmer dem. De får deres tro og religion fra hans ord. Den er vejleder og leder deres sti. Den er et lys for deres fod, og en lampe for deres sti. De vandrer under ledelsen af Faderens lys, som ikke forandrer sig, heller ikke hans skygge. Han hvis ømme nådegaver er er over alle sine gerninger, gør den retfærdiges sti som et skinnende lys, som skinner mere og mere til den fuldkomne dag.  

28 02 1899 Review and Herald Sandheden som den er i Jesus - nr. 3   
 Jeg er bekymret for vore menigheder. Jeg skælver for Gud på deres skyld. Vi har lys over skriften, og skal drages til ansvar for al det lys der ikke tages imod. Manges gerninger er ikke i overensstemmelse med den sandhed de har taget imod. Der er for meget af det menneskelige element i vore planer. Vi beror os ikke på at Helligånden virker med sin forvandlende kraft på hjerte og liv. Vi mangler tro, som er uovervindelig og forunderlig. Sandhedens virkekraft vækkes ved deres handlemåde, som ikke renser deres sjæle ved at adlyde sandheden.     
Herrens hemmeligheder er hos dem som frygter ham og holder hans pagt. Vi behøver tro på Gud som er under Guds ords helliggørende kraft, principperne i menneskelig broderskab bliver udvist. Vi behøver Helligåndens vejledning. Dens kraft på sind og hjerte vil sætte os i stand til at bringe sandhederne i Guds hellige ord. Sunde doktriner der virkelig sættes i forbindelse med menneskesjæle, vil resultere i sund og ophøjende praksis. Der må værnes om sandheden som den er i Jesus. Så vil de kristne ikke kun være kristne af navn. Kristi kærlighed vil gennemstrømme deres liv.    
Der er behov for at jage Helligåndens kraft bort fra vor vantro og ukristelige egenskaber: Vi må se vort behov for en læge. Vi er syge, og ved det ikke. Måtte Herren omvende sine arbejdsfolks hjerter! Når der en omvendt forkyndertjeneste, så se efter resultaterne. Min vi kan ikke omvende vore egne hjerter. Dette arbejde kan kun gøres ved Helligåndens kraft. Lad dette huske på ethvert trin af værket: "Ikke ved magt, ikke ved styrke, men ved min Ånd siger herskarers Herre."    
 "Alt hvad der lever gudsfrygt i Kristus Jesus skal lide forfølgelse." Men dette bør ikke skræmme nogen sjæl. Hvad kan give så meget solskin til sjælen, som bevis på tilgivelse? Hvad kan tildele en mere sand ædelsindethed, om det kan ikke var for genoprettelsen af Guds moral billede i mennesket? Hvorfra fred komme om det ikke er fra Fredens Fyrste? Hvilken anden kilde kan vi se efter hjælp, end efter Ham som kan give os lys midt i mørket?    
Kristus har lovet os at sende en Trøstermand, hvis arbejdet skal oprettes i Guds rige i sjælen. Når der gives en så stor nåde, og fred er blevet stiftet, hvorfor handler menneskeagenter så som om de betragter sandheden som et trældomsåg? - Det er fordi hjertet aldrig har smagt og set at Herren er god. Sandheden i Guds ord lærer nogen er en bindende lænke. Men det er sandheden som sætter mennesket frit. Hvis sandheden derfor skal gøre jer frie, skal I være virkelig frie. Sandheden adskiller mennesket fra dets synder, fra sine nedarvede og opkultiverede tendenser til at gøre forkert Den sjæl som værner om Kristi kærlighed er fuld af frihed, lys og glæde. I en sådan sjæl er der ingen delte tanker. Hele menneskets længes inderligt efter Gud. Han går ikke til mennesker for at kende sin pligt, men til Kristus, al visdoms kilde. Han ransager Guds ord, så han kan finde ud af hvilken standard han skal følge.     
Kan vi overhovedet finde en mere sikker vejleder end Jesus? Sand religion består af at være under Den Helliges vejledning, i tanke, ord og handling. Han som er Vejen, Sandheden og Livet, tager den ydmyge, alvorlige helhjertede sandhedssøger, og siger: Følg mig. Han leder ham på den snævre vej til hellighed og himlen. Kristus har åbnet denne sti for os, på bekostning af ham selv, og vi overlades ikke til snuble på vejen i mørke. Jesus er ved vor højre hånd, og proklamerer: Jeg er vejen; og alle som beslutter at følge Herren vil ledes på den kongelige sti, der er sat op for Herrens løskøbte at vandre på.    
Nyttigheden hos Guds medarbejdere beror på om de har Kristus hos sig. "Uden mig," siger han, "kan I intet gøre." Guds medarbejdere bør fyldes med hans Ånd. Ved deres tro og arbejde i kærlighed, giver sande kristne et ubetvivligt bevis på at deres gerninger er udført i Gud. Deres åndelige skarpsindighed bevidner at de er blevet undervist af Gud, at deres øje ikke er forblindet over for interesserne i Guds sag, eller for elementerne i den sande kristendom.    
 "Vort evangelium kom ikke til jer i ord alene," skriver Paulus, "men i kraft og i Helligånd og fuld vished; I ved jo også, hvordan vi for jeres skyld optrådte iblandt jer." Paulus levede det evangelium som han forkyndte; og hvis vore tjenende brødre vil leve sandheden, vil de være elskelige, venlige, ømme, ydmyge i hjertetet, ikke fordringsfulde, alvorlige og helligede. Deres gerninger vil være deres legitimation. Der vil være hundrede gange flere omvendelser end beregningerne viser i dag, hvis Guds arbejds folk var som de burde være. Gud kræver sandhed i de indre stier. Deres ånd som forkyndertjenesten må svare til den sandhed der forkyndes.    
Vil medarbejderne i den forskellige linjer af Guds værk overveje disse ting. En stor del af værkets overfladiskhed skyldes medarbejdernes overfladiskhed. Når Guds Ånd arbejder, vil der ske noget, og i meget højere grad end vi tidligere har set. Hvor er medarbejdernes magt? Hvor tilkendegives Ånden? Hvor er forvisningen om tro? Der er en sørgelig mangel på forkyndelse af Guds ord Der tales ganske veltalende nok. Der udvises megen dygtighed for at præsentere sandhedens forskellige punkter. Alt dette er blevet set. Ørerne tilfredsstilles, en nærværende sindstilstand kommer frem; men hvor er de sjæle som idenificerer sig selv med Kristus? Hvor er den hellige salvelse, den dybe bevægelse af Guds Ånd. Hvor er dem som redegører for sandheden, ved at fremholde pålidelige, korrekte princippper uanset hvad de koster? O om Gud vil indprente sine forkynderetjenere med behovet om gennemgribende omvendelse! O om han vil indprente dem med behovet for en iboende Kristus! Der vil være en fornyelse af Helligånden.    
Spørgesmålet er blevet stillet: Hvilke slags kar bruger Ånden? Hvad siger Kristus? - "Kom hid til mig, alle I, som er trætte og tyngede af byrder, og jeg vil give jer hvile. Tag mit åg på jer og lær af mig, thi jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet; så skal I finde hvile for jeres sjæle." Thi mit åg er gavnligt, og min byrde er let." Hvilken slags kar skal være til Mesterens brug? - tomme kar. Når vi tømmer sjælen for al besmittelse, er vi parate til at blive brugt. Er vi tømt af al selviskhed? Er vi kureret for selvisk planlægning? O for mindre selvoptagethed! Måtte Herren rense sit folk, lærere og menigheder. Han har givet en regel til at vejle alle, og denne kan ikke fraviges ubekymret. Men de retfærdige principper har været fraviget, og bliver det stadig. Hvor længe skal denne tilstand af tingene eksistere? Hvordan kan Mesteren bruge os som kar til hellig tjeneste, før vi tømmer og selv, og giver plads til at hans Ånd kan virke?    
Gud kalder på at hans folk skal åbenbare ham. Skal verden udvise de renhedsprincipper som menigheden ikke fastholder? Skal en selvisk ærgerrighed først kunne ses hos Kristi efterfølgere? Skal de principper de gemmer på lægges på et sandt grundlag, endog Jesu Kristi grundlag? Hvilket materiale skal vi sætte på dette fundament, at der ikke længere er fjendskab, men enhed, i menigheden? Skal vi komme med træ, hø og stubbe til den? Skal vi ikke hellere komme med det dyrebareste materiale, - guld, sølv og ædelstene? Skal vi ikke skelne skarpt mellem rajgræs og hvede? Skal vi ikke indrømme at vi må tage imod Helligånden i vore hjerter, så den må forme og danne livet?    
Vi lever i farefulde tider. I gudsfrygt vil jeg sige at det er nødvendigt at udlægge skriften rigtigt, for at få en korrekt moralsk udvikling af vor karakter. Når sind og hjerte bearbejdes af Ånden, når selvet er dødt, er sandheden i stand til at udfolde sig og udvikle sig på ny hele tiden. Når sandheden former vor karakter, vil den i virkeligheden kunne ses som sandhed. Idet den sande troende betragter den, vil den vokse sig klarere, og skinne med sin oprindelige skønhed. Den vil øge i værdi, give sindet liv, og underkue selviske og ukristelige grove karaktertræk. Den vil ophøjre vor higen, forædle os så vi når den fuldkomne standard af hellighed.  

4 04 1899 Review and Herald Efter lejrmødet.   
 Der var megen interesse i de sidste dage ved Brisbane lejrmødet. Tilslutningen til aftensmøderne var støt stigende, og ofte kom mænd og kvinder lang vej fra, og sagde at de havde netop hørt om møderne. I løbet af den anden søndag var der trængsel på pladserne. Nogle var til mødet den første søndag, og kom igen, og bragte venner med sig; mange blev genkendt fra at være til aftensmøderne; men der var hundredevis som kom til mødet for første gang. Det var besluttet at vort møde skulle slutte den efterfølgende dag, men det var tydeligt at mødernes arbejde ikke var omme endnu. Der var for travlt til at gøre rådssamling; for enhver medarbejder på pladsen var travlt optaget, besøge, tage sig af de interesserede og de videbegærlige, uddele læsemateriale, og holde korte bibellæsninger med dem som spurgte ud om læresætninger der blev holdt ved mødet. Dem som bar byrde for mødet mærkede at en alvorlig indsats måtte gøres for denne interesse, og mange bønner blev sendt op til Gud, om han ville styre planlægningen og udførelsen af værket.    
Om natten kom der lys til mig, og jeg var dybt berørt. Det viste mig at en sky stadig hvilede over tabernaklet. Skyen blev ikke løftet bort endnu, og teltene måtte ikke tages ned. Dette var vor tid til at søge Herren alvorligt efter visdom og styrke, og arbejde med al vor kraft for at give advarselsbudskabet til folk. Folk var ved at blive overbevist, og dette lejrmøde forblev i fornødenheder. Jeg var ikke i stand til at tale ved det tidlige morgenmøde, men sendte ord som var efter det lys jeg fik, at der ikke bør gøres noget unødigt indtryk der får folk til at tro at mødet var ved at slutte.    
Det var allerede gjort sådan at det store telt kunne stå i en uge eller to; men det var vore folks plan at tage familie teltene ned, så hurtigt så muligt, og lade alle tage tid deres hjem, undtagen de særligt udpegede bibelarbejdere. Men nu er der hurtigt lagt andre planer. Et bibelstudie for medarbejdere var fastsat til at være hver morgen; og vore folk blev indbudt til at blive på pladserne, og hjælpe med i den efterfølgende uge. Flest mulige telte fik lov at stå, og familierne blev der for at hjælpe med i den almene interesse og bibelstudernes blev holdt i telte, som blev brugt uden vederlag. En snes eller mere blev på pladserne den næste uge, og mange andre ville også dette, hvis de var klar over det på et tidligere tidspunkt.    
Erfaringerne af dette møde, hvilke er blevet vist mig adskillige gange om lejermøder i store byer, får mig til fortælle, at et større antal lejrmøder er blevet holdt hvert år. Også selv om nogle af dem er små. For disse møder vil være kraftfulde midler til at fange massernes opmærksomhed. Holdes lejrmøder i disse byer, vil tusindvis drages til at høre indbydelsen til festen: "Kom! for nu er det rede." Efter at have vækket en interesse, må vi ikke korte disse møder ned, hive teltene ned, lade folk tro at mødet er ovre, netop som hundredvis er blevet interesserede. Det er netop dér at man kan gøre det bedste og alvorligste arbejde. Møderne må ledes sådan at offentlighedens interesse fastholdes.    
Det kan nogle gange være svært at holde på hovedtalerne nogle uger, for at udvikle den vakte interesse gennem møderne; det kan være dyrt at beholde pladserne og holde det tilstrækkelige antal familietelte, for at fastholde udseende af lejrmøde. Det kan være et offer at flere familier forbliver camperende på pladsen, for at assistere prædikanter og bibelarbejdere med at besøge og holde bibelstudie for dem som kommer til pladsen, og besøge folk i deres hjem, fortælle dem om de velsignelser de får af møderne og indbyde dem til at komme; men resultatet vil være anstrengelserne værd. Det er ved så alvorlige og energiske anstrengelser som disse, at nogle af vore lejrmøder har været med til at oprejse stærke, arbejdsomme menigheder; og det er ved netop et sådant alvorligt arbejde at den tredje engels budskab må bringes til folkene i vore byer.    
Nogle gange er der mange talere, som deltager ved et lejrmøde i nogle få dage; og netop som folks interesse begynder at vækkes til fulde, skynder næsten alle sig væk til et andet møde, og efterlader to eller tre talere bagud til at kæmpe mod den deprimerende stemning når familieteltene slås ned og fjernes. Hvor meget bedre ville det ikke være i mange tilfælde, hvis møderne fortsatte en længere tid; hvis personerne fra hver menighed var indstillet på at blive en måned eller længere, og hjælpe til ved møderne og lære at arbejde ordentligt. Så kunne de få en værdifuld erfaring til deres menigheder, når de vender hjem. Hvor meget bedre ville det ikke være, hvis nogle af de samme talere som vækker folks interesse under deres lange ophold under møderne, kunne blive der og følge deres påbegyndte arbejde, ved et grundigt organiseret og langvarigt arbejde. At lede møderne på den måde ville kræve at flere var i gang på en gang, og dette ville ikke lade nogle få mennesker deltage i alle møderne; men vi må huske at arbejdet må udrettes "ikke ved magt, ikke ved styrke, men ved min Ånd, siger Herskares Herre."    
<b>Instruktion om arbejdet</b><br>Nogle få dage efter blev det besluttet at fortsætte lejrmødet, det var en ganske god kamp for medarbejderne at holde hjertet til, fordi deres deltagende venner rejste, og forberedelsen med at flytte sommerens arbejde. Mødet mandag aften havde forsamlingen givet en hjertelig anmodning om at møderne måtte fortsætte, og hver aften var det store telt fyldt. Bibelklasserne om morgen, som fyldte omkring tredive personer, havde usædvanlig interesse. Der var hen ved tolv medarbejdere med forskellige erfaring og begavelser, der fulgte op om den opvågnende interesse ved dette måde; og idet vi så omfanget af den arbejdsmark der lå foran, ønskede vi at der var mange flere.    
Ved begyndelsen af sabbaten var mit hjerte vendt til Gud i bøn, at han ville give de medarbejdere visdom, og om nattesynerne blev der talt mange belærende og opmuntrende ord til os. Prædikanter og medarbejdere var til et måde hvor der blev givet bibellæsninger. Vi sagde: Vi har den Store Lærer med os i dag, og vi lyttede med interesse til hans ord. Han sagde: Der er et stort arbejde foran dig på dette sted. I har brug for at bringe sandheden i sin enkelthed. Bring folk til livets vande. Sig de ting til dem som angår deres nuværende og evige gode. Bring ikke emner frem der vil skabe strid, - ting som vil kræve en erfaren person ved sin side at forsvare. Vid i alt hvad du siger at du har noget værdigt for den tid du tager til at sige det, og for dine tilhøreres tid. Sig de ting som er væsentlige, de ting som vil belære, bringe lys i ethvert ord der siges.    
Lær at møde folk hvor de er. Lad ikke dit studie af skrifterne være tarvelig eller tilfældig orden. Lad ikke din undervisning være af en karakter der forvirrer sindet. Få ikke folk til at bekymre sig over ting som du kan se, men som de ikke ser, medmindre dette er af vital betydning for sjælens frelse. Fremvis ikke skriften på en måde der ophøjer selvet, og opmunter til praleri hos dem som åbner Ordet for andre. Arbejdet for denne tid er at oplære studerende og medarbejdere skal oplære studerende og medarbejdere til at behandle emnerne på en enkel, alvorlig og højtidelig måde. Ingen tid må bruges unødigt i dette store arbejde. Vi må ikke miste kendetegnet. Tiden er for kort til at begynde og åbenbare alt som kan åbenbares. Evigheden er nødvendig for at vi kan forstå hele skrifternes længde og bredde, højde og dybde. Der er nogle sjæle for hvem visse sandheder er vigtigere end andre sandheder. Der er brug for dygtighed for at uddanne i skriftsmæssige linier. Læs og studér Sal. 40,7. 8; Joh. 1-14; 1.Tim. 3,16; Fil. 2,5-11; Kol. 1,14-17; Åb. 5,11-14.    
På øen Patmos fik apostlen Johannes åbenbaret ting som Gud ønskede han skulle give folk. Studér disse åbenbaringer. Her er emner det er værd for os at beskue, store omfangsrige lektier, som alle englehærene nu forsøger at viderebringe. Betragt Kristi liv og karakter og studér hans midlergerning. Her er uendelig visdom, uendelig kærlighed, uendelig retfærdighed og uendelig barmhjertighed. Her er dybder og højder, længder og bredder vi kan tænke over. Utallige penne er blevet brugt til at viderebringe verden Kristi liv, karakter og midlergerning, dog har hvert menneske, hvorigennem Helligånden har arbejdet, fremstillet disse emner i et lys, som er friskt og nyt, alt efter menneskeagentens sind og ånd.    
Hvis sandheden modtages i hjertet, vil den hele tiden udvikles og udvides. Den vil øge sin klarhed, idet vi ser den; og sådan som vi higer efter at gribe den, vil dens højder og bredder altid øges. Således vil de ophøje os til fuldkommenhedens standard, og gøre os egnet til at arbejde i tro og tillid til Gud. Vi ønsker sandheden, som den er i Jesus; for vi ønsker at folk skal forstå hvad Kristus er for dem, og hvilke ansvar de har for at tage imod ham. Som hans respræsentanter og vidner behøver vi at komme til fuld forståelse af frelsende sandheder, som fås ved erfaringer.    
Lær de store praktiske sandheder som må indprentes på sjælen. Lær at Jesu frelsende kraft"i hvem vi har genløsning gennem hans blod, synders tilgivelse." Alle bør begribe sandhedens kraft hos dem som tager imod den. "I ham bør al Guddommens fylde legemligt." Mennesker behøver at forstå at Guddommen led under Golgatas pinsler. Himlens majestæt fik lov at lide under onde menneskers hænder, - religiøse fanatikere, som hævde at være de mest oplyste folk på jordens overflade. Mennesker der hævder at være Abrahams børn, udvirkede Satans vrede på den uendelige Guds uskyldige søn. Medens Kristus bar den tunge skyld, udsat for menneskers overtrædelse af Guds lov, medens han i sin antagelse af vore synder, bære på vor sorg, blev forhånet og spottet af de mennesker der var udpeget til at undervise i livet, og lede folk til at elske og adlyde Gud.    
Det var på korset at nåde og sandhed mødte hinanden, at retfærdighed og fred kyssede hinanden. Lad studerende og medarbejdere studere igen og igen, at de, fremsatte Herren korsfæstet iblandt os, måtte gøre det til en frisk erindring for folk. Lær at Kristi liv åbenbarer en uendelig fuldkommen karakter. Lær at "alle dem, som tog imod ham, gav han magt til at blive Guds børn, dem, som tror på hans navn." Sig det igen og igen, så vi må blive Guds sønner, medlemmer af den kongelige familie, børn af den himmelske Konge. Lad det blive kendt at alle som accepterer Jesus Kristus, og fastholder deres tillid fra begyndelsen til enden, vil være Guds arvinger, og Kristi medarvinger, "til en uforkrænkelig og ubesmittelig og uvisnelig arv, gemt i Himlene til jer, som i Guds kraft bliver bevaret ved tro til en frelse, der er beredt til at åbenbares i den sidste tid."  

11 04 1899 Review and Herald Newcastle lejrmødet.   
 Det var et alvorligt spørgsmål i de ledende mænds sind ved New South Wales konferensen om vi kunne holde et lejrmøde i år i denne konferens. Mødet sidste år i Stanmore var en stor succes. Fra dette lød sandheden til Sydneys folk; og ved gæsternes deltagelse fra landet, blev kundskab til sabbaten og adventbudskabet ført ud til snesevis byer og landsbyer udover hele kolonien. Men omkostningerne til dette møde havde givet vor lille konferense en gæld, og vi var bange for at vi måtte springe lejrmødet over dette, i mangel på fondsmidler.    
Til sidst blev det foreslået at vi skulle holde mødet i Newcastle. Da der aldrig har været et lejrmøde i Newcastle, vil der ikke være noget at sammenligne med, hvis dette var et lille et. Blot femogtyve miles fra Cooranbong, var det meningen at brødre fra Avondale menigheden kunne hjælpe med at klargøre pladserne, og dække behovene, hvilket ville hjælpe med at gennemføre mødet uden større omkostninger. Det var også meningen at tiden var kommet for os at overbringe sandheden til firs tusinde folk i Newcastle og omkringliggende byer; og vi vidste at den bedste mulige måde for dette, var at holde et lejrmøde, efterfulgt med teltmøder, sammen med besøg, bibelarbejde, salg af <i>Bible Echo</i> og religiøse og sundhedsbøger, og ved "Kristent Hjælpearbejde" og oprettelse af en lægemission.    
Gentagende gange i løbet af de sidste fem år, er det blevet vist mig at et stort arbejde skal gøres i Australasiens byer, at det nu er i rette tid at arbejde, og at ingen tid bør gå tabt; og nyt lys er komme til mig, opmuntret os til at lægge større arbejde i Sydney, Melbourne, og Brisbane, og tilkendegive at tiden var kommet for os at tage til Newcastle og dens omkringliggende byer. Flere mindre virksomheder blev vist mig, og med dem to større virksomheder, som rak deres hænder bønfaldende ud og sagde: "'Kom over, . . . og hjælp os,' vi hungrer efter livets Brød." I de to større virksomheder var der nogle som bad, og græd. En stemme sagde: "De er som får uden hyrde. Jeg vil give min hjord føde. Jeg vil give dem det levende brød fra himlen." Medens lejrmøderne blev afholdt i Brisbane og Newcastle, genkendte jeg to større selskaber i forsamlingen, som jeg havde set kalde efter hjælp.    
Vi var bange for at dette ville være et lille mindre besat møde, men vore folk kom ganske godt. Ud af et medlemskab på firehundrede i konferensen, var der tohundrede til lejrmødet. Og for udefrakommende var vi pænt overraskede. Den første aften var der et tusinde tilstede. Modsat hvad vi frygtede, viste det sig at helligdagene var det bedste tidspunkt at få så stor en tilhørsskare, med meget alvorlige interesserede folk. Jeg har aldrig før deltaget i møder med en dybere og mere varig interesse.    
I løbet af det første sabbatsmøde, mærkede vi at himlens engle var ved lejren. Det virkede til at udefrakommende elementer arbejdede imod os. Der var en hård vind og regn, men ingen virkede til at miste modet. De himmelske strømme af Guds kærlighed flød ind i vore hjerter, og nogles ansigtsudtryk åbenbarede Helligåndens arbejde. Flere som ikke er af vor tro tog del sammen med os, og takkede og priste Gud. Da regnen kom ned i strømme, udgød vi vor taksigelse i sang og pris. Mange sagde at det var det bedste sabbatsmøde som de nogen sinde havde nydt.    
<b>En drøm der gør indtryk.</b><br>Natten til den første sabbat under Newcastle-konferensen var det som om jeg var til stede ved et møde og talte om betydningen og nødvendigheden af at modtage Ånden. Der blev lagt vægt på at vi måtte åbne vore hjerter for Den Hellige Ånd. Jesus sagde engang til sine disciple: "Endnu har jeg meget at sige jer, men I kan ikke bære det nu." Det var en hindring for ham, at de ikke havde mulighed for at forstå. Han længtes efter at åbenbare store sandheder for dem, men så længe deres hjerter var lukket, ville hans åbenbaring af disse sandheder være bortkastet. De måtte modtage Guds Ånd før de fuldt ud kunne forstå Kristi undervisning. Jesus sagde: "Men talsmanden, Den Hellige Ånd, som Faderen skal sende i mit navn, han skal lære jer alt og minde jer om alt det jeg har sagt til jer.     
I drømmen så jeg en stor bygning og en vagtmand stå ved indgangen. Han spurgte alle som kom til døren: "Har du modtaget Den Hellige Ånd?" Han havde en målesnor i hånden og der var kun få, meget få, som fik lov til at komme ind i bygningen. "Det betyder ingenting hvor store de menneskeligt set er," sagde han, "men hvis de er blevet modne mennesker, som har nået deres fulde vækst og fået hele kristi fylde, ud fra det lys de har fået, vil de få lov til at sidde til bords med Jesus ved Lammets bryllupsmåltid. Gennem evighedernes evigheder vil I lære stadig mere om de velsignelser festen betyder for jer.     
Den som er stor i sig selv, kan ikke komme ind her. De som kun er voksne børn og stadigvæk har et barns indstilling, vaner og egenskaber, kan ikke komme ind her. Har du været fuld af mistanke, kritik, hidsighed og selvophøjelse, kan vi ikke lukke dig ind, du vil bare ødelægge festen. Alle som skal ind gennem denne dør, må være iført bryllupsklæder, de som er vejet på himmelens vægtskål. De som har vænnet sig til at finde fejl hos andre, afslører en skavank som ødelægger familier og får mennesker til at vende sig fra sandheden til vildfarelse. Mistillidens surdej og de veludviklede evner til at anklage andre, lukker indgangsdøren for dem. Ind gennem denne dør kommer ikke nogen som kan ødelægge lykken for dem som skal bo her. De må have fuldkommen tillid til hverandre. De kan ikke være med i den lykkelige himmelske familie, for jeg har tørret alle tårer bort fra deres øjne. Kun den som selv repræsenterer hans karakter, kan få lov til at se kongen i hans herlighed.     
I vil få adgang til Guds rige når I giver afkald på jeres egen vilje og visdom og lærer af Kristus. Han forlanger en hel og udelt overgivelse. Giv ham livet så han kan forme og danne det. Tag hans åg på jer, lær af ham og lad jer lede af ham. I må lære og forstå hvad det vil sige at kun dem der bliver som små børn, kan komme ind i Guds rige.     
At være i Kristus vil sige at vælge at være som Kristus og have det samme sindelag som han. Bliv i ham, vær som han var og gør som han vil. Dette er betingelsen for at være hans discipel. I vil aldrig finde fred hvis I ikke opfylder den. I Kristus er der fred, uden ham, findes den ikke.     
Det er let at bære Kristi åg når det er tilpasset dig. Da kan du udføre krævende åndeligt arbejde og bære tunge byrder, for Herren giver kraft og styrke og han gør arbejdet til en glæde. Læg mærke til hvad han siger: "Lær af mig, for jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet" (Matt 11,29). Hvem er han som siger dette? Han er himmelens majestæt, herlighedens konge. Han ønsker at dine begreber om åndelige spørgsmål må blive renset for egenkærlighedens slagger og forureninger fra en primitiv og usympatisk natur. Du må få en dybere indre erfaring. Ved at være i Kristus vil du vokse i nåde. Når du omvender dig, vil du ikke længere være en hindring for dine medmennesker, men du vil styrke dem."    
Idet disse ord blev talt, så jeg at nogle vendte bedrøvet bort og blandede sig med spottere. Oandre, med tårer, helt sønderbrudt i hjertet, bekendte for dem som de havde hånet, og såret. De tænkte ikke at fastholde deres egen værdighed, men spurgte for hvert skridt: "Hvad skal jeg gøre for at blive frelst?" Svaret var: "Vend om, og bliv omvendte, så jeres synder må gå forud til dommen, og blive udslettet." Der blev sagt ord som irettesatte åndeligt liv. Dette vil Gud ikke tolerere. Det er imod hans ord og med vor trosbekendelse. Søg Herren, og alle I som er hans tjenere. Søg ham så længe han findes, kald på ham så længe han er nær. "Den gudløse forlade sin vej, urettens mand sine tanker og vende sig til Herren, at han må forbarme sig, til vor Gud, thi han er rund til at forlade."    
Idet jeg bragte disse principper frem for folk til sabbatsmødet, virkede alle til at mærke at herren havde talt gennem det svage redskab. Vi kaldte på dem som ønskede at hellige sig selv til Herren, og flere svarede igen. Efter at disse havde frembåret deres vidnesbyrd, kom styrtregnen ned. Det var som om himlens vinduer blev åbnet. Jeg gør dette til symbol på hvad Herren vil gøre for sit folk og lade sildigregnen falde på dem, med sin rige velsignelse i sandhed og retfærdighed. Vi brugte nogen tid på at synge "Den evig grønne kyst," "Står mit navn skrevet der?" "Når sløret er rullet bort," og lignende sange. Ligeså snart stormen stilnede af, havde vi en bedestund, og ældre Daniells og Robinson bad i Ånden, som jeg aldrig havde hørt dem bede før. Så sluttede mødet.  

2 05 1899 Review and Herald Et eksempel på trofasthed - nr. 1   
 Israels børn blev taget til fange i Babylon fordi de havde adskilt sig fra Gud, og ikke længere holdt fast ved de principper som friholdt dem fra de folkeslags metoder og skikke som vanærede Gud. Herren kunne ikke længere give dem fremgang, han kunne ikke opfylde Sin pagt med dem, så længe de var utro mod den principper som Han havde givet dem så ivrigt at de skulle fastholde. Ved deres ånd og deres handlinger fejlfremstillede de Hans karakter, og h an lod dem tage til fange. På grund af deres adskillelse fra Ham, ydmygede Han dem. Han overlod dem til deres egne veje, og den uskyldige led sammen med den skyldige.    
Herrens udvalgte folk viste sig selv som uværdig. De viste sig selv som selviske, rænkefulde og skammelige. Men iblandt Israels børn var der kristne patrioter, som var lige så sande som stålsatte på princippet, og Herren så på disse loyale mennesker med stort behag. Der var mennesker som ikke vil fordærves af selviskhed, som ikke ville ødelægge Guds arbejde ved at følge fejlagtige metoder og praksis mennesker som ville ære Gud, når alle ting var tabt. De skulle lide med den skyldige, men i Guds forudseenhed var deres fangenskab i Babylon middel til at bringe dem ud til fronten, og deres eksempel på pletfri renhed skinner af himmelsk vellyst.    
Nehemias og Ezra er mænd der har fået gode anledninger. Herren har et særligt arbejde for dem at gøre. De skulle kalde folket til at tænke over deres handlemåde, og se hvor de havde gjort deres fejltagelser; for Herren fandt sig ikke i at Hans folk bliver kraftesløse og forvirrede, så de blev sat i fangenskab uden grund. Herren velsignede disse mænd særligt for at stå frem for det rigtige. Nehemias skulle ikke sættes til side som en præst eller en profet, men Herren brugte ham til at gøre et særligt arbejde. Han var blevet valgt som en leder for folket. Men hans troskab mod Gud beroede ikke på hans position.    
 "Herren vil ikke lade sit arbejde blive forhindret, også hvis arbejdsfolkene viser sig uværdige til det. Gud har mænd i reserve, parat til at imødekomme kravene, at Hans arbejde må beskyttes fra al uren indflydelse. Gud vil blive æret og herliggjort. Når den guddommelige Ånd indprenter det menneskets sind, som er udpeget af Gud egnet for arbejdet, svarer han ved at sige: "Her er jeg; send mig."    
Gud demonstrerede for folket, som Han havde gjort så meget for, at han ikke ville leve med deres synder. Han arbejde, ikke gennem dem som nægtede at tjene Ham målrettet, som havde fordærvet deres veje for Ham, men gennem Nehemias; for han var registreret i himlens bøger som et menneske. Gud har sagt: "Dem som ærer mig vil Jeg ære." Nehemias viste sig selv som en mand som Gud kunne bruge til at nedlægge falske principper og genoprette himmelskfødte principper; og Gud ærede ham. Herren vil bruge mennesker i sit arbejde, som er stålfaste for principper, som ikke vil forstyrres af deres sofisterier som har mistet deres åndelige øjesyn.    
 "Nehemias blev valgt af Gud fordi han var villig til at samarbejde med Herren som en genopretter. Falsknerier og rænker blev brug for at fordreje hans renhed, men han vil ikke lade sig lokke. Han nægtede at blive fordærvet af samvittighedsløse menneskers påfund, som er blevet hyret til at gøre et ondt arbejde. Han vil ikke lade dem efterligne ham ved en fej optræden. Når han så at der blev handlet på forkert grundlag, stod han ikke og så til som tilskurer, og samtykkede i tavshed. Han lod ikke folket konkludere at han stod på den forkerte side. Han tog et fast, urokkeligt standpunkt for det rigtige. Han ville ikke give en tøddel til fordævelsen af de principper som Gud havde fastsat. Uanset den handlingmåde som andre måtte udøve, vil han sige: "Sådan gjorde jeg ikke, fordi jeg frygter Gud."    
I sit arbejde holdt Nehemias Guds ære og herlighed for øje. De regeringsmænd der var foran ham havde behandlet folket uretmæssigt, "lagde tynge på folket og for brød og vin daglig afkrævede dem fyrretyve sekel sølv, ligesom også deres tjenere optrådte som folkets herrer. Det undlod jeg", erklærede Nehemias "at gøre af frygt for Gud."    
Det var Nehemias' mål at holde folket i rette forhold med Gud. Han fandt lovbogen, og lod den læse i folkets påhør. "Så hentede præsten Ezra loven og fremlagde den for forsamlingen, mænd, kvinder og alle, der havde forstand til at høre; det var den første dag i den syvende måned; og vendt mod den åbne plads foran vandporten læste han den op fra daggry til middag for mændene, kvinderne og dem, der kunne fatte del, og alt folket lyttede til lovbogens ord. . . . . Derpå lovpriste Ezra Herren, den store Gud, og hele folket svarede med oprakte hænder: Amen, amen! og de bøjede sig og kastede sig med ansigtet til jorden for Herren. . . . . Og han læste op af bogen med Guds lov dag for dag fra den første til den sidste."    
I Nehemias bogs niende kapitel star Herrens gerninger for Sit folk opskrevet. Folks synder at vende sig fra Gud udpeges. Disse synder har adskilt dem fra Gud, og Han har ladet dem komme under de hedenske nationers kontrol.    
Denne beretning har været nedskrevet for vor skyld. Der har været og vil være et behov for at se efter Gud efter råd. Vi må ikke stole på menneskers råd. Vi behøver større dømmekraft, så vi kan skelne mellem sandhed og vildfarelse. Historien fra Israels børn viser det visselige resultatet af at vende sig fra bibelens principper til menneskers sæder og skikke. Herren vil ikke være til tjeneste når menneskets selviskhed tilfredsstilles, og fordærver hans arbejde. Han vil ikke give de planer fremgang som leder bort fra troskab mod Hans bud. Han kræver at de talenter der er lånt til mennesker skal bruges til at blive på Hans veje, at udøve retfærdighed og dømmekraft, uanset om det er at nedbryde eller at genopbygge. Gud vil ikke have at vi følger menneskers, som har ignoreret Hans ord, og gør sig selv til skamme med deres levemåde og råd. De har lagt sig selv som lænkede ofre på mammons alter, og kristendommens enkle og simple principper ignorer de. Satan jubler, for lyset fra Retfærdighedens Sol skinner ikke i deres hjerter.    
Vi skal ikke følge falske teorier når det gælder at behandle vore brødre. Herren behøver mænd som er klippefaste i princippet. Vi må have mere end foregiven retfærdighed, for vi skal kunne i mødekomme de teorier, som at vi ikke kan klare den nøje undersøgelses lys. De understøttet af et "så siger Herren," og bør ikke kunne finde noget sted i vort arbejde; for vi skal repræsentere Gud i karakter.    
Alle som lærer af Kristus at være sagtmodig og ydmyg vil være hans vidner. De har en levende forbindelse med ham, og de vil åbenbare kristendommen i livets mindste ting. Sandhed og retfærdighed vil også åbenbares i deres vigtigste handlinger; for "han der er trofast i det mindste, er trofast i meget." Lad Alle som hævder at være Kristne altid bære et levende sandhedsvidnesbyrd som den er i Jesus. Fra Kristus, den levende kraft, vil de tage imod deres budskab.  

9 05 1899 Review and Herald Et eksempel på trofasthed. - nr. 2.   
 Der er to store principper: et i loyalitet, og et andet i illoyalitet. Vi behøver alle større kristen mod, for at vi kan opløfte den standard som er indskrevet i Guds bud og Jesu tro. Vi må ikke gå på kompromis med oprørets leder. Grænselinien mellem den lydige og ulydige må være tydelig og klar. Vi må være fast besluttede på at gøre Herrens vilje til alle tider og på alle steder.    
I omtale af Satan, sagde Kristus: "Han . . . . blev ikke i sandheden." I enhver tidsalder er der sjæle som disse ord kan siges om. For faldet, var Satan højt ophøjet. Han position var næst efter Kristus, han omstålede hellighed. Men han afsværvede sig alliance til den velsignede og eneste Magthaver, og mistede sin høje position. Fra det tidspunkt blev erklæret modstander mod Gud, og påvirkede andre til at forene sig med ham imod Gud. Da oprørets standard blev plantet, samlede han sig støtter til hans utilfredshed, så ondskaben bliver en kraft imod godt.    
I dag følger mennesker Satans ledelse. Alle som bryder Guds lov, og lærer andre at gøre dette er Satans agenter. Satan er rodskuddet, og dem som lærer andre at bryde det mindste af Guds bud er grenene. De er advarsel imod Jehovas lov, og i himlens bøger står deres navne opskrevet som forbundet oprører med den første store frafaldne.    
Kristen styrke opnås ved at tjene Herren trofast. Unge mænd og unge kvinder bør indse være et med Kristus er den højeste ære som de kan få. De bør stræbe allerhårdest efter moralsk selvstændighed, og denne selvstændighed bør de fastholde imod enhver indflydelse så de kan vende dem fra retfærdighedens principper. Stærke menneskesind kan, og de vil faktisk, påstå at de ikke har fundament i sandhed. Lad den himmelske øjnsalve blive brugt på dine forstands øjne, så du kan skelne mellem sandhed og vildfarelse. Søg ordet; og så vil et "Så siger Herren" få dig til at finde ståsted.    
Gud ser med interesse på de unge. Han vil have enhver kristen til at vise den samme interesse for børn og unge; for fristelsens time er kommet til vor verden, og der må arbejdes for unge, indfanges, og bringes i folden. Opvæk de unge mænd og kvinders samvittighed, ved at fremvise den levende Guds ord i et klart og enkelt sprog. Bring det til dem som det unge menneskes rådgiver, tilskynd dem til at følge dens lære. Når de ser bekendende kristne forsømme deres ord og optræden, og gøre de ting der er imod et "Så siger Herren," skal de vende sig fra dem, og sige som Neremias gjorde: "Det undlod jeg at gøre af frygt for Gud."    
I "Pilgrimens fremmarch" er der en figur kaldet Eftergivende. Unge, undgå denne figur. Dem som vises i denne er meget medgørlig, men de er som siv der svejer i vinden. De har ingen viljestyrke. Enhver ung må opelske beslutsomhed. En delt tilstand af viljen er en snare, og vil ruinere mange unge. Vær faste, ellers vil I efterlades i jeres huse, eller karakter, bygget på sandgrund. Der er mange som er på den forkerte side, når Herren ønsker at de skal være trofaste mennesker, hvem skan skelne mellem godt og ondt.    
Udvis beslutsomhed for enhver omkostning. Giv ikke efter for den indflydelse der kommer over jer, fra mennesker som viser at de handler uden åndelig vejledning. Den kraft som de vejledes af er en kraft nedenfra. Alligevel er de så snaksaglige at deres forkerte udtalelser har så stor kraft på mennesker, som burde videre bedre, end at give efter for overnaturlige religiøse figurer, hvis samvittighed vises ved et viskelæder.    
Vend bort fra sådanne mennesker. Del deres selskab så lidt så muligt. De har talenter; og hvis de var omvendte, kunne de lede andre på sikre stier; men de er ikke omvendte, og derfor skal man ikke stole på dem. Dem som vil vandre på den sti der er sat op for Herrens udvalgte, må ikke vakle over for mennesker som ofte har været nidkær for det forkerte. De må vise moralsk selvstændighed, og må ikke være bange for at være noget særligt.    
Forkerte skikke og teorier i verden skal ikke kunne genkendes i deres liv som har valgt Herrens side. Indvi alt hvad der i dig, - sjæl, legeme og ånd - til Herren. Giv alle kræfter du har til Helligåndens kontrol.    
Der er mange falske hyrder, og Herren har advaret os at være opmærksom på dem. "Gå ind ad den snævre port;" siger han, "thi vid er den port og bred den vej, som fører til fortabelsen, og mange er de, der går ind ad den; og snæver er den port og trang den vej, som fører til livet, og få er de, der finder den. Vogt jer for de falske profeter, som kommer til jer i fåreklæder, men i deres indre er glubske ulve. Af deres frugter skal I kende dem. Kan man plukke druer af tjørn eller figener af tidsler? Således bærer hvert godt træ gode frugter, og det dårlige træ bærer slette frugter. Et godt træ kan ikke bære slette frugter, og et dårligt træ kan ikke bære gode frugter. Ethvert træ, der ikke bærer god frugt, hugges om og kastes i ilden. Altså: af deres frugter skal I kende dem."    
Mange ændres ved enhver strømning. Venter på at høre hvad nogen ellers tænker, og hans mening antages i det hele taget for sand. Hvis de vil lære helt af Gud, må de vokse sig stærke i hans styrke; men de siger ikke til Herren: Jeg kan ikke tage nogen beslutning før jeg kender din vilje. De har tilbøjelighed til at lade andre tage beslutninger for dem; og de taler dem efter munden, og siger hvad andre har sagt, og handler som de gjort. Når disse personer kommer i situationer hvor de må tænke og handle selv, tør de knapt nok komme med en afgørelse. Ligesom Aron har de mange evner. Gud ynkes over sådanne svagheder.    
Når mennesker i forbindelse med Guds værk lader sig selv købe og sælge, når de overtræder sandheden for at vinde menneskers gunst og anerkendelse, registrerer Gud dem som bedragere af en hellig skat. Lad enhver stå i moralsk selvstændighed, besluttet på at hans sind skal formes af Helligånden. Gud kalder mennesker som er parate, som ikke vil gentage uomvendte menneskers ord. I en nødssituation er er det sikkert at mennesker leder i falske stier. Herren ønsker at vi skal følge med skridt for skridt, for at kende ham.     
 "Men I er en udvalgt slægt, et kongeligt præsteskab, et helligt folk, et ejendomsfolk, for at I skal forkynde hans guddomskraft, som kaldte jer fra mørket til sit underfulde lys." Vi må befri os selv fra samfundets skikke og trældom, så når vore tros grundpiller er på spil, skal vi ikke tøve med at vise vor farve, også selvom vi kaldes specielle for at gøre sådan. Hold samvittigheden ømfindig, så du kan høre den svageste hvisken, fra den stemme som intet menneske kan sige. Lad alle som bærer Kristi åg vise en ubøjelighed for at gøre ret fordi det er rigtigt. Hold øjnene rettet mod Jesus, og spørge for hvert skridt: Er dette Herrens vej? Herren vil ikke efterlade nogen som gør dette, så de bliver offer for Satans fristelse.    
Når problemerne rejser sig, som de visselig gør, så drag nær til Gud, og han vil drage nær til dig; og når fjenden kommer ind som en flod, vil Herrens Ånd opløfte en standard for dig. Beslut dig for at der er et stort arbejde at gøre, og at ingen menneskelig indflydelse eller modstand skal splitte dig fra den tydelige pligtens sti. Så kan du sige sammen med Nehemias "Kom mig i hu, min Gud, og regn mig det til gode!"    
 "I øvrigt, hent kraft fra Herren og hans vældige styrke! Ifør jer Guds fulde rustning, så I kan holde stand mod Djævelens snigløb. Thi den kamp, vi skal kæmpe, er ikke mod kød og blod, men mod magterne og myndighederne, mod verdensherskerne i dette mørke, mod ondskabens åndemagter i himmelrummet. Tag derfor Guds fulde rustning på, for at I må kunne stå imod på den onde dag og holde stand efter at have besejret alt."    
Efterlign ikke mennesker. Studér jeres bibler, og efterlign Kristus. Giv ikke dig selv ud en selvisk sammensværgelse. Bind ikke dig selv til at lade en anden tage dine tvivlsspørgsmål. Der har været rænkefuld underhåndsarbejde, og utroværdige metoder, med megen snak som tilsyneladende virker berettiget, og det sker stadig. Menighedsmedlemmer har involveret sig i arbejdslinjer som har fordærvet deres fornemmelse for ærlighed. De kan aldrig frelses før Herren, ved sin Ånd, berør deres hjerter, og leder dem til at se at hele denne fremgangsmåde fordømmes af bibelen.    
Vi skal ikke forme os selv efter verdens type. Guds folk vil høre samtaler om at gennemføre forkerte metoder og planer. Der vil siges uærbødige ord. Der vil spøges om religionen. Hør Guds røst: "Min søn, sig nej, når synden lokker." De, som ledes af Guds Ånd, skal have årvågne sanser; thi tiden er inde, hvor deres retskaffenhed og troskab overfor Gud og overfor hinanden vil blive prøvet. Begå ikke den ringeste uretfærdighed for selv at vinde en fordel. Gør overfor andre i såvel små som i store anliggender, hvad du vil, at andre skal gøre imod dig. Gud siger: "I skal være mine vidner." I skal handle i mit sted. Hvis forhænget kunne drages til side, så ville I kunne se det himmelske univers med spændt opmærksomhed betragte den, der bliver fristet. Hvis du ikke giver efter for fjenden, så bliver der glæde i Himmelen. Når du mærker den første tilskyndelse til noget forkert, så skynd dig at sende en bøn op til Himmelen og modstå så med fasthed fristelsen til at give dig af med det som er forbudt i Guds ord. Når fristelsen første gang kommer, så imødegå den på en så afgørende måde, at det aldrig gentager sig. Vend dig fra den, som har vovet at lokke dig til noget forkert. Vend dig resolut bort fra fristeren og sig: Jeg må bort fra din påvirkning for jeg ved, at du ikke går i Frelserens fodspor.     
Selv om du ikke føler dig i stand til at sige et ord til dem, der går frem efter forkerte principper, så forlad dem. Din forsvinden og din tavshed kan måske udrette mere end ord. Nehamias nægtede at omgås dem der vær utro mod principperne og han tillod ikke sine arbejdere at omgås dem. Guds kærlighed og frygt var hans værn. Han levede og arbejde som om han var genstand for den usynlige verdens beskuelse. Og David sagde, "Jeg har altid Herren for øje, han er ved min højre side og jeg vakler ikke." Sl 16,8.    
Prøv at være en Daniel. Prøv at stå alene. Ligesom Moses gjorde, vil du kunne klare synet af Ham som er usynlig. Har du en fej og tavs ærbødighed for onde medarbejdere, medens du lytter til deres bedrag, gør dig til et med dem. "Drag bort fra dem, og skil jer ud, siger Herren, og "rør ej noget urent, så vil jeg tage imod jer og være jer en Fader og I skal være mine sønner og døtre, siger Herren, den Almægtige."    
Hav mod til at gøre det rette. Herrens løfte er mere værdifuldt en guld og sølv over for alle som er hans ords gørere. Lad alle betragte det med stor ære at blive anerkendt af Gud som hans børn. Hvis børn, er vi arvinger, Guds arvinger, og medarvinger med Kristus, til den himmelske arv. Skal alle de troende ikke være vidner? Skal deres hjerters sprog ikke være: "Hvor elsker jeg dog din lov! Hele dagen grunder jeg på den." For den sjæl som elsker Gud, er loven ikke en byrde. Han fryder sig ved Guds lov efter det indre menneske, og hans bøn er: "Oplad mine øjne, at jeg må skue de underfulde ting i din lov." Guds ord er Faderens stemme til barnets hjerte, og barnet udtrykker sin kærlighed ved at sige: "At gøre din vilje, min Gud, er min lyst."  

9 05 1899 Review and Herald Sjælens fortrinlighed   
 [<i>I stedet for det sædvanelige studium, giver jeg denne uge en del af et brev til mine søster, jeg lige har fået fra søster White. Det er så fyldt med gode ting at jeg føler jeg må dele det med jer, vidende at det vil være til styrke og opmuntring for jer, som det har været for mig. -S. M. I. H.</i>]    
 "Sunnyside," Cooranbong, N. S. W., 25. marts ,1899. <br> Kære Søster Henry: Jeg vågnede op kl to, og vidste jeg ikke kunne sove mere. Dit brev blev læst med interesse, og jeg er min himmelske Fader taknemmelig, at selvom vi ikke kan mådes ansigt til ansigt, kan vi have udbytte af pen og blæk for at kommunikere med hinanden.    
Der er et stort arbejde at gøre, og vi skal forsøge at gøre alt hvad vi kan i Newcastle og omegn. Nu er prædikanterne opvakt til modstand. Vi er ked af disse hyrder, og ked af de stakkels får som vansmægter efter dyrebare livets ord, som vi, som Guds tjenere, vil være glade for at give dem, og som de længes efter at tage imod, men som de er bange for. Gud hjælpe dem, er min bøn. Om vil blot kunne indprente værdien af menneskesjælen for dem! Om de kunne få det bevist til at forstå at de hver i sær må handle for sig selv, at enhver har en sjæl at frelse eller tabe, så ville de hver i sær handle individuelt og selvstændigt fra enhver menneskelig indflydelse. Hvis vi kan få disse sjæle, som er for lette på vægten, til at straks se klart og overbevist den menneskesjæls udmærkelse, som Kristus har værdsat til at give hans liv for at frelse, ville vi være i stand til at kunne vinde dem. Hvilket regnskab vil prædikanter møde, som gør det klare og tydelige "så siger Herren" virkningsløst.    
Det arbejde som I gør for at hjælpe vore søstre til at nære deres personlige ansvar over for Gud, er et godt og nødvendigt arbejde. Det har længe været forsømt; men når dette arbejde lægges ud i klare linjer, enkle og klare, kan vi forvente at hjemmets nødvendige pligter vil, i stedet for at blive forsømt, blive gjort mere ihærdigt. Herren vil altid have os til at tilskynde dem som ikke forstår menneskesjælens værdi.    
Hvis vi kan ordne det, som I arbejder nu, og få organiseret grupper der undervises fornuftigt om den del de skal gøre so tjenere for mesteren, vil vore menigheder få det liv og den livskraft som har være forsømt længe.    
Kristus vor Frelser påskønede sjælens udmærkelse. Vore søster har generelt en vanskelig tid, hvor deres familier vokser og får deres uønskede prøvelser. Jeg længtes efter kvinder, som kunne være opdragere for dem, og hjælpe dem op fra deres modløshed, og føle at de kunne gøre et arbejde for Herren. Og dette arbejde bringer solskin ind i deres liv, og genspejles i andres hjerter. Gud vil velsigne jer, og alle som forener sig med jer, i dette store arbejde.    
Mange unge så vel som vore ældre søstre er genert ved religiøs samtale. De tager ikke sagen for det som det er. Guds ord må være deres forsikring, deres håb, deres fred. Men når de ser menneskesjælens fortrinelighed, vil de lukke vinduerne mod jorden, og ikke længere bero sig på jordiske fornøjelser og selskaber, bryde med tåbelighed og synd, og vil åbne vinduerne mod himlen og tage imod lyd fra Retfærdighedens Sol, så jeg kan skinne til andre.     
De mest succesrige stræbere er dem som gladeligt arbejder på at tjene Gud i alle små ting. Ethvert menneske skal arbejde med sin egen personlige tråd, og væve den ind i det mønster der udgør stoffet, og fuldføre hele mømsteret.    
Kristi arbejde bestod for det meste af personlige samtaler; han nærede en trofast forkærlighed for enkeltpersons tilhøreren; og denne ene sjæl har bragt den modtagne undervisning ud til tusinder.    
Uddan de unge til at hjælpe de unge, og søge at gøre dette arbejde hver især vil give en erfaring som vil udruste ham til at blive en helliget medarbejdere i en større virkekreds. Tusinder af hjerter kan nås på den mest enkle måde. De mest intellektuelle, dem som der ses på og værdsættes som verdens store og begavede mænd og kvinder, er ofte genopfrisket på de mest ydmyge og enkle ord der udtales af den som elsker Gud, som kan tale om den kærlighed så naturlig som verdslige kan tale om de ting deres sind er fyldt med og får næring ved. Selv om ord er velforberedte og udstuderede, har de kun lidt indflydelse, men en Guds søns eller datter sande ærlige arbejde i ord, eller i en lille tings tjeneste, gjort i naturlig enkelhed, vil åbne døren, som længe har været låst for mange sjæle.    
Men lad enhver medarbejder, hvad enten det er et barn, en ung eller person i sin manddom, påtage sig Kristus; som er at søge ham i bøn, og tror at hans bønner accepteres af Gud, fordi han har ændret alt til at våge og bede uden ophør. Nogle beder i løbet af bedeugen, og tror så at deres bønner kan ophøre; og når de så ikke fortsætter med at bede, fortsætter de ikke med at tage imod. De må fortsætte med at bede så de kan modtage. Bed, og du skal få. Søg mig, og du skal finde mig tæt ved siden af dig, parat til at beskytte, og hjælpe dig. Jeg vil lede jeres tankestrøm bort fra de tarvelige og betydningsløse ting. Jeg vil åbne emner op for dig til overvejelse, som vil give dig min fred, min glæde, og trøst, som vil tage dine bekymringer bort. Vore kræfter skal ikke bruges og udtrættes på ansvar som egentlig tilkommer Gud, og ikke noget menneskeligt væsen. Lad os da uddanne sjælen, ikke til at irritere og svække dens kræfter unødigt, men holde sig selv i ro og i fred.    
Overalt omkring os er der jammeren over verdens sorger; dens skygge presser sig på os, og vore sind må være parat til alle gode ord og arbejde fordi vi ved at vi har Jesus nærhed. Hans Helligånds liflige indflydelse lærer og leder vore tanker, til at sige ord som opfrisker og glæder og oplyser andres sti.    
Hvis vi kan, min søster, burde vi ofte tale til vore søstre, og <i>lede</i> dem i stedet for at sige "Gå". Lede dem til at gøre som vi burde gøre: at nære, som vi mærker det: en stærk og blivende opfattelse af menneskesjælens værdi. Vi er elever så vi kan blive lærere. Denne tanke må indprentes i ethvert menighedsmedlems sind.    
Vi tror helt på menighedsorganisation, men ikke på noget som foreskriver den præcise måde at arbejde på; for alle mennesker nås ikke ved de samme metoder. Intet får lov til at holde Guds tjener fra at arbejde for sine medmennesker. Den eneklte troende skal arbejde for den enkelte synder. Enhver person har sin egen lampe at holde brændende; og hvis den himmelske olie tømmes i disse lamper gennem guldrørene, hvis de tømmer den gyldne olie ud fra dem selv, og hvis det modtages i de kar som er blevet fra selvet, og beredt for at modtage den hellige olje, vil den lampe fyldes med hellig olje, kan nogle hensigter kaste dens lys på synderens sti. Der skinner rigtigt meget mere lys ud fra en sådan lampe på vandringsmandens sti, end der udsendes fra et helt fakkeloptog i parade. Oh, hvilket arbejde kan gøres, hvis vi ikke vil overanstrenge os selv!    
Lær dette, min søster. Du har mange veje åbnet op for dig. Henvend dig til folkeskaren når som helt du kan; udøv al den påvirkning du kan, ved enhver forening der kan være middel til at indføre surdejen i maden. Enhver mand og enhver kvinde har et arbejde at gøre for Mesteren. Personlig indvielse og helligelse til Gud vil, ved de mest enkle metoder, udrette mere end den mest imponerende opvisning.    
Et personligt arbejde må gøres; personlig helligelse gør enhver til del af Herren Jesus Kristus, og han er urokkelig. Dem som følger i Kristi fodspor vil ikke søge efter paradeopvisning Der er Kristus ikke. Han som vil komme efter mig, lad ham fornægte sig selv, og tage sit kors op og følge mig. Uden mig kan I intet gøre i mit navns herlighed. Hele denne verdens lyster, fornøjelser og menneskelig kraft vil gå bort. Ikke en prik eller tøddel af hele verdens fornøjelser og dens tilsyneladende værdifulde rigdomme vil tages med i den evige verden, sammen med nogen sjæl. En del af livet bruges på at gøre Guds vilje, og det liv og arbejde skal forblive for evigt; for det arbejde der bruges på at fremme Guds rige i denne verden vil føre dens resultater med i Guds evige rige.    
Lær vore søster at spørgsmålet hver dag skal være: Herre, hvad vil du at jeg skal gøre i dag? Hvert kar der er helliget Gud, vil få den hellige olie udtømt hver dag, så det kan tømmes ud i andre kar. Hver dag må vi gå frem i Kristen erfaring, vente og våge for anledninger til at gøre Guds vilje og arbejde. Hvert ord der siges, hvert arbejde der udføres i Kristi linjer, vil have forrang for stedse. Sig de ord du har fået af Gud, og Herren vil visselig arbejde med dig. Svigt ikke eller mist ikke modet, selvom I ser mange af de ting som I ikke bryder jer om. Jeg håber og beder for at I må iklædes megen kærlighed, <br>(underskrevet) Ellen G. White.  

16 05 1899 Review and Herald Ikke ved magt, ikke ved styrke   
  "Skriv til menighedens engel i Efesus: "Dette siger han, som holder de syv stjerner i sin højre hånd, og som vandrer midt imellem de syv guldlysestager: Jeg kender dine gerninger og din møje og din udholdenhed, og jeg ved, at du ikke kan fordrage de onde; og du har prøvet dem, som kalder sig selv apostle, skønt de ikke er det, og du har fundet, at de er løgnere; og du har udholdenhed og har døjet ondt for mit navns skyld uden at blive træt." "Så skriv da ned, hvad du har set, både det, som er, og det, som siden skal ske. Dette er hemmeligheden om de syv stjerner, som du så i min højre hånd, og de syv guldlysestager: de syv stjerner er de syv menigheders engle, og de syv lysestager er de syv menigheder."     
Dette billede, som Johannes bragte ved Kristus, da han viste sig for ham på øen Patmos, ligner på mange måder det der vist Zakarias. "Engelen, som talte med mig", skriver Zakarias, "vakte mig så atter, som man vækker et menneske af hans søvn, og spurgte mig: "hvad skuer du?" Jeg svarede: "Jeg, skuer, og se, der er en lysestage, helt og holdent af guld, og et oliekar ovenpå og syv lamper og syv rør til lamperne. . . . Derpå spurgte jeg ham:"hvad betyder de to olietræer der til højre og venstre for lysestagen?" Og videre spurgte jeg: . . . "ved du ikke, hvad de betyder?" Jeg sagde: "nej, Herre!" Så sagde han: "Det er de to med olie salvede, som står for al jordens Herre."    
Dette Kapitel er fyldt med opmuntring for dem som gør Herrens arbejde i disse sidste dage. Zerubbabel var taget til Jerusalem for at bygge Herrens hus. Men han blev omgivet af vanskeligheder. Hans fjender "svækkede Judas folks hænder, og gjorde opbyggelsen vanskelig for dem," "og fik dem til at stande ved magt." Men Herren mæglede til deres fordel, og bygningen blev afsluttet. "Dette er Herrens ord til Zerubbabel: Ikke ved magt og ikke ved styrke, men ved min ånd, siger Hærskares Herre. Hvem er du, du store bjerg? For Zerubbabel skal du blive slette! Han skal hente topstenen, medens der råbes: "Nåde, nåde være med den! . . . . Thi den, der lod hånt om de ringe begyndelsers dag, skal glæde sig, når han ser blystenen i Zerubbabels hånd. Hine syv er Herrens øjne, som søger ud over hele jorden."     
De vanskeligheder som blev skabt for at forhindre genoprettelsen og opbyggelsen af Guds værk, dukkede der store bjerge at vanskeligheder op på Zerubbabels vej, vil alle møde som i dag er loyale mod Gud og mod Hans arbejde. Der er brugt mange menneskelige påfund for at gennemføre planer efter menneskers sind og vilje som Gud ikke arbejder med. Men det er ikke pralende ord eller en masse ceremonier som viser at Herren arbejder med Sit folk. Menneskets tilranede magt afgør ikke dette spørgsmål. Dem som sætter sig op imod Herrens arbejde, kan forhindre det for en tid, men den samme Ånd som har ledt Herrens arbejde hele vejen igennem, vil lede det i dag. "Ikke ved magt, ikke ved styrke, men ved min ånd, siger hærskarers Herre." Gennem guldrørne tømmer olivengrenene selv den gyldne olie ud. Olivengrene er de salvede der står hos hele jordens Herre. Gennem dem bibringes Helligånden til menighederne. Sådan forenes himlen og jorden. Den kraft der er i himlene forener sig med menneske forstansvæsener.    
Herren vil have at enhver sjæl er stærk i Hans styrke. Han vil have os til at se på Ham, modtage vore anvisninger fra Ham. "Men hvis nogen af jer står tilbage i visdom, da skal han bede om at få den fra Gud, der giver alle gavmildt og uden bebrejdelser, og så vil den blive ham givet. Men han skal bede i tro, uden at tvivle; den der tvivler, ligner nemlig en havets bølge, som jages og kastes hid og did af vinden; og et sådant menneske må ikke vente at få noget fra Herren."    
Vi skal spørge Gud efter visdom, tror at vore bønner er hørt. Derved kan vi styrkke os imod fristelse. Gud vil have at vi står så fast som en klippe på princippet, arbejder i harmoni med ham, så han kan svare vore bønner; for han kan ikke gøre noget til hjælp, hvis vi ikke samarbejder med ham. Hvis vi ikke holder vore sjæle i Guds kærlighed, hvis vi ikke har en fast, og besluttet tro, vil vi være som havets bølger, der hid og did af vinden. Under gode forhold og god indflydelse, lader vil til at vokse, og vi tror vi har tro. Men når omstændighederne ændrer sig, når fristelsens bølger slår stærkt imod os, vakler vi, og mister hjertet. Gud vil have at vi altid går frem, og stoler på hans kraft. Guds engle tjener ethvert troende barn. Tro blot på Guds løfter; og når fristelsen kommer, så ret ansigt stålsat mod Zion, og ryg fremad.    
Gud vil altid have at vi skal vidne for ham, styrkes til at gøre dette ved hans Helligånd. Når vi gør dette, kaldes vi til at lide trængsler; men uanset hvor vi er, hvad vi kaldes til at lide, vil Kristus være os nær. Disciplen Johannes frembar altid det mest uforfærdede vidnesbyrd for Kristus. Så længe han levede, forkyndte han Kristus som livets ord. "Ordet var hos Gud, og Ordet var Gud," erklærede han. "De samme var i begyndelsen med Gud . . . og Ordet blev kød, og boede iblandt os." "Og dette er det budskab, som vi har hørt af ham og forkynder jer, at Gud er lys, og der er slet intet mørke i ham." Da Johannes drog nær slutningen af sit liv, blev hans vidnesbyrd givet med Guds Ånds kraft.    
Dette levende vidne forstyrrede dem som havde forkastet Jesus meget. Konger og herskere kunne ikke klare at høre hans navn; for de regnede Kristus for at være en rival.Når hans navn nævnes, episoderne i hans liv, has død, og hans opstandelse, optændes deres rasende had. De så Johannes som den aldrende, ære og elskede der hele tiden referer til Jesus som det evige Ord, hivet ham kraft der overgår deres magt. Hans vidnesbyrd var hele tiden Guds ord og Jesu Kristi vidnesbyrd. Og uanset hans halder, hans ærværdige udseende, hans hvide krøller, i de fordøme den trofaste apostel i deres misundelse og jalosi, til det som var ment som den hårdeste af alle strafudmålinger. Han blev adskildt fra sin elskede folk, og forvist til Patmos. "Jeg, Johannes, jeres broder, som er fælles med jer om trængselen og kongedømmet og udholdenheden i Jesus, jeg var på den ø, som hedder Patmos, for Guds ords og Jesu vidnesbyrds skyld."    
Kristi aldrene respræsentant var i eksil da hans vidnesbyrd ikke længere blev hørt; for det var en levende kraft ved den rette side. Men da han blev adskilt fra sine brødre, blev han hjemsøgt af Kristus, som han ikke havde set siden himmelfarten. "På Herrens dag kom jeg under Åndens magt," skriver han, "og jeg hørte bag mig en stærk røst som lyden af en basun, og den sagde: "Jeg er alfa og omega, den første og den sidste. . . og den, som lever; og jeg var død, men se, jeg lever i evighedernes evigheder."    
Kristus vidste nøjagtigt, hvor han skulle finde Johannes; og der på den ensomme ø gav han ham et syn om denne jords histories afsluttende scener. Dette er blevet optegnet for os. Optegnelsen er 'Jesu Kristi åbenbaring." Den, der åbenbarer, er den åbenbarede. Den levende Gud vises, idet han dag for dag fører tilsyn med de begivenheder, der vedrører hans menighed. Johannes blev vist det slagtede Gud Lam, Løven af Judas stamme, Sejrherren, stående midt imellem syv guldlysestager, som er de syv menigheder.    
Da moderen til Zebedæus børn kom til Kristus med spørgsmålet: "Sig, at mine to sønner må få sæde i dit rige, den ene ved din højre, den anden ved din venstre side." sagde Kritus: "I ved ikke, hvad I beder om. Kan I tømme den kalk, som jeg skal tømme?" De svarer ham: "Ja, vi kan." Da siger han til dem: "Min kalk skal I vel tømme; men sædet ved min højre og ved min venstre side står det ikke til mig at bortgive." Denne dåb havde Jakob allerede erfaret. Johannes drak nu af det bæger som Kristus havde taget del af. Han blev døbt med lidelser for hans navns skyld.    
Gud dømmer ethvert menneske efter sine gerninger. Han ikke kun dømmer, men Han opsummerer, dag for dag og time for time, vore fremskridt i gode gerninger. Skulle dette ikke længere betvinge os til at være børn, men mænd, som lærer af Kristus? Skal vi ikke skabe en sådan atmosfære omkring vore sjæle, gennem den nåde Kristus har givet, så vi hele tiden går mod himlen? Som Guds folk, skal vi så ikke gå sammen med at opsøge ham af et ydmygt og brødebetynget hjerte? Herren sagde til Jakob: "Slip mig, thi morgenen gryr!" Men Jakob sagde: "Jeg slipper dig ikke, uden du velsigner mig!" Og på det sted og tidspunkt blev han velsignet. "Dit navn skal ikke mere være Jakob, men Israel," er klærede Gud, "thi du har kæmpet med Gud og mennesker og sejret!" Sådan vil Guds børn blive velsignet hvis de brydes med ham for hans Ånd.     
Vi lever midt iblandt de afsluttende scenerier af denne verdens historie, og vore liv skal ikke være som en sommerfugls liv. Som Guds tjenere skal vi gå fra som mænd, og være stærke. Modsætningen mellem et forfængeligt liv og et liv fuld af hellig opsætslighed kan ikke undgå at blive set. Lad os huske på at vort borgerskab er i himlen. Her har vi ingen vedvarende stad, men vi forsøger at en kommer. Lad os give agt på kaldet: "Drag bort fra dem, og skil jer ud." Bland jer ikke med verden fra valg; men hvis I har et advarende, et indbydedende, et formanenende ord så vær ikke bange for at sige det. Mist ikke nogen anledning til at vidne for Kristus. Han er kilde til at nåde, og han vil sende dyrebar olje til sit folk, sætte dem i stand til at vidne frimodigt for ham. Idet vi helliger og selv til Gud, vil Helligånden skinne med den Hellige olje til os, så vore lamper kan holdes klare og skindendne.     
"I øvrigt, hent kraft fra Herren og hans vældige styrke! Ifør jer Guds fulde rustning, så I kan holde stand mod Djævelens snigløb. Thi den kamp, vi skal kæmpe, er ikke mod kød og blod, men mod magterne og myndighederne, mod verdensherskerne i dette mørke, mod ondskabens åndemagter i himmelrummet. Tag derfor Guds fulde rustning på, for at I må kunne stå imod på den onde dag og holde stand efter at have besejret alt."  

13 06 1899 Review and Herald Sygdommen og dens årsager   
 Mænd og kvinder, som bekender sig til at være Kristi efterfølgere, er ofte slaver af moden og af en utæmmet appetit. For at gøre forberedelser til store fester opofres både tid og kræfter, der burde anvendes til et højere og ædlere formål. Selv fattige familier, som er af¬hængige af deres daglige fortjeneste for det nødvendige til livets nød¬tørft, føler sig ofte forpligtede til at følge den almindelige skik med at tillave rige og krydrede retter af forskellige slags, der kun skader dem, som nyder deraf, skønt familien nok kunne behøve de således ødslede penge til at skaffe sig klæder og sund mad. Den tid, som anvendes med at tilberede retter, der alene behager ganen på mavens bekostning, burde benyttes til at give børnene undervisning i moral og religion.    
Når man aflægger hverandre besøg, benyttes lejligheden ofte i de finere selskabskredse til overdådigt frådseri. Skadelig mad og drikke nydes i sådanne mængder, at fordøjelsesorganerne overanstrenges og ikke er i stand til at kunne udføre det arbejde, der pålægges dem. Dette forårsager udmattelse og alvorlige forstyrrelser i blodomløbet, og følgen bliver, at man føler, at livskraften svækkes. Man taber ret ofte den velsignelse, der kunne komme af et besøg, idet husfruen i stedet for at blive underholdt og belært af samtalen tilbringer tiden med at tilberede og få lækre retter i stand for den besøgende. Kristne mænd og kvinder burde aldrig bifalde en sådan handlemåde ved at nyde af de således tilbe¬redte lækkerier. De burde derimod bestræbe sig for at vise, at hensigten med besøget er at udveksle tanker og lære noget, som er godt og nyttigt. Samtalen bør være af en sådan beskaffenhed, at man kan se tilbage på en på denne måde tilbragt tid som en særdeles hyggelig stund.     
De, der modtager besøgende, bør, om de ønsker at traktere dem, tilberede god, sund, letfor¬døjelig mad, bestående af frugter, kornsorter og vegetabilier. Sådan mad forder kun lidet ekstra arbejde og liden bekostning og kan ikke være til skade for nogen, dersom man ej spiser for meget. Om verdensmennesker foretrækker at opofre tid, penge og helbred på at tilfredsstille deres appetit, lad dem da gøre det og derved pådrage sig den straf, som overtrædelse af sundhedens love medfører; men kristne bør indtage et fast standpunkt i denne sag og udøve en ret indflydelse. De kan da gøre meget for at tilvejebringe en reform med hensyn til disse moderne sund¬heds- og sjælsfordærvende skikke.     
Mange er henfaldne til den skadelig vane at spise, lige før de går i seng. Måske de allerede har spist tre måltider om dagen, men da de føler sig lidt matte, som om de var sultne, spiser de et måltid til, før de går til hvile. Dette har de så fortsat med, til det er blevet en indgroet vane, og de føler, som om de ej kunne sove uden først at have fået lidt at spise. I mange tilfælde stammer denne mathedsfølelse fra, at man ved den mængde mad, man allerede har nydt gennem dagen, har overanstrengt fordøjelses¬organerne, så de bliver trætte og derfor behøver hvile for at kunne genvinde kræfter til fornyet virksomhed. Et måltid bør aldrig nydes, førend maven har fået tid til at hvile efter arbejdet med at fordøje det foregående måltid. Hvis man spiser et tredje måltid, bør det bestå af simple retter og nydes flere timer, før man går i seng.     
Men hos mange er den udmattede maves klage til ingen nytte. Mere mad påtvinges den, og atter sættes fordøjelsesorganerne i virksomhed med at fordøje den under søvnens timer. Hos sådanne bliver søvnen i regelen forstyrret af ubehagelige drømme, og de vågner om morgenen med en følelse af træthed, mathed og ulyst for føde. De føler sig svage i hele legemet. Det varer ikke længe, før fordøjelses¬organerne er aldeles overkørte; for de får ingen tid til hvile. De kommer snart til at lide af dyspepsi og undres på, hvad årsagen hertil kan være. Men det er kun følgerne af en forkert levemåde. Vedbliver man med denne vane en længere tid, ødelæg¬ger man snart aldeles sit helbred. Blodet bliver urent, an¬sigts¬farven gusten, og udslag viser sig. Ofte hører man sådanne klage over, at de har ondt i maven og ofte må de ophøre med at arbejde, for de har en så trykkende fornemmelse over maven. De undres over, hvorledes dette kan være, da de ellers føler sig friske og stærke.     
De, som begynder med at spise blot to måltider om dagen, vil også i førstningen besværes lidt af denne mathed, særlig ved den tid, da de før har haft for vane at nyde deres tredje måltid. Men om de udholder dette en liden tid, vil denne følelse omsider forsvinde.     
Når man går til sengs, bør maven have udført sit værk, så at også den får hvilet sig tilligemed de andre legemsorganer. Fordøjelsen bør ikke gå for sig, medens man sover. Når den mave, som er blevet overlæsset med mad, har udført sit arbejde, er den udtrættet, og dette gør, at man føler sig mat. Netop i dette stykke er mange bedragne, idet de tror, at denne mathedsfølelse hidrører fra, at maven er tom, og uden at give den nogen tid til hvile tager de en ny portion mad, hvilket giver en midlertidig lindring. Men jo mere man følger appetittens krav i dette stykke, desto mere kræver den. Denne mathed kommer sædvanligvis som en følge af, at man spiser kød, eller deraf, at man spiser for meget eller for ofte. Maven bliver træt af det uafbrudte arbejde med at fordøje al denne føde, der ikke altid er af den sundeste slags. Berøvet deres hvile bliver fordøjelsesorganerne snart afkræftede, og dette er årsagen til, at man føler sig mat og ønsker at spise så ofte. Hjælpemidlet her imod er at spise sjældnere og mindre og nøjes med simpel, nærende føde, blot to eller i det højeste tre måltider om dagen. Maven må have regelmæssige tider til arbejde og hvile. At spise når som helst og mellem måltiderne er derfor en styg overtrædelse af naturens love. Med regelmæssige vaner og sund føde vil maven gradvis genvinde sin normale tilstand.    
Maven overlæsses med alle slags rige kager, postejer og buddinger, just fordi det er en almin¬delig skik således at tilfredsstille en unaturlig appetit. Man synes ikke at kunne gøre den forvænte appetit tilpas, uden der findes en hel mængde retter på bordet. Følgen bliver, at sådanne slaver af appetitten næsten altid føler sig ilde til mode og lider af pine og smerter af forskellig slags. De begriber ikke, hvoraf det kommer sig; men årsagen har frembragt sin virkning.    
For at kunne bibeholde sit helbred er det nødvendigt at være mådeholden i alle ting, såvel i arbejde som mad og drikke.     
Mange er så bundne i frådseriets lænker, at de ikke kan bevæges til at afstå fra deres onde vaner for nogen pris. De vil hellere opofre deres helbred og dø en tidlig død end at lægge bånd på en overdreven, unaturlig appetit.    
Men der findes også mange, som er uvidende om den store betydning, en ret spise og drikke har for sundheden. Dersom sådanne kunne blive oplyste herom, så havde de måske mod nok til at fornægte appetittens krav og spise mere med måde af sund føde og derved undgå megen lidelse, som de ellers pådrager sig.     
De, som nedlader sig selv til at blive slaver af en unaturlig appetits krav, går ofte endnu længere, idet de besmitter sig ved at give de lavere liden¬skaber løse tøjler, da disse er blevet ophidsede og vakt til live ved umådeholdenhed i mad og drikke. Således svækkes både legemsstyrken og forstandsevnerne.     
Jeg har undres på, at ikke hele jordens befolkning er blevet ødelagt ligesom indbyggerne i Sodoma og Gomorra fordum. Jeg har set grund nok for den fordærvelse, der nu hersker i verden. De lavere lidenskaber kontrollerer fornuften, og de ædlere motiver og følelser ofres hensynsløst på lysternes alter.    
Det første store onde var umådeholdenhed i mad og drikke. Menneskene har gjort sig til slaver af appetitten.  

20 06 1899 Review and Herald Sygdommen og dens årsager   
 Skønt flæsk er et af de mest almindelige fødemidler, som anvendes nu for tiden, er det dog et af de mest skadelige. Det var ikke blot for at vise sin myndighed, at Gud forbød jøderne at spise svinekød, men det var, fordi det ikke er passende til menneskeføde. Det frem¬bringer kirtelsyge hos menneskene og i et varmere klima spe¬dalskhed og andre stygge sygdomme. Det har en langt skadeligere indflydelse over menneskene i varmt end i koldt klima. Men Gud havde aldrig til hensigt, at svinekød skulle spises under nogen omstændighed. Hedningerne brugte flæsk som et fødemiddel, og det amerikanske folk har ligeledes brugt flæsk i mængdevis som en vigtig fødevare. I dets naturlige tilstand ville svinekød ikke være videre velsmagende; men det gøres velsmagende ved tilsætning af flere slags stærke krydderier, hvilket kun gør det onde værre. Fremfor alt andet kød har svinekød en skadelig virkning på blodet. De, som spiser meget flæsk, kan ikke vente andet end at blive syge. Sådanne, som har udendørs arbejde og tilstrækkelig bevægelse i frisk luft, føler ikke virkningen af at spise flæsk så meget som de, der har deres arbejde for det meste indendørs, sidder meget stille og beskæftiger sig med tankearbejde.     
Men det er ikke alene den legem¬lige sundhed og velbefindende, som forstyrres ved spisning af flæsk. Det har også sin virkning på sindet, de finere følelser sløves ved en overdreven brug deraf. Det er umuligt, at kødet af noget dyr kan være sundt og rent, når urenlighed er dets natur, og det ernærer sig på alle slags urenligheder. Svinets kød er sammensat af, hvad det spiser. Når menneskene spiser svinekød, vil deres blod blive besmittet med de urenligheder, dette kød indeholder.     
Spisning af flæsk har i mange tilfælde frembragt kirtelsyge, spedalskhed og kræftbylder. Og menneskene pådrager sig endnu megen lidelse ved brugen af flæsk som føde. En forvendt appetit gør krav på sådanne ting, som er mest skadelige for sundheden. Den forbandelse, der har hvilet så tungt over jorden, og som alle mennesker har fået føle, har dyrene også fået sin del af. De har aftaget i størrelse, og deres leveår er blevet kortere. Formedelst menneskenes onde vaner er større lidelser blevet påførte dyrene, end de ellers ville have haft.     
Det er kun få dyr, som ikke er befængte med sygdom. Store lidelser er blevet påført mange dyr på grund af mangel på lys, frisk luft og god føde. Når de skal fedes, stænges de ofte inde i små båse, så de ingen bevægelse kan få eller fri tilførsel af frisk luft. Mange stakkels dyr må indånde stanken af al den urenhed, som findes i staldene. Deres lunger kan ikke længe holde sig friske, når den luft, de indånder, er så fordærvet og forpestet. Sygdommen spreder sig til leveren, og hele dyrets legeme bliver sygt. Det slagtes og tilberedes for markedet, og folk spiser rigelig af denne forgiftede føde. På denne måde pådrager man sig megen sygdom. Men alligevel vil folk ikke tro, at det kød, de har spist, har forurenet og forgiftet deres blod og været årsag til deres lidelser. Mange dør af sygdomme, der alene skyldes kødspisning, og dog synes verden ikke at lære noget heraf eller blive en smule klogere.    
Fordi om ikke sådanne, som spiser rigeligt kød og flæsk, straks føler virkningen heraf på systemet, er det ikke dermed sagt, at det ikke skader dem. Det kan udføre sit værk sikkert nok for en tid, uden at man selv er medvidende derom.    
Dyrene stuves ofte tæt sammen i jernbanevogne, og berøvede frisk luft, lys, føde og vand køres de tusinder af mil indåndende den af deres ekskrementer for¬pestede luft, og når de ankommer til bestemmelsesstedet og flyttes fra vognene, er mange af dem forsultede, halvkvalte og næsten færdige til at krepere, og dersom de blev ladt alene, ville de dø af sig selv, Men slagterne fuldfører værket og tilbereder kødet for markedet.    
Ofte slagtes dyrene, lige efter at de har været jaget en længere distance til slagtestedet. Deres blod er ophedet. De er fede og har ikke fået bevægelser nok for en længere tid, og når de skal drives et længere stykke vej, bliver de blaserede og overanstrengte, og i denne tilstand slagtes de og føres til markedet. Deres blod er stærkt ophedet, og de, som spiser deres kød, spiser forgift. Nogle føler ingen virkninger heraf med det samme, medens andre begynder at føle sig syge, får feber, og ikke så sjælden ender det med døden, uden at man forstår årsagen dertil. Mange dyr føres til marke¬det i byerne, hvis ejere ved, at de er syge, når de sælger dem, og ikke er de der køber og slagter dem, heller altid uvidende derom. Særlig i større byer går dette for sig uhindret, og kødspisere ved ikke, at de spiser kød, der er fuldt af sygdoms¬spirer.     
Nogle dyr, som føres til slagte¬bænken, synes at forstå, hvad der skal finde sted, og bliver rasende og helt ustyrlige. Men man skynder sig med at få livet af dem, og kødet gøres færdigt til at føres på markedet. Deres kød er fuldt af giftstoffer og har i nogle tilfælde hos dem, som har spist det, frembragt krampe, konvulsioner, slagtil¬fælde og hurtig død. Dog tilskriver man ikke kødet skylden herfor. Nogle dyr behandles med den største grusomhed, medens de føres til slagterstedet. De bliver bogstavelig martrede, og efter at de har udholdt flere timers alvorlige lidelser, slagtes de. Det har hændt, at svin befængte med kolera er blevet ført til markedet, og deres med giftstoffer fyldte kød har ført smitsom¬me sygdomme med sig, og mange dødsfald har været følgen.  

27 06 1899 Review and Herald Sygdommen og dens årsager  
 Ved at tilfredsstille appetit¬ten og spise rig og stærkt krydret føde, i særdeleshed kødmad med stærk sovs til, samt ved at bruge stimulerende drikke, såsom f.eks. te og kaffe, udvikles der en unaturlig og for¬vendt appetit. Legemet sættes i en feberagtig tilstand, for¬døjelses¬organerne svækkes, sindet bliver omtåget, på samme tid som de lavere lidenskaber opægges og får herredømme over alle de ædlere motiver. Appetitten bliver mere unaturlig og stedse værre at tøjle. Blodomløbet forstyrres, og blodet forurenes. Hele legemsorganismen kommer i uorden, og appetittens krav bliver stedse mere og mere urimelige, idet den fordrer skade¬lig mad og drikke, og den bliver omsider i bund og grund for¬dærvet.     
Hos mange opvækkes der her¬igennem et ubøjeligt krav efter den ækle urt tobakken samt efter øl, hvori der findes sundhedsnedbrydende giftstoffer. Mange går endnu længere. Deres fordærvede appetit gør krav på endnu stærkere drikke, som har en endnu mere bedøvende virkning på hjernen. Således giver de sig over til en fortsat umådelig¬hed i mad og drikke, indtil appetitten vinder fuldstændig herredømme over fornuften, og mennesket, der blev skabt i Guds billede, fornedrer sig selv, indtil det synker lavere end dyrene. Manddom og ære ofres hensynsløst på appetittens alter. Der fordres tid til at døve sindets følelser. Det sker grad¬vist, men ikke desto mindre sikkert. Ved at føje appetitten og først spise stærkt krydret føde opvaktes der unaturlige krav hos dem, og således beredtes vejen for overdrivelser af alle slags, indtil sluttelig både helbred og fornuft ofres på lysternes alter.     
Mange har indtrådt i ægtestan¬den uden at have lagt noget til bedste for fremtiden og uden udsigt til at forskaffe sig midler til livets underhold, da de hverken har haft legemlig styrke eller energi til at tage sig noget for. Netop sådanne synes at have haft størst hast med at gifte sig og derved påtage sig forpligtelser, om hvilke de ingen forestilling havde. De var ikke begavede med ædle og ophøjede følelser og bevæggrunde og havde ingen virkelig forstand på en ægtefælles og fars pligter, ej heller på, hvad der fordredes for at kunne underholde en familie. Og de viste ikke mere rimelighed med hensyn til familiens forøgelse, end de lagde for dagen i sin forretning. De, som ikke har nogen forretningssans, og har dårligst for at klare sig igennem her i verden, har sædvanligvis de største familier at forsørge, medens mænd, der har evne til at skaffe sig rigdom, ej har flere børn, end de godt kan forsørge. De, som ikke kan forsørge sig selv, burde ingen børn have. I mange tilfælde vokser børn i sådanne fattige familier, hvor faderen ej kan forskaffe til¬strækkelige midler til familiens underhold, op mere som dyr end som mennesker. De kan hverken få passende føde eller passende klæder. Både deres legemlige og åndelige uddannelse bliver sørgelig forsømt, og hjemmet har intet tiltrækkende eller helligt ved sig hverken for forældrene eller børnene.     
Herren indstiftede ægteskabet til velsignelse for menneskene; men i almindelighed er det blevet misbrugt på en sådan måde, at det er blevet til en forbandelse for mange. De fleste mænd og kvinder synes at have den forestilling, at alt, hvad der behøves til et lykkeligt ægteskab, er en gensidig kærlighed. Men de bør betænke, at ægteskabet også medfører store ansvar. De bør tage i betragt¬ning, hvorvidt deres børn vil komme til at eje legemlig sundhed og åndelig og moralsk kraft. Men kun få har ladet sig lede af ædle bevæggrunde og ophøjede betragtninger og erkendt, at omgivelserne og samfundet stillede krav til dem, som de ej let kunne tilbagevise eller ringeagte - at den indflydelse, deres familier kom at udøve, ville lede andre enten opad til det gode eller nedad til det onde.    
Et samfund består af familier, og hovederne for hver familie er ansvarlige for samfundsudvik¬lingen. Dersom, de som vælger at indtræde i ægtestanden uden en nærmere overvejelse af, hvad de derved påtager sig, var de eneste, som måtte lide for begåede fejltrin, ville ondet ej være så stort, og deres synd ville være forholdsvis ringe. Men den elendighed, som følger med ulykkelige ægteskaber, strækker sig også til børnene. De har overført også til dem et liv fuldt af elendighed, og skønt uskyldige må børnene hele deres livstid igennem lide følgerne af forældrenes ubetænksomhed. Mænd og kvinder har ikke ret til i deres ægteskabelige liv at lade sig beherske af impulser og blinde lidenskaber, så at de børn, som fødes til verden, af forskellige årsager må erfare, at der findes blot liden glæde og lykke for dem her i livet, og at livet derfor er dem en stadig byrde.    
I almindelighed arver børnene de særskilte karaktertræk, som forældrene er i besiddelse af, og tilmed vokser de op under ingen som helst gunstige omstæn¬dig¬heder, men omgives af fattigdom og liden orden og renlighed. Hvad kan man under sådanne forhold vente af børnene, når de er voksne og skal ud i verden? Man bør ikke undres så meget over, om de synker endnu dybere i moralsk fordærvelse end forældrene, og om deres brøst kommer endnu klarere til syne end deres. Slige forældre har således overført deres egne karakter¬fejl til børnene og forbandet dem med armod, uformuenhed og moralsk for¬dærvelse og fornedrelse. De bude ikke have indtrådt i ægteskab; men om de gjorde det, burde de ikke have bragt uskyldige børn til verden, som skulle lide med dem i deres elendighed og overføre deres brøst og ulykkelige tilværelse fra slægtled til slægtled - en af de fornemste årsager til menneskeslægtens fornedrelse.  

4 07 1899 Review and Herald Sygdommen og dens årsager   
 Dersom mødrene i de forgangne slægter altid havde handlet i overensstemmelse med høje idealer og indset, at fremtidens slægter ville blive enten forædlede eller fornedrede som en følge af deres handlinger, så ville de have stået fast på, at de ikke ville forene deres livs inter¬esser med mænd, der lod sig beherske af en unaturlig lyst efter stærke drikke og tobak, som indeholder farlige giftstoffer, der gradvist svækker nervesystemet og fordærver alle ædle tanker og bevæggrunde. Dersom mændene ikke ville afstå fra disse onde vaner, så burde kvinderne have ladet dem forblive alene for at glæde sig i det liv, de havde valgt, bundne til deres syndige vaner. Kvinderne burde have sat højere pris på sig selv end at forene deres livs skæbne med mænd, der ikke kunne beherske deres appetit, men fandt deres største nydelse i frådseri og drukkenskab og i de lavere, dyriske lidenskabers tilfredsstil¬lelse. Kvinderne har ikke altid handlet fornuftigt og med fast overlæg, men har fulgt deres egne flygtige indskydelser. De har ikke fattet det store ansvar, der hviler på dem med hensyn til at forene deres livs interesser med sådanne mænd, fra hvem børnene kunne arve en sund moral, i stedet for lyst til at tilfredsstille de lavere lidenskaber på sundhedens bekostning. Gud vil holde dem ansvarlige i en stor grad for den legemlige styrke og moralske kraft, de har ladet gå i arv til kommende slægter.     
Mænd og kvinder, som har fordærvet deres egne legemer ved et tøjlesløst og udsvævende liv,har også fordærvet forstandsevnerne og sjælens finere følelser. Mange sådanne personer har indtrådt i ægtestanden og overført deres legemlige svaghed og fordærvede moral til børnene. De dyriske lidenskabers tilfredsstillelse og et udsvævende liv har været kendemærket på deres børn, og dette har forplantet sig fra slægtled til slægtled, hvilket har øget elendigheden i verden og påskyndet menneskenes fordærvelse.     
Mænd og kvinder, der ved deres fremgangsmåde har pådraget sig sygdom, har ofte i deres ægte¬skabelige forbindelse på en egenkærlig vis blot søgt deres egen lykke i stedet for at være ledet af ophøjede og ædle prin¬cipper og have overvejet vel, hvad der kunne tjene til børnenes og den kommmende slægts bedste.    
Sygelige mænd har ofte vundet tilsyneladende sunde og friske kvinders kærlighed, og fordi de elskede hverandre, har de anset sig fuldkommen berettigede til at gifte sig uden at tage i betragtning, at hustruen måtte komme til at lide mere eller mindre på grund af mandens syge¬lighed. I mange tilfælde kommer manden sig mærkbart under sådanne forhold, medens hustruen pådrager sig hans sygdom, han lever for en stor del på hendes livskraft, og hun begynder snart at klage over dårligt helbred. Han forlænger sine dage ved at forkorte hendes. De, som gifter sig under sådanne omstændigheder, begår synd, idet de kun lidet agter sundhed og liv, som Gud har givet dem til at bruge til hans ære. Men dersom de, som indtræder i ægtestanden under sådanne omstændig¬heder, var de eneste, som måtte lide følgerne, så var synden ikke så stor. Men desværre må også børnene lide på grund af den sygdom, der overføres til dem. På denne måde er sygdom blevet overført fra slægtled til slægtled. Og dog giver mange Gud skylden for al denne elendighed, skønt det er deres egen ubetænksomme handling, som er årsag dertil. De har været ophav til en forsvaget slægt og bidraget til at fordærve menneske¬slægten ved at forplante arvelige sygdomme og derved været årsag til at forøge den lidelse, som findes på jorden.     
En anden årsag til menneskenes svaghed for nærværende, både hvad legemsstyrke og moralsk kraft angår, er den, at mænd og kvinder af højst ulig alder gifter sig med hverandre. Ofte gifter ganske unge kvinder sig med temmelig gamle mænd. Herved er mandens liv i mange tilfælde blevet forlænget, medens hustruen har tabt betydeligt af sin livskraft, der er overgået til hendes alderstegne mand. Det kan ikke være nogen kvindes pligt at opofre liv og helbred, selv om hun elsker en, der er så meget ældre, end hun selv er, og er villig til at gøre en sådan opofrelse. Der var interesser af langt højere betydning end hendes egne at tage i betragtning. Hvorledes ville f.eks. børnenes tilstand blive, om det faldt i deres lod at få nogen. Endnu værre er det for unge mænd at gifte sig med kvinder, som er meget ældre end de selv. Sådanne forældres børn har i mange tilfælde svag forstand og er dårligt udviklede i legemlig henseende. I sådanne familier træffer man ofte børn med ejendommelige og beklagelige karaktertræk. Ikke så sjælden dør de i en ung alder, og de, som vokser op, bliver i reglen svage både i legemlig, sjælelig og moralsk henseende.    
Faderen er sjældent under sådanne forhold i stand til passende at sørge for og opdrage sine børn, der har ejendommelige karaktertræk, som må modarbej¬des, for at de ikke skal udvikle sig; thi om ikke det sker, vil børnene visselig nedsynke i fordærvelse. De får ikke en ret opdragelse. Disciplinen er ikke af rette slags, til sine tider for streng, til andre tider for slap. Faderen er foranderlig i sine følelser, undertiden alt for eftergivende og til andre tider igen alt for streng. Alting synes at gå på tværs i sådanne familier, og hjemmets hygge forsvinder. Der er blevet påtvunget verden en klasse af mennesker, som blot er en byrde for sam¬fundet. Forældrene er for en stor del ansvarlige for den karakter, deres børn udvikler, og som siden går i arv fra slægtled til slægtled.    
De, som forøger deres familier med mange børn, uagtet de, om de vil tænke sig om, godt kan skønne, at de derigennem forplanter både legemlige og åndelige svagheder til de efterfølgende slægter, er overtræder af de sidste seks af Guds bud, som foreskriver menneskenes pligter mod deres medmennesker. De er behjælpelige med at forsvage slægten og fordærve samfundet og foruretter derved deres næste. Dersom Gud således ser på slægtens bedste som et hele, har han da ikke omhu for endnu helligere slægtskabsbånd. Dersom end ikke en spurv falder til jorden, uden at han mærker det, skulle han da ikke bekymre sig om de børn, der fødes til verden med sygelige legemer og sjæle og på grund deraf må lider mere eller mindre under hele deres livstid? Vil han ikke kræve forældrene til ansvar, når de gør en fejl brug af de evner og den for¬stand, han har givet dem, og bliver slaver af de lavere liden¬skaber, og således overfører til de kommende slægter deres fysiske og moralske fordærvelse? Foruden den lidelse, der således påføres børnene, bliver også armod deres del og lod. Forældrene formår ikke at give deres børn tilstrækkelig skole¬gang, og mange har hverken lyst eller tid til at give børnene den opdragelse i hjemmet, de burde have, så de onde karakter¬træk, de har arvet, til dels kunne formildes, og deres tanker kunne ledes ind på andre veje. Forældre bør ikke have flere børn, end de vel kan forsørge og opfostre. Et barn i moderens arme år ud og år ind er en stor uret mod hende. Derved berøves hun helt eller delvist selskabslivets glæder og velsignelser og overlæsses med huslige byrder og bekymringer. Også børnene berøves den omhu og den undervisning, som det er forældrenes pligt at give dem.    
Manden bryder sit ægteskabs¬løfte og overtræder de pligter, der er pålagt ham i Guds ord, når han blotstiller sin hustru for den sygdom og de mange bekymringer, der er forbundet med at opdrage en stor familie. "Sådan bør også mændene elske deres hustruer som deres eget legeme. Den, der elsker sin hustru, elsker sig selv. Ingen hader jo sin egen krop, men nærer og plejer den, som Kristus gør med kirken."     
Hvor ofte ser vi ikke denne formaning næsten helt og holdent tilsidesat, selv af sådanne, som bekender sig til at være kristne. Overalt ser man kvinder, som er blege, sygelige, overarbejdede, nedslåede og modfaldne. I mange tilfælde har de måttet arbejde for hårdt, og deres livskraft er blevet udtømt ved alt for ofte på hinanden følgen¬de børnefødsler. Verden er fuld af kvindelige skyggebilleder, der ikke er til nytte eller velsignelse for samfundet. Mange har blot svage forstandsevner, og mange, som besidder naturlig begavelse, gør ikke nogen brug af deres evner til noget, som kan være til nytte. De er ikke dannede, og den fornemste årsag er, at børneflokken er blevet forøget hurtigere, end de kunne skaffe dem en god opdragelse, og mange børn er vokset op mere som dyr end som mennesker.  

11 07 1899 Review and Herald Sygdomme og dets årsager   
 Den nuværende tids børn må i større eller mindre grad lide med deres forældre den straf, der følger med overtrædelse af sundhedens love. Hele deres opfostring fra deres tidligste dage har i almindelighed været i direkte strid med deres tilværelses lære. Endog før deres fødsel blev de påtvunget en elendig arv i et svagt og sygeligt legeme som en følge af deres forældres onde vaner, og alt dette må de i støre eller mindre grad bære med sig gennem hele deres levetid. Og denne dårlige tingenes tilstand forværres derved, at forældrene giver børnene en fejl opdragelse i barndommen.    
Mange forældre lægger en for¬bavsende uvidenhed og ligegyldighed for dagen med hensyn til deres børns legemlige helbred, hvilket ofte har til følge, at den smule livskraft, de mishandlede børn har tilovers, helt fordærves, og de sænkes ned i en for tidlig grav. Ofte hører man forældre klage over den Guds forsyns styrelse, som har rykket et elsket barn ud af deres arme. Vor himmelske Fader er for vis til at begå fejlgreb og for god til at gøre nogen uret. Han finder intet behag i at se sine børn lide. Tusinder er blevet ruinerede for livstid, fordi deres forældre ikke har rettet sig efter sundhedens love. De har handlet efter den første indskydelse i stedet for at bruge sund fornuft og omtanke, altid havende børnenes sande fremtidige vel for øje.     
Ved børnenes opdragelse bør man først bestræbe sig for at give dem et sundt og kraftigt legeme, thi dette vil i stor grad berede vejen for dem til senere at skaffe sig en god intellektuel og moralsk uddannelse. Det fysiske og det moralske helbred er nøje forenet. Hvilket overmåde stort ansvar der hviler på forældrene, kan man let forestille sig, når man betænker, at den levevis, de fører før børnenes fødsel, har meget at gøre med den karakter, deres børn udvikler efter deres fødsel.       
Mange børn vokser op i barndommen med mindre omhu fra forældrenes side, end en god landmand udviser mod sin kvægbesætning. Ofte viser faderen mindre omsorg for sin hustru og sine børn end for sine kreaturer. En for¬standig landmand tager sig tid til at overveje, hvorledes han bedst kan opdrætte sit kvæg og sine heste, og især vil han se nøje til med, at ikke hans værdifulde heste bliver overan¬strengte, får for megen eller for lidt føde, æder, medens de er ophedede, for at de ikke skal skades eller fordærves. Han viser omhu for hele sin kreaturbesætning, at de ikke tager nogen skade af kulden eller varmen eller mishandles, og hans ungkvæg således skulle aftage i pris. Han passer på at give dem foder til regelmæssige tider, og han ved, hvor meget arbejde hans heste eller okser kan udføre uden at blive overanstrengte. Han giver dem sund god føde til bestemte tider, for at de skal blive i stand til at udholde så meget arbejde som muligt. På grund af denne sin forstandige fremgangsmåde, lykkes det ham at holde sine kreaturer friske og sine arbejdsheste i stand til at kunne udføre deres arbejde. Dersom hver far viste så megen større interesse for sin hustru og sine børns velfærd og be¬kvemmelig¬hed, som deres liv er af større værd end dyrenes liv, så ville en grundig reformation finde sted i enhver familie, og den menneskelige lidelse og elendighed ville i stor grad formind¬skes.    
Forældre bør især lægge stor flid på at forskaffe sund og god føde til sig selv og børnene. Under ingen omstændigheder bør de give deres børn sådan mad, som de vel ved er skadelig for deres helbred, hvis virkning medfører, at legemet sættes i en feberagtig tilstand, og fordøjelsen bliver forstyrret. Forældrene tager sig ikke tid til at ræson¬nere fra årsag til virkning, når det gælder deres børn, som de gør, når det gælder deres kreaturer. De betænker ikke, at overanstrengende arbejde samt spisning lige efter hårdt arbej¬de, eller når man er overanstrengt eller alt for varm, medfører skadelige følger og undergraver legemskræfterne hos mennesker såvel som hos dyr.     
Dersom forældre eller børn spiser for ofte eller for meget eller til uregelmæssige tider, så fordærver de deres legemlige helbred, selv om den føde, de nyder, er aldrig så sund; men er føden derhos dårlig og usund og stegt i fedt og blandet med ufordøjelige krydderier, så har det naturligvis så meget mere skadelige følger. Fordøjelses¬organerne bliver overanstrengte, og den udmattede natur får blot liden anledning til at hvile og genvinde sine nedbrudte kræfter. Under slige omstændigheder svækkes og nedbrydes legemets livskraft. Dersom omhu og regelbundethed anses at være af nødvendighed, når det gælder dyrene, så er dette end mere fornødent for menneskene, der bærer Skaberens billede, efterdi de er af større værd end dyrene.     
I mange tilfælde bruger faderen mindre fornuft og udviser mindre omsorg for sin hustru og sine ufødte børn, end han gør for sit kvæg og deres afkom, som endnu ikke er født. Ofte må moderen, der venter sin nedkomst, arbejde tidlig og sent og overanstrenge sig med at tilberede mange slags usunde madretter for at tilfredsstille en forvendt appetit hos mand, børn eller besøgende. Hun burde have sparet på sine kræfter. Kun halv så megen tid ville medgå til tilbe¬redelsen af sunde retter, der tillige ville være langt mere nærende.     
Moderen tillades ofte straks før sin nedkomst at arbejde langt udover sin kræfter. Hendes byrder og bekymringer bliver sjældent formindskede, og de måneder, som for hende burde være en tid med hvile, bliver en tid med overan¬strengelse, sørgmodighed og tungsindighed. Ved at an¬strenge sig for meget berøver hun sit foster den næring, som naturen har tilvejebragt for det, og ved at ophede sit blod bliver barnets blod af en dårlig kvalitet. Således berøves barnet den livskraft og den legemlige og åndelige styrke, det burde erholde af sin mor. Faderen burde tænke på, hvorledes han kunne gøre moderen lykkelig. Han bør aldrig stige over hjemmets tærskel med et mørkt åsyn. Om han er rådvild, og noget er gået ham imod i hans forretning, bør han ikke, uden det er aldeles nødvendigt, besvære sin hustru dermed ved at spørge hende til råds. Hun har sine egne prøver og bekymringer at bære, og hun bør fritages for enhver ny bekymring, som kan undgås.  

18 07 1899 Review and Herald Ikke i menneskers visdom   
 Før sin himmelfart, gav Kristus sine disse disciple dette hverv: "Mig er givet al magt i Himmelen og på jorden. Gå derfor hen og gør alle folkeslagene til mine disciple, idet I døber dem i Faderens og Sønnens og Helligåndens navn, og idet I lærer dem at holde alt det, som jeg har befalet jer. Og se, jeg er med jer alle dage indtil verdens ende." Da disciplene forberedte sig selv for Helligåndens nedstigning, ved at aflægge al selviskhed, al kærlighed magt, og al mangler, ved at blive enstemmige, af et sind, kom den guddommelige nåde over dem på en markant måde. Pinsehøjtiden gav dem beviser for at de vvar accepterede af den Elskede, og deres bønner som steg op til Gud i tro, ville helt sikkert blive besvaret. Helligåndens kraft blev givet til den gruppe der forkyndte Ordet.    
I befalingen til disciplene og udgydelsen af Helligånden på pinsefestens dag viser Kristus, at kraft og visdom ikke er med de mange, og at de ikke kommer fra mennesket, men fra Kristus. Apostlen Paulus erklærer: Han er før alt, og alt består ved ham. Han er hovedet for legemet, kirke; han er begyndelsen, førstefødt af de døde, for at han skulle være den ypperste blandt alle. For det behagede Faderen at al fylde skal bo i ham; og have fred gennem korsets blod, at han forsoner alle ting med ham selv; og ved ham, siger jeg, uanset om det er ting på jorden, eller ting i himlen. Og du som nogle gange var fremmedgjort og fjende i dit sind af onde gerninger, har du alligevel forenet hans køds legeme gennem død, "for at fremstille jer hellige og uden dadel og anklage for sit åsyn, så sandt I bliver i troen, grundfæstede og faste, uden at lade jer rokke fra det håb, der skænkes i det evangelium, I har hørt, og som er prædiket for enhver skabning under himmelen, . . . den hemmelighed, der har været skjult igennem alle tider og slægter, men nu er blevet åbenbaret for hans hellige; for dem ville Gud kundgøre, hvilken rigdom på herlighed denne hemmelighed rummer blandt hedningerne, nemlig Kristus i jer, herlighedens håb."    
Idet Kristus talte til sine disciple, sagde han: "Det er givet mig at kende Himmerigets hemmeligheder" Dette skulle de proklamere for verden. "Hvad I hører i øret," sagde han ved en lejlighed, "at skal prædikes fra hustagene;" for der er intet sandheds og retfærdighedskundskab i dem, som forbliver en hemmelighed. Den dør rives op for alle der tror. "Og hvad som helst I beder om i mit navn, det vil jeg gøre, for at Faderen kan herliggøres ved Sønnen. Hvis I beder mig om noget i mit navn, vil jeg gøre det."     
Kristus gør skillemærke mellem dem der tror på ham og dem som ikke gør det, og fortæller sine efterfølgere om de beviser de må give verden for at de elsker Frelseren, som gav sit liv som løsesum for dem. "Hvis I elsker mig," siger han, "så hold mine bud. Og jeg vil bede Faderen, og han vil give dig en anden Trøstermand, så han kan blive hos jer for altid; endog sandhedens Ånd; hvem verden ikke tager imod, fordi den ikke ser ham, ejheller kender ham: men I kender ham; for han bor i jer, og skal blive i jer." " Den, som har mine befalinger og holder dem, han er den, som elsker mig; og den, som elsker mig, skal elskes af min Fader; og jeg skal elske ham og åbenbare mig for ham." . . . . . "Om nogen elsker mig, vil han holde fast ved mit ord; og min Fader skal elske ham, og vi skal komme til ham og tage bolig hos ham."     
Apostlen Paulus erklærer: "Men vi har ikke fået verdens ånd, men Ånden fra Gud, for at vi kan lære at kende, hvad Gud i sin nåde har skænket os; og derom taler vi ikke med ord, lærte af menneskelig visdom, men med ord, lærte af Ånden, idet vi tolker åndelige ting for åndelige mennesker. Men et sjæleligt menneske tager ikke imod det, der stammer fra Guds Ånd; thi det er ham en dårskab, og han kan ikke forstå det, thi det må bedømmes åndeligt."    
Dette skriftsted forklarer hvorfor menneskers tanker er optaget af verdslige ting, og hengiver sig til ting af evig interesse. Hverken Gud eller Satan har kontrol over forstanden. Hvis mennesket ikke støtter et livsvigtigt forhold til Gud, afslører det at han er forbundet til den anden leder, som kontrollerer menneskets sind, og holder det i mørke, så han ikke kan se beviserne på sandhed. Verden kan ikke tage imod sandhedens Ånd, fordi de ikke har gjort det sandhed som ville gøre dem kloge på frelse, deres studium. De kan ikke tage imod sandhed, fordi de ikke ser Kristus som sandheden. De kender ham ikke. "Og dette er det evige liv, sagde Kristus, "at de kender dig, den eneste sande Gud, og ham, som du har sendt, Jesus Kristus."    
Dem som kender sandheden er ansvarlig for dem som ikke kender den. Som en del af Guds store firma, har vi et arbejde med at opbygge interesserne for det firma. Som retfærdighedens redskaber, skal vi opbygge Guds rige, efter de planer han har lagt for os. Alle som er knyttet til Gud vil indgydes af hans Ånd. Det lys som er blevet givet dem, vil viderebringes til dem som er i mørke. De vil aldrig stoppe deres anstrengelser for at vinde sjæle til Kristus. Det er det arbejde som ligger for alle, der hævder at tro på Jesus. Og med dette arbejde vil de give sig selv til Gud, sjæl, legeme og ånd. De vil bære sjælsbyrden i bøn til Gud, så dem der ikke kender ham, må overbevises og omvendes. At forsømme dette arbejde er en hån mod Jehova, der stårer Helligånden, og viser sig illoyal imod Kristus.    
Herren vil have at alle hans medarbejdere vejes med en visdom som er guddommelig, den vidsom som Gud giver alle der spørger ham i tro. Paulus sagde: "Da jeg kom til jer, brødre, kom jeg heller ikke og forkyndte jer vidnesbyrdet fra Gud med fremragende veltalenhed eller visdom. Thi jeg havde fattet det forsæt ikke at ville vide af noget andet, medens jeg var iblandt jer, end Jesus Kristus, og det som korsfæstet. Og jeg kom til jer i svaghed og frygt og megen bæven, og min tale og mit budskab virkede ikke ved visdoms overtalende ord, men ved Ånds og krafts bevis, for at jeres tro ikke skulle bygge på menneskers visdom, men på Guds kraft."    
Apostlen Paulus havde alle rettigheder som en romersk borger. Han stod ikke tilbage, når det gjaldt hebraisk uddannelse; for han havde lært ved Gamaliels fødder; man alt dette gjorde ham ikke i stand til at nå den højeste autoritet. Med al denne videnskabelige og boglige uddannelse var han "til Kristus åbenbarede sig for ham" i lige så dybt mørke som mange andre på hans tid. Paulus blev sig helt bevidst, at det at kende Jesus Kristus ved egen erfaring var både til umiddelbar og evig bedste. Han indså nødvendigheden af at nå det højeste ideal.    
Det har været Paulus sædvane at have en veltalende stil i sin forkyndelse. Han var en mand der kunne tale over for konger, for Athens store og lærte mænd, og hans forstandsmæssige gaver var ofte til værdi for ham, når han skal berede evangeliets vej. Dette prøvede han i Athen, da veltalenhed mødtes med veltalenhed, filosofi med filosofi, og logik med logik; men han fik ikke den fremgang han havde håbet på. Hans bagklogskab fik ham til at forstå at der var noget der manglede, udover menneskelig visdom. Gud lærte ham at noget udover verdens visdom måtte komme til ham. Han måtte have denne kraft fra en højere kilde. For at overbevise og omvende syndere, måtte Guds Ånd komme ind i hans arbejde, og hellige enhver åndelig opståen. Han måtte spise Guds Søns kød og drikke Hans blod.    
Kristus er guddommens hemmelighed, og Gud forlanger en ydmyg tillid til ham, hvis guddommelige hjælp er lovet alle. Menigheden i Korinth satte frygt for Kristus først, det sidste og det bedste af alt. De var bange for at fornærme jøderne og de lærte hedninge, og de blev svage. Paulus erklærede for dem at han ikke kommer til dem lokkende ord af menneskers visdom, men i Åndens og kraftens demonstration, så deres tro ikke står i menneskers visdom, men i Guds kraft. "Dog," sagde han, "visdom taler vi blandt de fuldvoksne, men en visdom, der ikke stammer fra denne verden, ej heller fra denne verdens herskere, som mister deres magt." "Thi tænk på, hvordan det var ved jeres kaldelse, brødre, at I ikke var mange verdsligt vise, ikke mange mægtige, ikke mange fornemme; men det, der var dårskab for verden, udvalgte Gud for at gøre de vise til skamme, og det, der var svagt for verden, udvalgte Gud for at gøre det stærke til skamme; og det for verden ringe og det foragtede, det, der ikke var noget, udvalgte Gud for at gøre det, der var noget, til intet, for at intet menneske skal rose sig for Gud. Men ham skyldes det, at I er i Kristus Jesus, som er blevet os visdom fra Gud, både retfærdighed og helliggørelse og forløsning, for at, som der står skrevet, "den, der roser sig, skal rose sig i Herren."    
At forstandsmæssig mennesker ikke kan for stå det af sig selv, er et mysteium. Menneskers lærdom kan betragtes som højest, men det er ikke den højere uddannelse som han selv kan tage ham med til himlens rige. Uanset al deres forstandige studer kender verdens lærte mænd ikke sandheden som den er i Jesus. I dette brev til efeserne, bringer Paulus en slags uddannelse frem for øjesyn, som disse tilsyneladende forstandsmæssige stjerner ikke har: "Lovet være Gud, vor Herres Jesu Kristi Fader," siger han "som i Kristus har velsignet os med al den himmelske verdens åndelige velsignelse. Thi før verdens grundvold blev lagt, har han udvalgt os i ham til at være hellige og uden dadel for hans åsyn, og han har i sin kærlighed forudbestemt os til barnekår hos sig ved Jesus Kristus, ifølge sin egen viljes beslutning, til lov og pris for sin nådes herlighed, som han skænkede os i den elskede."    
Disse guddommelige højder må den oprigtige troende nå til. Alle som vil, må se gudfrygtighedens mysterier. Men det er kun gennem en korrekt forståelse af Kristi mission og arbejde, at det er mulig at blive fuldstændig i Ham, accepteret i den Elskede, bringes ind vor rækkevidde. Hans lange menneskelige arm omfavner menneskeslægten; Hans guddommelige arm griber den Uendeliges trone, så mennesker kan have gavn af det uendelige offer der er gjort for hans skyld. Og for så mange som tager imod Ham, giver han kraft til at blive Guds sønner, også for dem der tror på Hans havn.    
Der er mange som går for meget op i deres egne meninger til at modtage dette mysterium. Der er en videnskab som den Allerhøjeste ville have at disse store mænd forstår; men de kan ikke se Sandheden, Livet, verdens lys. Menneskelig videnskab er ikke guddommeligt oplyst. Guddommelig videnskab er fremvisningen af Guds Ånd, der indgyder ubetinget tro på ham. Verdens mennesker mener at denne tro ikke er bemærkelsesværdig for deres store og intelligente sind, noget der er for lavt at give opmærksomhed; men her gør de en stor fejltagelse. Den er i det hele taget for høj for menneskelig intelligens at nå.    
Evangeliets budskab er langt fra imod sand kundskab og intellektuelle evner. I sig selv er den sand videnskab, sand intellektuel kundskab. Sand visdom er uden sammenligning med verdslig visdom. Den skjulte visdom, som er Kristus dannet inden for, herlighedens håb, er en visdom, ligeså høj som himlen. Gudfrygtighedens dybe principper er ophøjede og evige. Kun en kristen erfaring kan hjælpe os til at forstå dette problem, og opnå kundskabsrigdomme, som har været skjult i Guds råd, men gøres nu kendt for alle som har en vital forbindelse med Kristus. Alle som vil, må kende til læren.    
Guds æres ved at have de kanaler, som han kan give himlens rigdomme til en falden verden. Enhver som vil rense sin sjæl fra urenhed, og lade Kristi karakters lignelse sættes på hans karakter, vil genspejle Gud i de sjælenes pris og taksigelses rene strømme; - de sjæle som han har vundet for Kristus. Frelseren siger: "Sandelig, sandelig siger jeg eder: den, som tror på mig, ham skal også gøre de gerninger, jeg gør, ja, han skal gøre endnu større gerninger, thi jeg går til Faderen."  

18 07 1899 Review and Herald Sygdommen og dens årsager   
 Faderen viser sig ofte altfor kold og tvær mod Moderen. Dersom ikke alt går så behageligt, som han ønsker, lægger han Skylden på Hustruen og glemmer, at hun har Omsorger og huslige Bekymringer, som hviler tungt på hendes Hjerte. Mænd, som gjør dette, skader sig selv og gjør sig selv ulykkelige. Hustruen bliver mismodig. Håb og Glæde forsvinder. Hun udfører sit Arbejde på mekanisk Vis, da hun ved, at det må gjøres, og dette virker svækkende både på hendes fysiske og åndelige Kræfter. Børn, som fødes under sådanne Forhold, lider af en eller anden Svaghed, og Gud vil i en stor Grad holde Forældrene ansvarlige derfor; thi det var deres onde Vaner, der påførte Børnene Sygdom og Svaghed, medens de endnu var i Moderens Liv, og nu må de lide herunder hele deres Liv igjennem. Nogle lever blot en kort Tid under den tunge Byrde af Svagheder. Moderen vogter med Ængstelse sit Barn, som syner hen, og hendes Hjerte nedbøjes af Sorg, når hun tilsidst må lukke dets Øjne i Døden. Og altfor ofter tror man, det er Gud, som bringer denne Prøvelse og Sorg over Hjemmet, medens det i Virkeligheden var Forældrene selv, som ved deres Uforstand eller Ligegyldighed var Årsag i Barnets Død.    
Faderen bør komme ihu, at den Måde, på hvilken han behandler sin hustru, før hun bliver Moder, har stor Indflydelse på hendes Sindstilstand under Svangerskabets Tid og har meget at gjøre med den Karakter, Barnet udvikler efter dets Fødsel. Mangen Fader har været så optagen med at samle Rigdom, at højere og ædlere Formål sættes tilside, og nogle Mænd har vist altfor stor Forsømmelse med Moder og Børn, og altfor ofte er deres Lov bleven opofrede på Mammonsgudens Alter. Mange lider ikke straks Straffen for deres Overtrædelse og fatter ikke de endelige Følger af den Vej, de har betrådt. En hustrus Stilling er undertiden ikke bedre end en Slaves, og undertiden er hun ligeså skyldig som Manden i at bortsløse sine fysiske Kræfter for at kunne leve overdådigt og på Moden. Det er en Synd for sådanne Forældre at have Børn; thi disse Børn er ofter beheftede med legemlige, åndelige og moralske Svagheder og bærer Indtryk af deres Forældres egennyttige Karakter, og de vil være en Forbandelse for Verden på Grund af deres Ondskab.     
Det er Mænd og Kvinders Pligt at handle med Forstand med Hensyn til deres Arbejde. De bør ikke udtømme deres Kræfter, når det ikke behøves; thi derved vil de pådrage ikke alene sig selv Sygdom og Lidelse, men også bringe Ængstelse og Bekymring over dem, de elsker. Hvad er det, der er Årsag til så meget Arbejde? - Frådseri i Mad og Drikke samt Ønsket om at samle sig Rigdom. Dersom man holdt Appetiten i Ave og alene spiste sådan Føde, som er sund og god, vilde man derved spare så mange Udlæg, at man ikke behøvede at arbejde mere, end Kræfterne tillod, og således overtræde Sundhedens Love. Ønsket om at samle Ejendele er ikke Synd, dersom man ved Bestræbelserne herfor ikke glemmer Gud og overtræder den guddommelige Lovs seks sidste Bud, der angår Menneskenes indbyrdes pligter, samt sætter sig i en sådan Tilstand, at man ikke kan ære Gud i sit Legeme og sin Ånd, hvilke hører Gud til. Dersom man i sit Stræv for at samle sig Rigdom overstrænger sig og overtræder de Love, som ligger til Grund for vort legemlige Velbefindende, så kommmer man i en sådan Tilstand, at man ikke kan tjene Gud, som tilbørligt er, men istedet synder mod ham. De Ejendele, man på denne Måde samler sig, er dyrt betalte.    
Hårdt Arbejde og stor Bekymring gjør ofter Faderen nervøs, utålmodig og stræng. Han lægger ikke mærke til sin Hustrus trætte Udseende. Hun har med sine svagere Kræfter arbejdet ligeså hårdt som han med sin større Styrke. I sin Iver for at samle sig Penge tillader han sine Forretninger at optage så meget af hans Tid og opmærksomhed, at han i stor Grad glemmer sine Pligter mod sin Familie, og han måler ikke ret sin Hustrus Kræfter og Udholdenhed. Ofte udvider han sit Jordbrug og må leje flere Arbejdere, og dette forøger naturligvis Arbejdet i Huset. Hustruen indser for hver Dag, at hun gjør mere, end hendes Kræfter kan tåle, men hun tør ikke tage sig nogen Hvile, thi Arbejdet må udføres. Hun forbruger Kræfter, der burde spares for Fremtiden - lever på lånt Kapital, som ikke siden kan betales tilbage, da hun fremdeles behøver den. Og hvis hun ikke sætter Livet til, bliver hendes Konstitution dog så nedbrudt, at hun aldrig mere kan gjenvinde sin Styrke.    
Dersom Faderen lærte at få Forstand på de Love, der ligger til Grund for legemligt Velbefindende, kunde han bedre lære sine Pligter og sit Ansvar at kende. Han vilde da indse, at han næsten har gjort sig skyldig i Mord mod sine Børn, idet han har ladet Moderen under Svangerskabet besværes af så mange Bekymringer, at hun måtte arbejde mere, end hendes Kræfter tillod, for at skrabe sammen penge til en Betryggelse for Børnenes Fremtid. De giver Børnene Die under deres Sygelighed og lægger dem ofte ned i en fortidlig Grav, lidet anende, at det er deres egen Levemåde, der har medført dette Resultat. Hvor meget bedre vilde det ikke have været at bevare Moderen fra Overanstrængelse og Ængstelse, så at hun kunde give sine Børn en kraftig Legemsbygning og derved sætte dem istand til at kjæmpe sig frem gjennem Livets mange Besværligheder formedelst sin egen Kraft og Energi uden at behøve at stole på Forældrenes Rigdom! Den Erfaring, de kunde vinde på denne Måde, vilde være af større Værd for dem end Huse og Landejendomme forhvervede på Bekostning af Moderens og Børnenes Helbred.    
Det synes at være ganske naturligt for nogle Mænd at være tvære, egennyttige, strænge og overmodige. De har aldrig lært at beherske sig selv og lægge Bånd på deres urimelige Følelser, hvad Følgerne end måtte blive. Sådanne Mænd får sin Gjengjældelse deri, at deres Hustruer bliver sygelige og modfaldne, samt deri, at deres Børn arver deres ejendommelige og ubehagelige Karakter.    
Det er hver af Ægtefællernes Skyldighed at beflitte sig på ej at såre hverandres Følelser. De bør beherske både sine Ord og sine Handlinger, så de ikke viser sig hidsige og ufordragelige. De bør søge at bidrage til hverandres Lykke i såvel små som store Sager og vise sig venlige og høflige og gjøre hverandre små tjenester. Slige Småting bør ikke forsømmes; thi de er ligeså uundværlige for Mandens og Hustruens Lykke, som Føde er nødvendig til Vedligeholdelsen af det fysiske Liv. Manden bør forholde sig således mod Hustruen, at hun finder Hvile og Trøst i hans beskyttende kjærlighed. Venlige, glade og opmuntrende Ord fra ham, med hvem hun har sammenknyttet sit Livs Lykke, vil befindes at være af større Nytte end noget Lægemiddel. Og det Sollys, sådanne opmuntrende Ord vil udbrede i Hustruens og Moderens Hjerte, vil gjenspejle sig i Mandens Hjerte og Fylde det med Fred og Glæde.    
Manden ser ofte sin Hustru blive svag og udarbejdet gammel før Tiden, idet hun stræver Dag ud og Dag ind med at tilberede Mad for en forvendt Smag. Han tilfredstiller sin unaturlige Smag ved at spise af sådanne Retter, som det tager meget Tid og Omkostning til at tilberede, og som har den Virkning på dem, der nyder deraf, at de bliver nervøse og irritable. Hustruen er sjælden fri for Hovedpine, og Følgerne af at spise sådan Mad ses på Børnene. Der er stor Mangel på gjensidig Kærlighed og Overbærenhed både hos Forældre og Børn. Alle lider tilsammen; thi Helbreden er opofret på Appetitens Alter. Endog før Børnene kommer til Verden, er de behæftede med Svagheder, og vil siden udvikle en unaturlig Appetit. Den Fortrædelighed, Nervøsitet og Mismodighed, som vises hos Moderen, vil efterlade Spor i Børnenes Karakter.  

1 08 1899 Review and Herald Sygdommen og dens årsager   
 Igen: Himmeriget ligner en købmand, der søgte efter smukke perler; og da han fandt én særlig kostbar perle, gik han hen og solgte alt, hvad han ejede, og købte den.    
Sandheden lignes ved en meget kostelig perle. Den må gives den fornemste plads i hjertet; for den alene kan overbevise om og frigøre fra synd. Ved at sam¬menligne Himmeriget med en perle havde Kristus til hensigt at bevæge enhver sjæl til at sætte pris på denne perle frem for noget andet. Besiddelsen af denne perle, hvilket er ensbe¬tydende med at besidde Jesus som sin personlige Frelser, er et symbol på sand rigdom. Det er en skat frem for alle andre skatte.    
Kristus står rede til at tage imod alle, som kommer til ham i oprigtighed. Han er vort eneste håb, vort Alfa og Omega. Han er vor sol og skjold, vor visdom, vor helliggørelse, vor retfærdighed. Alene formedelst hans kraft kan vi bevare Guds kærlighed i vore hjerter. Han længes efter at give os hvile og fred. Men han tåler ikke det ringeste hykleri eller falsk foregivende. Det er sådanne, som siger og ikke gør, som bekender sig til sandheden, men fornægter den i deres liv. Herren ved, hvem det er.    
Ved et tilfælde advarede Kristus sine disciple om ikke at kaste perler for dem, som ikke forstod eller satte pris på deres værdi. De skulle være forsigtige med, hvorledes de anvendte deres tid og deres kræfter. "Giv ikke hunde det hellige, og kast ikke jeres perler for svin, for at de ikke skal trampe dem ned med deres ben og så vende sig om og sønderrive jer."    
Der er nogle, som vil blive reddet fra syndens og fordærvelsens laveste dybder. Esajas taler om disse: "Vask jer, rens jer!", siger han, "fjern jeres onde gerninger fra mine øjne, hold op med at handle ondt, lær at handle godt! Stræb efter ret, hjælp den undertrykte, skaf den faderløse ret, før enkens sag! Kom, lad os gå i rette med hinanden, siger Herren. Er jeres synder som skarlagen, kan de blive hvide som sne; er de røde som purpur, kan de blive som uld."    
Al ugudelighed må aflægges. Al synd må vi angre og afstå fra. Om synderne end var som skarla¬gen, skal de blive hvide som sne. En fuldstændig forandring må finde sted i karakteren. Men dersom personer efter at være kommet i berøring med den, som virker for deres frelse, og efter at være blevet forsøgt og prøvet, ikke ved deres liv beviser, at der blevet renset fra og har aflagt syndige vaner og skikke, så viser de derved, at de ikke sætter tilbørlig pris på sandhedens kostelige perle. Dersom de viser uærlighed i nogen handel, enten det så er i timelig eller åndelig hen¬seende, dersom de ikke gør ret og skel, så viser de, at de betragter Guds rige nåde som noget ganske almindeligt. De fatter ikke værdien af den meget kostbare perle.     
Der er nogle, som bekender sig til at tro sandheden, men de kan ikke føre en uærlig vandel og alligevel vandre på den trange vej og gå ind gennem den snævre port. Ved deres handlinger viser de, at de har valgt den vej, hvorpå verden vandrer. "Gå ind ad den snævre port; for vid er den port, og bred er den vej, der fører til fortabelsen, og der er mange, der går ind ad den. Hvor snæver er ikke den port, og hvor trang er ikke den vej, der fører til livet, og der er få, som finder den!"    
Vi vil træffe på sådanne, hvis samvittighed er blevet så sløv og fordærvet, at de ikke er i stand til at gøre forskel på og fatte de herlige sandheder i Guds ord. Lad os derfor være forsigtige med hensyn til, hvem vi omgås og forener os med. Når det er mennesker, på hvem sand¬heden intet indtryk gør, og som ikke sætter pris på den kostelige perle, når de handler uærligt mod Gud og deres med¬mennesker, når de viser, at den frugt, de bærer, er det for¬budne træs frugt, så tag jer i vare, for at I ikke ved at forbinde jer med sådanne skal tabe forbindelsen med Gud. Det ses tydeligt, at Gud ikke virker i og ved dem, og den kundskab, man får ved at være sammen med dem, er vildledende. I kan ikke være en livets lugt til livet for sådanne, for de sætter ikke pris på Guds ord.    
Ligesom i fortiden vil vi også i fremtiden se alle slags mennesker med vidt forskellige karak¬tertræk. Vi vil blive vidne til et frafald hos nogle af dem, som vi havde den største tillid til, og som vi troede var stålsatte i det gode og tro mod rette principper. Der ind¬træffer noget, som sætter dem på prøve, og så svigter de. Dersom sådanne falder, siger nogle, hvem kan man så stole på? Dette er en Satans fristelse, hvorved han søger at få dem til at vakle, som vandrer på den trange vej. De, som falder, har øjensynlig fordærvet deres vej for Herren. De er en advarsel, hvoraf dem, som bekender sig til at tro på sandheden, kan lære, at Guds ord alene kan redde fra synd og bevare den trofaste på hellighedens vej.     
Guds ord er den meget kostelige perle. Det er uforanderligt, evigt. Sandheden, således som den er i Jesus, leder menneskene på den rette vej og bevarer dem derpå. Sandheden er et anker for sjælen, fast og ubevægeligt. Men sandheden er ikke sandhed for den, som ikke adlyder den. Når de viger af fra sandhedens principper, så viser de sig altid troløse i betroede tillidshverv. Enhver sjæl, lige meget hvilken stilling i livet han befinder sig i, bør se til, at sandheden formedelst Guds Ånds kraftige virkning har slået dybe rødder i hjertet. Dersom ikke det sker, vil de, som prædiker Ordet, vise sig utro i deres hellige kald. De, som ikke vandrer i lyset, ligesom Kristus er i lyset, er som blinde, der leder blinde. "De er som skyer, der drives forbi af vindene uden at give regn, og som træer, der står uden frugt om efteråret, to gange døde og revet op med rode."  

15 08 1899 Review and Herald Kristi mission  
 Kristus var den største missionær, som verden nogen sinde har kendt. Hvordan kom han? Hvad var hans budskab? Hans forløber, Johannes, opløftede sin stemme i Judæas ørken og råbte: "Omvend jer, for Himmelens rige er kommet nær. For dette er ham,der blev talt om af profeten Esajas, der sagde: "Dette er stemmen fra een, der råber i ørkenen: ,Bered vejen for Herren" Gør en kongevej beredt i ørkenen for vor Gud. hver dal skal hæves og hvert bjerg skal sænkes og det krogede skal gøres lige og de stenede steder jævne. herrens herlighed skal åbenbares og alt kød skal se det, for Herrens mund har talt det ....O Zion, som bringer gode nyheder, opløft din stemme med styrke oplad den og vær ikke bange. Sig til judas byer: Sig til Judas byer: "Se din Gud." Se, Herren vil komme med stærk hånd og hans arm skal regere for ham. han skal vogte sin flok som en hyrde. Han skal samle lammene med sin arm og bære dem i favn."     
Kristus kom med det samme budskab som Johannes."Fra den tid," læser vi, "begyndte Jesus at prædike og sige: Omvend jer, for himmeriget er nær." Men mens Johannes prædikede i ørkenen blev Kristi arbejde gjort blandt folket. For at han kunne nå syndere, der hvor de var, omfavnede han hele den menneskelige slægt med sin lange menneskelige arm, mens han med sin guddommelige arm greb fat i den Eviges trone og han forenede således det endelige menneske med den uendelige Gud og forbandt jord med himmel.     
Se min tjener, som jeg opretholder; min udvalgte,i hvem min sjæl fryder sig. Jeg har givet ham min Ånd; han skal bringe lov og ret til hedningerne. Han skal ikke kives,heller ikke råbe,så han kan høres på gaden. Et knækket rør skal han ikke bryde og ikke slukke den rygende væge. Han får retten ført frem til sejr. Han skal ikke svigte eller blive mismodig,før han har bragt dom over jorden;og øerne skal vente på hans lov."     
Og da Jesus gik ved Galilæa sø, så han to brødre, Simon kaldet Peter og Andreas, hans broder og de kastede deres net ud i søen, for de var fiskere. Og han sagde til de: Følg mig og jeg vil gøre jer til menneskefiskere. Således kaldte Jesus sine første disciple. De var ikke udvalgt blandt farisæerne, men blandt ydmyge fiskere. Disse jævne mænd kunne Jesus samarbejde med, han kunne uddanne og træne dem til at gøre det højeste arbejde, som nogensinde er givet til kødelige.     
Og Jesus gik omkring i hele Galilæa, underviste i deres synagoger og prædikede evangeliet om riget." Forbundet med dette arbejde var hans gerning med at helbrede. Han gik omkring og helbredte alle slags dårligdom og alle slags sygdomme blandt folket. Og hans ry nåede over hele Syrien; og de bragte alle som var plaget af alle slags sygdomme og plager og de, der var besatte at djævle,og dem, der var sindssyge og de, der var lamme; og han helbredte dem. Og store menneskarer fra Galilæa, fra Decapolis, fra Jerusalem og fra Judæa og fra den anden side af Jordan, fulgte ham."     
Her ønsker jeg at indprente alle, som er interesserede i missionsarbejde, at først skal sandheden lægges frem og advarslen gives til folk: Guds rige er nær. Intet gøre et sådant indtryk på sindene som det at opløfte Frelseren. "Som Moses opløftede slangen i ørkenen, således må Menneskesønnnen opløftes." I ørkenen blev ordet givet, trompeten lød og blev opfattet af udvalgte mænd - og de, der lyttede i tro og så op på det symbol, der var løftet op, blev frelst. I dag skal de, der er blevet bidt af slangen, se og leve. Se Guds lam, som tager verdens synd bort." Alle, som ser på ham, vil leve. Så er spørgsmålet besvaret: "Hvad skal jeg gøre for at blive frelst?"     
Det budskab, som Jesus gav til den lamme mand, bliver givet til os. De bragte til ham en lam mand, som lå på en seng. "Der var en menneskemængde omkring det hus, hvori Jesus var,og den syge mands venner søgte en vej til at bringe ham direkte til Kristus, for at de kunne lægge ham for Jesus. Og da de ikke kunne finde en måde, hvorpå de kunne bringe ham ind på grund af mængden,gik de op på husets tag og firede ham ned gennem et hul mellem bjælkerne på sin seng lige foran Jesus.     
Kristus så, at manden led af en legemelig sygdom og han så også, at han led af en syg sjæl. Han vidste, at for at helbrede den legemlige dårligdom, måtte han bringe lindring til sjælen og rense sjælen fra synd. Manden behøvede sjælens helbred, før han kunne sætte pris på legemets sundhed. Frelseren var ikke uberørt over de anstrengelser,der var gjort for at bringe manden til ham og hans hjerte, fuldt af kærlighed og medfølelse, var bevæget. "Han så deres tro," og det var nok. Søn, vær ved godt mod; dine synder er dig forladt," sagde han til den syge mand. Mange lagde med tilbageholdt åndedræt mærke til hver en bevægelse i dette mærkelige hændelsesforløb og følte at Kristi ord var en invitation til dem. Var de måske ikke syge i deres sjæl? Var de måske ikke ivrige efter at blive fri for deres skyldsfølelse?     
Men farisæerne kunne ikke skjule deres vrede. Som fyldt med hellig rædsel begyndte de at resonere og sige: Hvem er denne, som taler gudsbespotteligt? Hvem andre end Gud alene kan tilgive synder?" Men det var den levende Guds søn, der havde sagt ordene: Dine synder er dig forladt." Hvis ikke farisæerne var blevet forblindede af fordomme, ville de have set, at han, som stod foran dem, var Kristus og at han var i Faderen og Faderen i ham. Jeg og min Fader, vi er et," erklærede han.     
Da Jesus bemærkede deres tanker, svarede han dem: Hvad er det, I tænker i jeres hjerter? Hvad er lettest at sige: Dine synder er tilgivet dig, eller: Stå op og gå? Men for at I skal kunne vide, at menneskesønnen har magt på jorden til at tilgive synder' sagde han til den lamme: Jeg siger dig: Stå op, tag din seng og gå hjem til dit hus. Og straks stod han op foran dem, tog det op, som han lå på og gik hjem til sit hus og priste Gud."Han var helbredt fra syndens spedalskhed, helbredt fra den sygdom,der havde angrebet hans krop, helbredt helt og holdent. Og de blev fyldt med frygt og sagde: Vi har set underfulde ting i dag."     
Og efter alt dette gik han videre og så en tolder ved navn Levi siddende ved toldboden; og han sagde til ham: Følg mig. Og han forlod alt, rejste sig og fulgte ham. Det er sådanne invitationer, der bør gives til kristi repræsentanter. Invitationer i almindelighed bliver givet, men ikke nok bestemte og personlige kald. Hvis der blev givet flere personlige kald, ville der blive gjort mere for at følge Kristus.     
Og Levi holdt en stor fest i sit hus."Han følte sig højt beæret over Kristi kald og udtrykte sine følelser ved at holde en fest og invitere sine venner. Jesus og hans disciple blev inviteret og mange toldere og syndere kom og satte sig ned sammen med ham og hans disciple. Jesus sagde aldrig nej til den slags indbydelser, for her kunne han spørge og svare på spørgsmål, som kunne sprede lys. Han overså aldrig en lejlighed til at så sandhedens sæd i menneskelige sind og han vidste, at den tid ville komme, da hjerter ville svare på de ord, som faldt fra hans læber.     
Men de skriftkloge og farisæerne knurrede mod hans disciple og sagde: Hvorfor spiser I med toldere og syndere? Og Jesus svarede og sagde til dem: De raske trænger ikke til en læge men de syge gør. Jeg kom ikke for at kalde retfærdige, men syndere til omvendelse.     
Dette er en lektie for alle vore menigheder. Herren kom på den travle gennemrejse, for at han kunne tale ord, som kunne nå synderes hjerter. De var syge og behøvede en læge, som kunne vise dem deres sande tilstand. Således nåede Kristus dybderne af menneskelig smerte og elendighed.     
Kristi arbejde var et tydeligt arbejde. Han supplerede sit undervisende arbejde med det helbredende arbejde. "Da han havde kaldt sine tolv disciple til sig, gav han dem magt til at kaste urene ånder ud og helbrede alle slags sygdomme." "Når I går," sagde han, skal I prædike og sige, at Himlens rige er nær. Helbred de syge, rens de spedalske, oprejs de døde, kast djævle ud. I har fået det for intet. Hav ikke guld eller sølv eller messing i jeres punge. Og de drog afsted og gik gennem byerne og prædikede evangeliet og helbredte alle vegne."     
Dette er det arbejde, der bør gøres i dag. Missionsstationer skulle oprettes,ikke bare i een eller to byer i Amerika,men på mange steder. Bygninger skulle være så billige som muligt. Det er ikke dyre bygninger, som giver vort arbejde dets karakter; det er den ånd, der åbenbarer sig i arbejderne, som viser, at de samarbejder med den Hellige Ånd. Det giver kraft til deres indflydelse og karakter til arbejde.     
Gud har sendt sit folk til forskellige dele af jorden, blandt afgudsdyrkere og hedenske nationer, for at de må vinde sjæle fra mørket over til lyset. Deres første arbejde består i at komme med budskabet, at Jesus, den korsfæstede, er vor Frelser. De skal vække en interesse for Jesu villighed til at tilgive synde og bringe det budskab: Dette er det evige liv, at de kan kende dig, den eneste sande Gud og Jesus Kristus,som du har sendt."     
Kristus gav sine disciple et eksempel på det arbejde,de skulle gøre. Ved en lejlighed læser vi, at han drog til grænsen til Tyrus og Sidon og gid ind i et hus og ville ikke, at nogen skulle vide det, men han kunne ikke skjules. For en vis kvinde, hvis unge datter havde en uren ånd, hørte om ham og kom og faldt ned for hans fødder: "- og hun besværgede ham at kaste djævelen ud af hendes datter. Men Jesus sagde til hende: Lad først børnene blive mætte, for det er ikke rigtigt at tage børnenes brød og kaste det for hundene. Dette var disciplenes tanke. Og hun svarede og sagde til ham: Jo Herre, hundene under bordet æder dog børnenes krummer."Og han sagde til hende: Fordi du svarede dette, så gå din vej. Djævelen har forladt din datter. Og da hun kom til sit hus, fandt hun, at djævelen var forsvundet og at hendes datter lå på sengen."     
Og da han igen gik fra Tyrus og Sidons kyster, kom han til Galilæa sø og midt på kysten til Decapolis; og der bringer de en døv, som også havde en talefejl, til ham. Og de bad ham lægge sin hånd på ham. Og han tog ham til side fra mængden og stak sine fingre i hans ører, spyttede og rørte ved hans tunge. Og han så op til Himlen, sukkede og sagde til ham: Effata, det betyder luk dig op. Og straks blev hans ører åbnede og de bånd, der bandt tungen, løsnedes og han talte tydeligt."     
Og han pålagde dem, at de ikke skulle sige det til nogen. Men jo mere han pålagde dem at tie med det, des mere sagde de meget om det og gjorde det kendt og de var over al måde forbavsede og sagde: "Han har gjort alle ting vel. Han får både de døve til at høre og de stumme til at tale."     
Dette var Kristi arbejde, men vore menigheder har ikke udfyldt deres pladser i samarbejdet med Gud. Enhver slags gerning i livet er under Guds forsyn. Ethvert arbejdsområde kræver den alvorligste overgivelse til Gud. De, der er skjult med Kristus i Gud,vil blive værktøj i Guds hænder til at udvikle kristen evne og kraft. Andenklasser har deres del at gøre. Guds folk skal ikke sidde sabbat efter sabbat og høre ordet og så intet gøre for at fortælle det, de har hørt, videre. De skal være arbejdere sammen med Gud. Gud har givet hver eneste een et arbejde at gøre. Han vil ikke undskylde nogen, æder hygger sig med lysten til at folde hænderne og gøre sig selv til midtpunkt. Sandheden skal forkyndes. Den skal skride fremad som en brændende lampe. Ikke en tråd af selviskhed må væves ind i det arbejde. Vi må se lys i Guds lys.  

22 08 1899 Review and Herald Jordens salt!   
 I sin undervisning sammenlignede Kristus sine disciple med ting, som var dem særdeles bekendte. Han sammenlignede dem med salt og med lys. "I er jordens salt," sagde han, "I er verdens lys." Disse ord blev talt til nogle få, ydmyge fiskere. Der var præster og rabbinere iblandt tilhørerne, men det var ikke dem, der blev talt til. Med al deres lærdom, med al deres formodede indsigt i lovens mysterier, med alle deres krav på at kende Gud afslørede de kun, at de ikke kendte ham, Til disse ledende mænd var Guds gåder blevet betroet, men Kristus erklærede dem for at være farlige lærere. Han sagde til dem, "I lærer menneskebud som læresætninger. I tager fejl, fordi I hverken kender skrifterne eller guds kraft." Så vendte ham sig fra disse mænd til de ydmyge fiskere og sagde til dem: "I er jorden salt."     
Kristi egen karakter skulle repræsenteres i hans disciple. De skulle bringe evangeliet til verden. De skulle praktisere det ord, som de kom med og det skulle være en duft af liv til liv for dem og for andre. Fra dem skulle der udgå et budskab, som lyste op ved sin indflydelse og var frelsende i sin kraft.     
Ved disse ord fra Kristus får vi nogen ide om,hvad der udgør værdien af menneskelig indflydelse. Det vil sige at arbejde med Kristi indflydelse, at løfte, hvor Kristus løfter, at give korrekte principper og modstå fordærvelsens fremgang i verden. Det vil sige at opløfte og forsøde andres liv og karakter gennem den kraft, som et rent eksempel giver forenet med alvorlig tro og kærlighed. Guds folk burde udøve en fornyende, bevarende kraft i verden. De skal modarbejde det ondes ødelæggende, fordærvende indflydelse. Med pen og stemme skal de ophøje ham for menneskene, som kom for at søge at frelse det, som var fortabt.     
Jøderne kendte lignelsen om saltet og der var det i Kristi ord,der betroede hans principper til tilhørerne. "Hvis saltet har mistet sin kraft," sagde han, "hvormed skal det så blive saltet? Så duer det ikke til noget andet end til at blive kastet ud og blive trådt under fode af mennesker." Dette var den jødiske nation tilstand. Saltet var der,men det kunne ikke bruges til noget som helst gavn for nogen. Dette viser hen til dem, som engang har modtaget Bibelens sandheder, som engang har forstået, hvad det ville sige at være som saltet med dets frelsende egenskaber, men som har mistet deres forbindelse med Kristus. De har ingen frelsende egenskaber i sig selv. De kritiserer, anklager brødrene, som den Store Anklager også gør. De prøver ikke at oplyse og frelse deres medmennesker. Disse mennesker er unyttige, hvad sandhed og retfærdighed angår og er kun egnede til at blive behandlet som saltet, der har mistet sin kraft.     
Kristus viser os sand religion. Han vender op og ned på århundreders meninger og viser, at sand visdom er i direkte modstrid mod menneskers synspunkter. Guds folks arbejde i denne verden er at begrænse det onde, at udvikle, rense og forædle menneskeslægten. Principperne i venlighed, kærlighed og godhed må oprykke hver fiber af den selveskehed, som har gennemsyret hele det menneskelige samfund og fordærvet kirken. Så kan Gud, den Almægtige regere og Kristi Ånd vil blive en varig indflydelse i livet. Hvis mænd og kvinder vil åbne deres hjerter for den himmelske indflydelse af sandhed og kærlighed, så vil disse principper flyde til os igen som ørkenens bække, der forfrisker alle og forårsager, at det friske, grønne kommer til syne, hvor der nu kun er ødemark og ørken. Indflydelsen fra dem, der holder sig på Herrens vej, vil blive så vidtrækkende som evigheden. De vil have et glad sind med himmelsk fred med sig som en varig, forfriskende, oplysende kraft.     
Igen: Der bør være en åbenbar indflydelse. Jesus siger, "Lad jeres lys således skinne for menneskene, at de må se jeres gode gerninger og herliggøre jeres Fader, som er i Himmelen." Kristus praktiserede barmhjertighed, ømhed og medfølelse for at kunne velsigne den lidende menneskehed. Han arbejdede for at oprette Gudsbilledet i mennesket både fysisk og moralsk. I dette arbejde skal mennesket arbejde sammen med Gud. Fysisk og moralsk sundhed og åndeligt lys skal formidles fra den mægtige helbreder.     
Det lys, der skinner fra dem, der modtager Jesus Kristus, kommer ikke fra deres eget selv. Det er altsammen fra Verdens Lys og Liv. Han tænder dette lys, såvel som han tænder den ild, alle må bruge, når de gør hans gerninger. På mange forskellige måder virker hans nåde også som jordens salt. Hvortil dette salt end finder sin vej, til hjem eller menigheder, bliver det en bevarende kraft til at frelse alt det, som er godt og ødelægge alt det, som er ondt.     
Sand religion er verdens lys, jordens salt. Kristne forældre, vil I ikke drage omsorg for, at saltet besidder den frelsende kraft i jeres familie? Der bør ikke være nogen højrøstet kommanderen i hjemmet. Lad intet slippe ud fra din mund, som er uvenligt og irriterende for dine børn. Disse børn får deres første lektion af far og mor og de skulle ikke give dem et hidsigt, strengt eller surt eksempel. Kristi kærlighed er det, der skal danne deres karakter. Åbenbar Jesu ømhed og blidhed i behandlingen af jeres genstridige små. Læg jer på sinde, at de har fået deres dårlige sider som en arv fra far eller mor og vær tålmodige med børnene, som har arvet jeres egne karaktertræk.     
Vær faste og bestemte i at gennemføre bibelundervisning, men slip aldrig lidenskaberne løs. Husk, at hvis du bliver hidsig eller urimelig overfor dine små, så lærer du også dem at blive det. Gud forlanger af dig, at du opdrager dine børn, idet du i din disciplin indfører en klog lærers ledelse,som er underlagt Guds kontrol. Hvis Guds magt, som omvender, er i virksomhed i dit hjem, vil I begge selv stadigt være elever. Så vil I lægge Kristi karakter for dagen og så vil jeres anstrengelser glæde Gud. Glem aldrig det arbejde, der bør gøres for de yngste medlemmer i Vor Herres familie. I, forældre, er lyset i jeres hjem. Lad jeres lys skinne med venlige ord, sagt med mild stemme. Så vil englene være i jeres hjem og den disciplin, I giver jeres børn, vil strømme ud til verden stærk og klar. Jeres børn vil tage deres hjems uddannelse med sig som en kostelig indflydelse. Så arbejd i hjemmets kreds i de første år af børnenes liv og de vil bære en indflydelse med sig af liv til liv ind i skolen og ud i verden.     
Når menigheden kommer til at forstå sit forhold til verden, vil der blive gjort aktivt personligt arbejde. Som et folk er vi ansvarlige for de sjæle, som går til grunde uden Kristus. Hver sjæl, som er forenet med Kristus, skulle være en levende, aktiv budbærer, der går hans ærinde. Han burde være en frelsende magt i en verden, der er ved at gå til grunde. Sjæle råber "Send os hjælp. Vi tørster efter frelsens vande. Vi sulter efter livets brød. Vil vore menighedsmedlemmer selv spise livets brød og ingen byrde føle for at bære sandheden til dem, der sidder i vildfarelsens mørke? Har Kristi efterfølgere ingen ide om den uendelige pris, som er betalt som løsesum for disse sjæle i Satans magt? Der er brug for en stærk og forenet indflydelse for at samarbejde med hærføreren for vor frelse, idet han tager byttet fra fjenden og gør kvinder og mænd frie i Kristus. Skal vi ikke, hver eneste en af os, opflamme hinanden til at arbejde for faldne mennesker? Bed alvorligt og forenet, udholdende om åndelig styrke. Nådens og kundskabens kildevæld flyder hele tiden. Den er uudtømmelig. Der er fra denne rigelige fylde, at vi bliver forsynet.     
Enhver af os har talenter af værdi i arbejdet med at vinde sjæle for Kristus. Men mange, der gør krav på at være på at være Kristi disciple, har ingen virkelig forbindelse med Gud. De går ikke fremad i tjeneste. De har ikke erhvervet sig de egenskaber, Jesus havde. Saltet har mistet sin kraft. Mennesker, som aldrig har erfaret Jesu ømme, vindende kærlighed i sjælen, kan ikke lede andre til livets kilde. Men hvis Kristi kærlighed bor i hjertet, vil den vise sig at være en mægtigt virkende hjælper. Den vil blive åbenbaret i samtale,i den ømme, medfølende ånd, i de anstrengelser, der gøres for at opløfte de sjæle, som vi bliver bragt i kontakt med.     
Udbredelsen af Guds sandhed er ikke begrænset til nogle få ordinerede prædikanter. Sandheden skal spredes af alle, som gør krav på at være Kristi disciple. Der må sås ved alle vande. Der er en fare dog dem, der kun gør lidt eller intet for Kristus. Guds nåde vil ikke længe give i den sjæl, der forbliver tavs, efter at han har haft stor privilegier og lejlighed. En sådan vil snart opdage, at han intet har at sige. Hvis menighedsmedlemmer ville blive klar over, hvad der har været krævet af dem og stadig bliver krævet, ville de fornægte sig selv. De ville tage deres kors op. De ville prøve at frelse de sjæle,der er ved at omkomme. De ville gå fremad med gråd, idet der har dyrebar sæd i kærlighed, for at de kunne komme igen med glæde og bringe deres sorg med sig.  

5 09 1899 Review and Herald Det første og det andet komme.*   
 Ved Kristi første komme, som foregik i synlig ubetydelighed, var det næsten umuligt at hindre Himmelens engle i at udfolde deres pragt for at fejre Guds Søns fødsel. Himlens herlige tilkendegivelse var ikke holdt helt tilbage. Denne vidunderlige begivenhed var ikke helt uden bekræftigelse af en himmelske karakter. Denne fødsel, som der var truffet så få forberedelser til på Jorden, blev fejret i de himmelske sale med lovprisning og takkesang på menneskets vegne.     
Mens hyrderne på Betlehems højdedrag vogtede deres hjorde ved nattetide, stod en Herrens engel for dem, "og Herrens herlighed strålede om dem, og de blev grebet af stor frygt. Men engelen sagde til dem: "Frygt ikke; thi se, jeg forkynder eder en stor glæde, som skal være for hele folket. Thi eder er i dag en Frelser født i Davids by; han er Kristus, Herren! Og dette skal være jer et tegn: I skal finde et barn svøbt og liggende i en krybbe." Og i det samme var der med engelen en mangfoldig himmelsk hærskare, som lovpriste Gud og sagde: "Ære være Gud i det højeste! og på jorden fred i mennesker, der har hans velbehag!" Budskabet blev givet, og englene fløj tilbage til himlen, og herlighedslyset af deres tilstedeværelse kunne ikke længere ses.     
Han som kom i menneskelig kød, og underlagde sig ydmygelsens liv, var himlens Majestæt, livets fyrste, og alligevel kendte jordens kloge mænd, fyrster og herskere, og endda hans eget folk ham ikke. De kendte ham ikke som den længe ventede Messias. Selvom de mægtige mirakler viste sig selv i ham, selvom han åbnede blindes øjne, og oprejste døde til livet, led Kristus det folkets had og foragt, som han kom for at velsigne. De betragtede ham som en synder, og anklagede ham for at drive djævle ud med djævlenes fyrste. Omstændighederne om hans fødsel var mystisk, og herskerne bemærkede dette. De anklagede ham for at være født i synd. Himlens fyrste blev forhånet på grund af menneskers fordærvede tankegang og syndige og blasfemiske vantro. Hvilken fordærvelig ting er vantro ikke! Den blev grundlagt af den første store frafaldne engel, og vil lede alle som kommer ind på dens stier til forfærdelige længder, som det ses i jødernes forkastelse af deres Messias.    
Det jødiske folks ledere havde de gammeltestamentlige skrifter, som tydeligt forudsagde måde Kristus kom på første gang. Gennem profeten Esajas, havde Gud beskrevet Kristi mission og sagt: "Ringeagtet, skyet af folk, en smerternes mand og kendt med sygdom, en, man skjuler sit ansigt for, agtet ringe, vi regned ham ikke. Og dog vore sygdomme bar han, tog vore smerter på sig; vi regnede ham for plaget, slagen, gjort elendig af Gud. Men han blev såret for vore overtrædelser, knust for vor brødres skyld; os til fred kom straf over ham, vi fik lægedom ved hans sår. Vi for alle vild som får, vi vendte os hver sin vej, men Herren lod falde på ham den skyld, der lå på os alle. Han blev knust og bar det stille, han oplod ikke sin mund som et lam, der føres hen at slagtes, som et får, der er stumt, når det klippes. Han oplod ikke sin mund."    
Israels ledere bekendte sig til at forstå profetierne, men de havde fået en forkert opfattelse af den måde, hvorpå Kristus ville komme. Satan havde vildledt dem og de overførte al herligheden ved hans andet komme til hans første komme. Alle de vidunderlige begivenheder i forbindelse med hans andet komme søgte de efter ved hans første komme. Derfor var de ikke beredt til at tage imod ham, da han kom. Disciplen Johannes fortæller om den måde han blev modtaget på. Han siger: " Han var i verden, og verden er blevet til ved ham, og verden kendte ham ikke. Han kom til sit eget, og hans egne tog ikke imod ham."     
Der er en vidunderlig modsætning mellem Kristi første og andet komme. Intet menneskeligt sprog kan beskrive begivenhederne i forbindelse med Menneskesønnens andet komme i himmelens skyer. Han kommer i sin egen herlighed og i Faderens herlighed og i de hellige engles herlighed. Han kommer iklædt lysets kappe, som han har været iført fra evighed af. Han bliver ledsaget af engle. Titusind titusinder eskorterer ham på vejen. Basunens klang vil kalde de hensovede døde op af graven. Kristi røst vil trænge igennem graven og ind i de dødes ører og alle de, som er i gravene, ..... skal gå frem.     
 "Og alle folkeslag skal samles foran ham." Den samme, som gav sit liv for menneskene, skal dømme dem på den yderste dag, for Faderen har overladt al dom til Sønnen, "og han har givet ham magt til at holde dom, fordi han er Menneskesøn". Hvilken dag det vil blive, når de, som har forkastet Kristus, skal se ham, som deres synder har gennemstunget! Da vil de vide, at han tilbyder dem hele himlen, hvis de vil stå ved hans side som lydige børn, at han betalte en uendelig pris for deres frelse, men at de ikke ville accepter friheden fra syndens gnavende slaveri. De vælger at stå under oprørenes sorte banner i slutningen af barmhjertigheden time.     
I det de jødiske rådsherrer stirrer på hans herlighed, går der som et lyn igennem deres sind og de mindes Menneskesønnen i hans menneskelige skikkelse. De husker, hvordan de behandlede ham, hvordan de afviste ham og stillede sig tæt op ad den store frafaldne. Begivenhederne i Kristi liv træder tydeligt og klart frem for dem. Alt, hvad han gjorde alt, hvad han sagde og den ydmygelse, han fornedrede sig til for at frelse dem fra syndens besmittelse, trænger sig frem og fordømmer dem.     
De ser ham ride ind i Jerusalem og de ser ham bryde ud i heftig gråd over den ubodfærdige by, som ikke ville tage imod hans budskab. Det er, som hans indbydende, tryglende, kærlige, ængstelige stemme igen lyder i deres øren. Scenen i Getsemane have træder frem og de hører Jesu underlige bøn: "Min Fader! er det muligt, så lad denne kalk gå mig forbi."     
Atter hører de Pilatus stemme sige: "Jeg finder ingen skyld hos ham." De ser den skammelige scene i landshøvdingens borg, hvor Barabbas stod ved siden af Kristus og de havde mulighed for at kunne vælge den uskyldige. De hører igen Pilatus ord: "Hvem vil I, at jeg skal løslade jer: Barabbas eller Jesus, der kaldes Kristus?" De hører svaret: "Bort med ham, men lad os få Barabbas løsladt!" På Pilatus spørgsmål: "Hvad skal jeg da gøre med Jesus?" kommer svaret: "Lad ham blive korsfæstet!"     
Atter ser de deres offer bære korsets forsmædelse. De hører de højrøstet, hoverende stemmer hånende udbryde: "Frels nu dig selv, hvis du er Guds Søn og stig ned af korset!" "Andre har han frelst, sig selv kan han ikke frelse."     
Nu ser de ham ikke i Getsemane have, ikke i landshøvdingens borg, ikke på Golgatas kors. Tegnene på hans fornedrelse er forsvundet og de ser ind i Guds ansigt det ansigt, som de spyttede på, det ansigt, som præsterne og rådsherrerne slog på med egne hænder. Nu bliver sandheden åbenbaret for dem i al sin styrke. Det er Lammets vrede som de må møde, - fra ham som kom for at tage synden bort fra verden, - af ham som altid har handlet uendelig ømt, og langmodigt, og med uudsigelig kærlighed imod dem. De indså at de har forspildt alle hans store frelses rigdomme. Idet de så på ham, som døde at borttage deres skyld, råbte de ud til klipperne og bjergene: "Fald over os og skjul os for hans åsyn, som sidder på tronen, og for Lammets vrede! Thi deres vredes store dag er kommet; hvem kan da bestå?"     
Vi befinder os midt i de sidste dages farer. Kamphandlingerne nærmer sig med hast og den store dag er nært forestående. Er vi beredt? Enhver handling, stor eller lille, vil blive anerkendt. Det, vi regner for ubetydeligt her vil blive vurderet korrekt. Enkens to småmønter vil blive anerkendt. Et bæger koldt vand, et besøg i et fængsel, mad til de sultne alt vil blive belønnet. De forsømte pligter, de egenkærlige handlinger vil ikke blive glemt! På den åbne plads omkring Guds trone vil alt vise sig fra en ganske anden side end den gang, det skete. Den hemmelige synd der syntes så ubetydelig nu, vil blive vist frem for menneskene i Guds lys. Man vil få at se, at disse selviske glæder og nydelser har fået mennesket til at elske fornøjelser mere en Gud.    
Hvordan står vort regnskab i himlens bøger? Har vi valgt at få del i Kristi lidelser? Har vi lært i Kristi sagtmodighed og ydmyghed af hjertet i hans skole? Har vi stået på Kristi side for at bære hans skam? Har vi taget hans åg på os, og løftet korset i selvfornægtelse og selvopofrelse? Har vi hjulpet til at bære hans børder, og samarbejde med ham i Hans værk?    
Satan er kommet ned med stor magt, og arbejder med alle uretfærdighedens bedrageri i dem som går fortabt; men det er ikke nødvendigt for nogen at lade sig narre; og det vil vi ikke blive, hvis vi helt har tage standpunkt for Kristus for at følge ham i både onde og gode tider. Slangens hoved vil snart blive knust. Det herlige mindesmærke om Guds vidunderlige magt vil snart få sin rette plads igen. Det tabte paradis bliver det genvundne paradis. Guds plan for menneskets forløsning vil blive fuldført. Menneskesønnen vil give de retfærdige det evige livs krone og de tjener ham dag og nat i hans tempel; og han, som sidder på tronen, skal opslå sit telt over dem. De skal ikke sulte mere og ikke tørste mere, ikke heller skal sol eller nogen hede stikke dem. Thi Lammet, som står midt for tronen, skal være deres hyrde og lede dem til kilderne med livets vand; og "Gud skal tørre hver tåre af deres øjne."  

31 10 1899 Review and Herald Lignelsen om de ti jomfruer.*   
  "Da skal det være med Himmeriget som med ti jomfruer, der tog deres lamper og gik ud for at gå brudgommen i møde. De fem af dem var uforstandige, og de fem kloge. De uforstandige tog nemlig deres lamper, men tog ikke olie med sig. Men de kloge tog olie i deres kander tillige med deres lamper. Og da brudgommen lod vente på sig, blev de alle døsige og faldt i søvn. Men ved midnat lød der et råb: "Se, brudgommen er der, gå ham i møde!" Da vågnede alle jomfruerne og gjorde deres lamper i stand. Og de uforstandige sagde til de kloge: "Giv os af jeres olie, thi vore lamper er ved at gå ud. " Men de kloge svarede og sagde: "Nej, der ville ikke blive nok både til os og til jer. Gå hellere hen til købmændene og køb til jer selv." Men medens de gik bort for at købe, kom brudgommen, og de, som var rede, gik ind i bryllupssalen med ham, og døren blev lukket.    
 "Bagefter kommer også de andre jomfruer og siger: "Herre, herre, luk op for os!" Men han svarede og sagde: "Sandelig siger jeg eder: jeg kender jer ikke." Våg derfor, thi I kender hverken dagen eller timen" [hvor Menneskesønnen kommer].    
Da de ti jomfruer gik ud for at møde brudgommen, blev deres lamper gjort klar og brænder. Tilsyneladende var der ikke forskel mellem de fem som var forstandige og de fem som var tåbelige. I det ydre var alt forberedt, klædt i hvidt, bar på deres lysende lamper. Men kun fem af disse jomfruer var forstandige. Disse forudså forsinkelsen, og fyldte deres kar med olie, klar til enhver nødssituation. Fem af de alle havde ikke denne forudseenhed; de gjorde ingen tilvejebringelser for skuffelse eller forsinkelse.    
Alle jomfruer venter på brudgommen. Time efter time går, og de er ser stadig ængsteligt efter hans tilsynekomst. Men til sidst falder de trætte ventende i søvn. Og ved midnat, i den mørkeste time, når deres lamper har størst behov, hørers råbet: "Se, brudgommen er der, gå ham i møde!"    
Ved kaldet, åbnes de sovende øjne, og alle rejser sig. De ser processionen de skal slutte sig til den, med fakkelskær og glad musik. De hører brudgommens stemme og brudens stemme. De fem kloge jomfruer gør deres lamper klar, og går ud for at møde brudgommen.    
De uforstandige jomfruer har ingen forsyninger til deres lamper; og når de vågner op af deres slummer, finder de at deres lamper var gået ud. De ser nu konsekvensen af deres skødesløshed, og beder deres ledsagere om at give olie: "Giv os af jeres olie," siger de; "for vore lamper er gået ud." Men de fem andre, med deres lamper der lige er gjort klar, har tømt deres kar. De har ikke mere olie tilbage, og de svarer: "Nej, der ville ikke blive nok både til os og til jer. Gå hellere hen til købmændene og køb til jer selv." Men medens de gik for at købe, fortsatte processionen, og lod dem bagud. Bryllupsoptoget gik ind i huset, og døren blev lukket. Da de uforstandige jomfruer nåede festsalen, blev de modtaget med en uventet afvisning. De blev efterladt udenfor i nattens mørke.    
Denne lignelse handler ikke om syndere i almindelighed, men om dem, som bekender sig til at tro på Kristus. Bruden er menigheden, som venter på Frelserens andet komme gennem den første og den anden engels forkyndelse i Åb 14 er et særligt budskab kommet til vor verden. Jeg så endnu en engel flyve midt oppe under himlen; den havde et evigt evangelium at forkynde for dem, der bor på jorden og for alle folkeslag og stammer, tungemål og folk og englen sagde med høj røst: Frygt Gud og giv ham ære, for timen er kommet, da han dømmer. Tilbed ham, som har skabt himmel og jord og hav og kilder. Og en anden engel fulgte efter og sagde: Faldet, ja, faldet er det store Babylon, som skænkede op for alle folkeslagene af sin utugts harmes vin. Åb 14,6-8.    
Den første og anden engels budskab forenes og fuldkommes i det tredje. "Og en tredje engel fulgte efter dem og sagde med høj røst: "Hvis nogen tilbeder dyret og dets billede og sætter dets mærke på sin pande eller hånd, skal han også drikke Guds harmes vin, skænket ufortyndet i hans vredes bæger og han skal pines i ild og svovl for øjnene af de hellige engle og Lammet." Åb 14,9-10.    
Under forkyndelsen af disse budskaber lød råbet: "Se, Brudgommen er der!" De, som troede på disse budskaber, blev tvunget til at forlade de menigheder, de tilhørte, fordi de prædikede Kristi andet komme i himlens skyer. Hele verden skal høre dette budskab. "Se, Brudgommen er der! Gå ham i møde." Mange af dem, der hørte dette budskab, troede, at de skulle leve ved Kristi komme. Men hans komme blev forsinket, for at alle skulle få en mulighed for at høre det sidste nådens budskab til en falden verden.    
Hvis de mennesker, som bekendte sig til at tro på sandheden, havde opfyldt deres mission som kloge jomfruer, ville budskabet allerede være nået ud til alle folk, stammer og tungemål. Men de fem var dårer. Budskabet skulle være forkyndt af ti, men kun fem tog de nødvendige skridt for at slutte sig til dem, som vandrede i det lys, de havde modtaget.    
Den første, den anden og den tredje engels budskab skal gentages. Kaldet skal lyde til menigheden: "Faldet, faldet er Babylon, den store, og den er blevet bolig for dæmoner og tilhold for alskens urene ånder og tilhold for alskens urene og afskyede fugle! Thi af hendes utugts harmes vin har alle folkeslagene drukket og med hendes har jordens konger bedrevet utugt og jordens købmænd er blevet rige på grund af hendes umådelige yppighed... Drag ud fra hende, mit folk! for at i ikke skal gøre jer delagtige i hendes synder og rammes af hendes plager. Thi hendes synder har hobet sig op, så de når himmelen og Gud har kommet hendes uretfærdigheder i hu."    
Mange, som under det første og andet englebudskab gik frem i tro, nægtede at tage imod det tredje det sidste afgørende budskab til verden; og dette vil gentage sig, når det sidste kald lyder.    
Enhver detalje i denne lignelse bør studeres omhyggeligt. Vi bliver omtalt enten som kloge eller som uforstandige jomfruer. Der er mange, som ikke vil blive ved Jesu fødder og lære af ham. De kender ikke hans veje, de er ikke forberedt på hans komme. De har givet det udseende af at de venter på deres Herre. De har ikke våget og bedt med en tro, som er virksom i kærlighed og renser sjælen. De har levet et liv i sorgløshed. De har hørt og indrømmet sandheden, men de har ikke ført den ud i livet. Nådens olie giver ikke deres lamper næring og de er ikke rede til at gå ind til Lammets bryllupsmåltid.     
Verdens mænd ønsker ikke sandhedens lys, og de et i ånd med dem som, skønt de bekender at være Guds børn, ikke lader deres lys skinne i sandhedens ord og hellighedens gerninger. Uomvendte mennesker som hævder at være kristne opmuntrer synderen med at fortsætte i synd. I stedet for at søge at frelse sjæle som er er ved at gå fortabt, så lever de for selvet. Deres kar er tomme, og derfor kan de ikke holde deres lamper fyldte. Til disse siger Kristus: Jeg kender jer ikke. I har ikke taget mig på råd. I har ikke vandret i lyset af mit ord. I er ikke kommet under mit åg. Jeres lys er mørke, fordi du har vandret i ildgnisterne af din egen optænding. Vig bort fra mig, I der øver uret.    
Vi må ikke slå os til ro med den tanke, at fordi vi er medlemmer af menigheden, så er vi frelst, skønt vi ikke giver noget bevis for, at vi er blevet ligedannede med Kristi billede og medens vi holder fast på vore gamle vaner og væver vor klædning med tråde fra verdens begreber og skikke. Kristus erklærer: "Ikke enhver, der siger til mig: "Herre, Herre!" skal komme ind i Himmeriget, men den, der gør min himmelske Faders vilje. Mange skal sige til mig på hin dag": "Herre, Herre! har vi ikke profeteret ved dit navn, og har vi ikke uddrevet onde ånder ved dit navn, og har vi ikke gjort mange undergerninger ved dit navn?"     
Denne fremstilling bør fremkalde vort alvorligste studium for at vi må vide hvilken beredelse der skal gøres, så vi kan gå ind og få del i Lammets måltid. "Salige er de, som tvætter deres klæder, for at de kan få adgang til livets træ og gennem portene gå ind i staden."    
De ti jomfruer våger ved verdenshistoriens aften. Alle hævder at være kristne. Alle har fået et kald, et navn, en lampe og alle påstår, at de udfører Guds gerning. Alle venter tilsyneladende på hans komme. Men de fem mangler noget. De fem vil blive overraskede, forfærdede og stå uden for bryllupssalen. Der er mange som råber: Fred, fred, skønt der ikke er fred. Dette er den farligste tro som menneskesjælen kan nære. Kristus kalder på alle som bærer på hans navn, som hævder at være hans efterfølgere, at spise hans kød, og drikke hans blod, ellers kan de ikke havde del med ham.     
Vær ikke som de uforstandige jomfruer, der tog det for givet, at de havde del i Guds løfter, skønt de ikke fulgte Kristi befalinger. Kristus lærer os, at bekendelse intet er. "Hvis nogen vil gå i mit spor," siger han, "skal han fornægte sig selv og daglig tage sit kors op og følge mig." "Derfor: Den, der bryder et af de mindste blandt disse bud og lærer menneskene således, han skal kaldes den mindste i Himmeriget; men den, der holder dem og lærer andre dem, han skal kaldes stor i Himmeriget. Thi jeg siger jer: Hvis jeres retfærdighed ikke overgår de skriftkloges og farisæernes, kommer I slet ikke ind i Himmeriget."    
Når vi består prøven under Guds lutrende renselsesproces, når ildovnen fortærer slaggerne og det fine guld i den rensede karakter kommer til syne, må vi dog stadig sige med Paulus: "Ikke at jeg allerede har grebet det eller allerede er blevet fuldkommen; men jeg jager derefter..... Et gør jeg: idet jeg glemmer, hvad der er bagved og rækker efter det, der er foran, jager jeg frem mod målet, den sejrspris, som Gud fra det høje kaldte os til i Kristus Jesus."  

28 11 1899 Review and Herald Drag ud fra dem, og udskil jer!   
 Træk ikke på samme hammel som de vantro! For hvad har retfær¬dighed med lovløshed at gøre, eller hvad har lys til fælles med mørke? Hvordan kan Kristus og Beliar stemme overens, eller hvordan kan en troende have lod og del med en vantro? Hvilken sammenhæng er der mellem Guds tempel og afguderne? For det er os, der er den levende Guds tempel, som Gud også har sagt: "Jeg vil bo og vandre midt iblandt dem; jeg vil være deres Gud, og de skal vre mit folk." Derfor: "Drag bort fra dem, og skil jer ud, siger Herren, og rør ikke ved noget urent! Så vil jeg tage imod jer, og jeg vil være jeres fader, og I skal være mine sønner og døtre, siger Herren den Almægtige." 2Kor 6,14-18.    
Der har aldrig været en tid, da denne formaning var mere påkrævet end netop nu. Alt for mange af nutidens kristendomsbekendere er blot navnkristne. De har ingen rod i sig. Hjertet er fuldt af hovmod, urenhed, egennyt¬tig ærgerrighed, selvgodhed og herskesyge. De har nok en teoretisk kundskab om sandheden og kan bevise den sandhed, de bekender sig til, fra Bibelen; men de holder sandheden i uretfærdighed. Ved deres vandel fornægter de Frelseren. Deres hjerte er ikke helliget i sandheden. De er vanhellige i tanker og ukristelige i vandel. Medmindre Kristi Ånd og de principper, der ligger til grund for et sandt kristenliv, bliver indplantet i hjertet, kan de ikke blive fremherskende i livet. Guds lov må indskrives i hjertet; Guds sandhed må oplyse sjælen. Hellighed, miskund¬hed, sandhed og kærlighed må udvises i livet. Dersom ikke sjælens tempel bliver renset fra al besmittelse, dersom ikke hjertet er rent, dersom de ikke gør alvorlige bestræbelser for at leve efter Guds ords lære, vil de aldrig blive beredt til at have omgang med dem, som er rene og hellige, de vil aldrig bære de hvide, skinnende linnedklæder, som er de helliges dyder.    
Der vil altid være mænd i ledende stillinger, som aldrig har vundet herredømme over deres eget jeg, sådanne som bekender sig til at være kristne, men dog forener sig med og smigrer for verdsligsindede mennesker for at vinde deres yndest. De har besluttet sig til ikke at gå ud og afsondre sig, og som en følge får ugudeligheden frit spillerum. De vil hellere gøre alt andet end at vende sig bort fra deres egen onde vej. De bekender sig til at tro på Guds ord, men de gør det ikke. Med den hellige sandhed lige for deres ansigt nærer de synd i deres hjerte. Guds vilje kender de, men for¬kaster den, og deres hjerter bliver hårdere, deres samvittighed mere ufølsom og deres fortabelse mere vis, end om de aldrig havde kendt sandheden. Disse mænd påvirkes slet ikke af de advarende budskaber, som kommer til dem. Guds trusler om straf har ingen varig virkning på dem. Jesu kærlighed, hans medynk, hans medfølelse med faldne mennesker, der ledte ham til at forlade de himmelske sale, give afkald på al ære og herlighed og blive fattig for vor skyld, for at vi ved hans fattigdom kunne blive rige, hans selvopofrelse og fornedrelse - alt dette samt hans formaninger, hans indbydelse og nådige løfter bliver fremholdt for dem, men deres hjerte forbliver urørt og er døvt for Helligåndens påvirkning. De mener, at Gud er vilkårlig i sine fordringer, og sandheden finder ingen indgang. Det kødeli¬ge hjerte vil have mindre tvang og større frihed til at til¬fredsstille sine lyster. Sjælens tempel bliver en plads for afguder, og Guds sandhed har ingen kraft til at afholde dem fra at synde. De giver efter for de naturlige tilbøjeligheder og retter sig efter verdens sæder og skikke, der har en kon¬trol¬lerende indflydelse over deres liv.     
Guds kraft har blot lidet her¬redømme over mange kristendomsbekenderes liv. Stor nåde og gunst er blevet dem bevist af Gud i himmelen, uden at det opvækker en eneste tanke i deres hjerte om, at de skylder ham tak derfor. Jesu kærlighed er ikke det herskende princip i sjælen og kan derfor ikke holde de kødelige tilbøjeligheder i ave og lede til et helligt liv.     
En delvis underkastelse under og antagelse af sandheden giver Satan god lejlighed til at virke. Dersom ikke sjælens tempel helt overlades til Guds brug, så er det en fæstning for den onde. En blot delvis antagelse af sandheden leder sjælen bort fra de gode gamle veje på forbudne stier. Når de ikke tager det så nøje med at følge det, som er ret, og de kalder vildfarelse for sandhed, er det næsten aldeles umuligt at få disse forførte sjæle til at se, at det er sjælefjenden, som har forvirret deres begreber og fordærvet sjælens tempel. Løgnen sættes i sandhedens sæde. Guds ord er et dødt bogstav for dem, og Frelserens kærlighed kender de ikke.    
Drag bort fra dem og skil jer ud. Skal vi give agt på Guds røst og adlyde ham, eller skal vi halte til begge sider og forsøge at tjene både Gud og mammon? Kristus har udlagt betingelserne for at erholde evigt liv for os. Du skal elske Herren din Gud, siger han, af hele dit hjerte og af hele din sjæl og af hele din styrke og af hele dit sind, og din næste som dig selv. Gør det, så skal du leve. De, som skal få disse ord at høre fra Kristi mund: Vel, du gode og tro tjener, vil uforfærdet beflitte sig på at øve retfærdigheds gerninger. Kan hænde at de aldrig har holdt en eneste prædiken, men tro mod Guds krav på dem og nidkære for hans ære vil de søge at hjælpe de sjæle, som Kristus har købt med sit eget blod. De vil udvise et villigt sindelag, en alvorlig ånd og en uegennyttig nidkærhed. De vil ikke bestræbe sig for at bevare deres egen værdighed, men ved ydmyghed og omtanke vil de søge at vinde deres hjerte, som de tjener. Satans redskaber vil bestræbe sig til det yderste for at lede dem til at synde, men de, der ønsker at elske og frygte Gud, vil stå urokkelige på sandhedens evige klippe. Lig Daniel vil de ikke være til at bevæge, når det gælder at opfylde deres pligter mod Gud.     
Apostelen Paulus fremholder for os de forrettigheder, der er os sikret: "Da vi nu har disse løfter, mine kære," siger han, "skal vi rense os selv for alt snavs på krop og ånd og være hellige i gudsfrygt." Vi må adskille os fra verden både i ånd og gerninger, dersom vi vil blive Guds sønner og døtre. I sin bøn for sine efterfølgere bad Jesus: "Jeg beder ikke om, at du skal tage dem ud af verden, men at du vil bevare dem fra det onde. De er ikke af verden, ligesom jeg ikke er af verden. Hellig dem i sandheden; dit ord er sandhed."    
Der er et alvorligt værk for enhver af os at udføre. Det er ikke naturligt for os at nære rene tanker og hellige forsætter. De kommer ikke af sig selv. Vi må stræbe alvorligt efter at nå derhen. På alle vore an¬stalter, trykkerier og skoler må rene og hellige principper slå rod. Dersom vore institutioner er, hvad Gud ønsker, de skal være, vil de ikke tage andre anstalter ud over landet til mønster. De vil stå for sig selv og blive ledet alene efter Bibelens hellige principper. De vil ikke rette sig efter verdens principper for at vinde indflydelse. Intet vil formå dem til at forlade pligtens vej. De, som ledes af Guds Ånd, vil ikke søge deres egen fornøjelse eller glæde. Dersom medlemmerne af Guds menighed har Kristus boende i hjertet, så vil de lyde kaldet: "Drag bort fra dem, og skil jer ud." Tag ikke del i deres synder.    
Gud har et værk for sine tro tjenere at udføre. De må stå som forkæmpere for sandheden. De vil advare og formane menneskene og vise deres tro med deres gerninger. Ligesom Noa fordum vil de vise urokkelig troskab, og deres karakter vil forblive ubesmittet af det onde omkring dem. De må være menneskefrelsere, ligesom Kristus var. De, som således står fast på sandhedens side, vil blive udsat for spot og foragt. Falske beskyldninger vil blive udslynget mod dem for at føre dem i fordærvelse. Men de vil have klippen til deres grundvold og forblive ubevægelige, advarende og formanende de forlystelsessyge verdensmennesker formedelst deres hellige liv og deres moralske og uplettede vandel.  

12 12 1899 Review and Herald Behovet for Kristus i sjælen   
 Ved en lignelse forsøger Kristus at gøre Satans spidsfindige og bedrageriske gerninger kendte, som holder menneskenes legemer og sind ved sin magt. "Når den Stærke fuldt rustet vogter sin gård," Siger Kristus "bliver det, han ejer, i fred. Men når en, der er stærkere end han, angriber og overvinder ham, så tager han hans fulde rustning, som han satte sin lid til, og uddeler byttet." Dem som ikke kender Gud, og Jesus Kristus, hvem han har sendt, er fjendens herredømme, under hans viljes trældom. Han behersker sindet og hengivenheden ved hans ånd. Men Kristus kom til verden for at bekæmpe fjendens krav, og Satan fik lov at forstå betydningen af løftet der blev givet i edens have: "Jeg sætter fjendskab mellem dig og kvinden, mellem din sæd og hendes sæd; den skal knuse dit hoved, og du skal hugge den i hælen!" En mand der er stærkere end den stærkt bevægende mand på slagmarken, en som kunne fordrive ham, med sine våben og begrænse hans magt.    
Men når den urene ånd er faret ud af mennesket," fortsætter Kristus, "vandrer den igennem vandløse steder og søger hvile, men finder den ikke. Så siger den: "Jeg vil vende tilbage til mit hus, som jeg gik ud af;" og når den kommer, Matt.12,finder den det ledigt, fejet og pyntet. Så går den bort og henter syv andre ånder, værre end den selv, og de kommer ind og tager bolig dér; da bliver det sidste værre for dette menneske end det første.    
Der er ikke noget som er så naturligt som i Guds tjeneste. Han kan ikke stille sig tilfreds med noget mindre hel helligelse, - helligelse i tanke, stemme, ånd, ethvert organ i sin og krop. Det er ikke nok at karret tømmes, det må fyldes med Kristi nåde. Enhver person der oplyses af sandheden må fremstille Kristus. Kristus må formes inden i, herlighedens håb. Mennesket kan ikke acceptere Kristi retfærdighed, til at være et levende og blivende princip i sjælen, uden en forvandling af hele karakteren. Han må spise Guds Søns kød og drikke blodet, som er evigt liv for alle der tager imod det. Dem som overbevises om at Jesus er Kristus må forstå at de skal bruge alle deres kræfter til at samarbejde med deres Genløser. De skal bære hans åg, og arbejde i hans linjer.    
"Han som ikke er med mig er imod mig, og han som ikke samler med mig, spreder." Dem som bærer Kristi lydighedsåg til Guds bud, vil samle med Kristus. Ligesom den sataniske kvinde, vil de, ligeså snart de blev overbevist om at de havde fundet Messias, arbejde for ham og ophøje hans navn. De vil være grene på den levende vin. "Forbliv i mig, og jeg i jer," sagde Kristus. "Ligesom grenen ikke kan bære frugt af sig selv, men kun hvis den bliver på vintræet, således kan I heller ikke, uden I bliver i mig. Jeg er vintræet, I er grenene. Den, som bliver i mig, og jeg i ham, han bærer megen frugt."    
Når Kristus tager sin Bolig i Hjertet, bliver Mennesket ét med ham. Og den, som er ét med ham. Og den, som er ét med Kristus og vedligeholder denne Enhed, sætter ham i Hjertets Højsæde, adlyder hans Befalinger, kan føle sig tryg for den ondes Snarer. Forenet med Kristus gør han Brug af Kristi rige Måde og anvender sine Kræfter og Evner i Arbejdet med at vinde Sjæle for Herren. Ved at samarbejde med Frelseren bliver han et Redskab, gennem hvilket Herren kan virke. Når da Satan kommer og søger at få Indgang i Sjælen, finder han, at Kristus har gjort den stærk, og han må gå bort med uforrettet Sag.     
Det ryddede hus repræsenterer den selvretfærdige sjæl. Satan drives ud af Kristus. Men han vender tilbage i håb for at få adgang. Han finder huset tomt, fejet og ryddet. Kun selvretfærdigheden kan blive der. "Så går den bort og henter syv andre ånder, værre end den selv, og de kommer ind og tager bolig der; da bliver det sidste værre for dette menneske end det første." Selvretfærdighed er en orbandelse, en menneskelig udsmykkelse, som Satan bruger til sin ære. Dem om pynter sjælen med selvros og smiger, bereder vejen for syv andre ånder, mere onde end den første. Når disse selv tager imod sandheden, bedrager disse sæle sg selv. De bygger på selvretfærdihedens grundlag.    
Menighedernes bønner kan sendes op til Gud med en række ceremonier, men hvis de sendes i selvretfærdighed, æres Gud ikke i dem. Herren erklærer: "Ja, jeg vil forkynde din retfærd og dine gerninger, for de skal ikke være dig til gavn." På trods af al deres opvisning, kommer Satan ind med en trop af onde engle, og tager den pyntede bolig i besiddelse. Apostlen skriver: "Thi når de ved erkendelse af Herren og frelseren Jesus Kristus har undflyet verdens besmittelse, men igen lader sig indvikle deri og bukker under, så er det sidste blevet værre med dem end det første. Thi det havde været bedre for dem ikke at have lært retfærdighedens vej at kende fremfor efter at have erkendt den da at vende sig bort fra det hellige bud, som blev dem overgivet."    
"De, som ikke har helliget sig til Herren, tilhører den Klasse, som bekender sig til at være retfærdige, men ikke udviser sin tro ved gode Gerninger. De omtales i Peters andet Brev, første Kapitel. Der er mange, som lig de skriftkloge og Farisæerne er "blinde, tillukker Øjnene og har glemt Renselsen for deres forrige Synder". Fordi de ikke samler for Kristus, fjernes de gode Indtryk fra deres Sind. Som utro Husholdere tager de ikke Bare på sit eget Hus. Dersom de, som er særlig bleven påmindede og påvirkede af Guds Ånd, som har kendt Sandheden og forstået Grundene for vor Tro, vil erholde Velsignelse af de for vor Frelse til en uendelig høj pris tilvejebragte Midler, så må de ikke ophøre med deres inderlige Bønner, før Retfærdighedens Sol skinner ind i deres Hjerte, og Kristus tager Bolig hos dem formedelst Troen."    
"Apostelen Peter formaner alle "dem, der har fået samme dyrebare Tro som vi ved vor Guds og Frelsers Jesu Kristi Retfærdighed", til at vokse i Guds Nåde og Kundskab. Han siger: "Nåde og Fred vorde eder mangfoldig i Guds og Jesu vor Herres Erkendelse! Såsom hans guddommelige Magt har skænket os alle de Ting, som hører til Liv og Gudfrygtighed, ved hans Kundskab, som kaldte os med sin Herlighed og Kraft, ved hvilke de største og dyrebare Forjættelser er os skænkede, at I ved disse skal blive delagtige i den guddommelige Natur, når I flyr denne Verdens Forkrænkelighed i Lyster: så anvender al Flid just herpå og beviser i eders Tro Dyd, men i Dyden Kundskab, men i Kundskaben Afholdenhed, men i Kundskaben Afholdenhed, men i Afholdenheden, Tålmodighed, men i Tålmodigheden Gudfrygtighed, men i Gudfrygtigheden Broderkærlighed, men i Broderkærligheden Kærlighed til alle. Thi når dette findes hos eder og i Overflødighed, lader det eder ikke blive ørkesløse eller ufrugtbare i vor Herres Jesu Kristi Erkendelse. ..... Derfor, Brødre! anvender des mere Flid at befæste eders Kald og Udvælgelse, thi når I gjør dette, skal I ikke nogensinde støde an. Thi således skal eder rigelig gives Indgang i vor Herres og Frelsers Jesu Kristi evige Rige."    
Dersom Kristi forgivne Efterfølgere vilde øve levende Tro på en personlig Frelser, dersom de ganske og aldeles vilde forlade sig på ham, på hvem deres Håb om evigt liv hviler, så vilde de være rene, hellige og ubesmittede. De vilde vandre med Gud. "Vi har ikke en Ypperstepræst, som ej kan have Medlidenhed med vore Skrøbeligheder, men en sådan, som er forsøgt i alle Ting i lige Måde, dog uden Synd. Derfor lader os træde frem med Frimodighed for Nådens trone, på det vi kan få Barmhjertighed, og finde Nåde til betimelig Hjælp.    
Der bringes to klasser frem for os i Guds ord: "dem i deres løsagtighed, så sandhedensvej for deres skyld vil blive spottet," og dem som, med Paulus kan sige: "Vi bærer os nemlig ikke ad som så mange andre, der søger vinding ved Guds ord, men ud af et rent sind, ja, ud af Gud, taler vi i Kristus for Guds åsyn." Vi skal vælge mellem det falske og det sande.    
Gud har gjort sit folk "til et skuespil er vi jo blevet for hele verden, både for engle og mennesker." "Thi med et eneste offer har han for bestandig ført dem, der helliges, til fuldendelse. Også Helligånden vidner for os herom." Hans børn vil ikke bære et trældomsåg, men Kristi åg, som sagde: "Jeg har holdt min Faders bud." Han siger om sit folk: "Deres synder og deres overtrædelser vil jeg ikke mere komme i hu." Derfor, "Og da vi har en stor præst over Guds hus, så lad os træde frem med et oprigtigt hjerte, i troens fulde vished, bestænkede på hjerterne og derved rensede fra en ond samvittighed, . . . . lad os urokkeligt holde fast ved håbets bekendelse; thi trofast er han."     
Måtte Herren hjælpe sit folk til at få en klar dømmekraft, og leve og tale og handle som lysets børn, prøvet i alt for at behage ham, som gav sit liv så de kan blive hans repræsentanter over for verden.  

12 12 1899 Review and Herald Sygdom og dets årsager - ren luft til den syge  
 Som en general ting er den syge belastet med så mange besøgende og gæster, som snakker med dem, og gør dem trække ved at indføre dem i forskellige samtalemner, skønt de behøver en stille og uforstyrret hvile. Mange har gjort sig selv syge ved at overbelaste deres kræfter, Deres udtømte kræfter tvinger dem til at stoppe med at arbejde, og de kommer til en lidelsernes seng. Hvile, lys, ren luft, rent vand og en sparsom kost, frihed fra bekymring, er alt det de har brug for at de får det godt. Det er misforstået venlighed der leder så mange, af høflighed, for at besøge den syge. Den syge har ofte brugt søvnløse og lidelsefulde nætter, efter at have taget imod besøgende. De har været mere eller mindre overbelastet, og reaktionen har været for stor for deres allerede svækkede kræfter, og resultatet af disse modne kald, er de komme i en meget farlig tilstand, og deres liv er blevet ofret af mangel på hensynsfuld optræden.    
Det er nogle gange tilfredsstillende for den syge at blive besøgt, og vide at venner ikke har glemt dem i deres pinsler. Men, selvom disse besøg kan have været tilfredsstillende, kan de pæne kald i mange situationer vende vægtskålen, skønt den syge var under helbredelse, og vægtskålen er gået ned i døden. Dem som ikke kan gøre sig selv nyttige bør være forsigtige med at besøge den syge. Hvis de ikke gøre noget godt, kan de gøre skade. Men den syge bør ikke forsømmes. De bør have den bedste omsorg, og venners og slægtninges sympati.    
Megen skade kommer af den syge i almindelighed har vågere om natten. I kritiske tilfælde kan dette være nødvendigt; men det er ofte sådan at det gør mere skade end godt for den syge, med denne praksis. Det har været skik at lukke luften ud af sygeværelset. Disse lokalers atmosfære, er i sidste instans meget uren, som forværrer den syges tilstand. Udover dette, bruger en eller to sygeplejere den lille smugle luft de kan finde sin vej til sygeværelset gennem dørsprækkerne og vinduerne, tager disse vitalitetsmidler fra den syge, og derefter lader dem være mere svækket end de ville have været overladt til sig selv. Det onde ender ikke her. Endog en som våger vil gøre mere eller mindre uro, som forstyrer den syge. Men hvor der er to som våger, taler de ofte med hinanden, nogle gange højt, men ofte i hvisken, som er langt mere prøvende og krævende for den syges nerver end at tale højt.    
Mange lider, den syge må udholde vågne natter på grund af sygehjælperne. Hvis de blev efterladt alene, uden et lys, vidste de at alle sover, kunne de få meget bedre berolige sig til at sove, og om morgnen vil de vågne fornyet op. Ethvert åndedrag med livsvigtig luft i sygeværelset er af meget større værdi, selvom mange af de syge er meget uvidende om dette. De føler sig meget nedtrykte, og ved ikke hvad det drejer sig om. Et træk af rent luft igennem deres lokale ville en heldig og styrkende indflydelse på dem.    
Men hvis de er bange for luft, og har lukket sig selv bort fra denne velsignelse, skal den smugle der får lov at nå dem ikke optages af sygehjælperne eller lampeskøret. Sygehjælperne bør, om muligt, efterlade den syge til at hvile igennem natten, medens de bor i et tilstødende rum.    
Al unødig larm og spænding bør undgås i sygeværelset, og hele huset bør være så stille så muligt. Uvidenhed, glemsomhed, og dumdristighed har været årsag til manges død, som kunne have levet om de har fået en ordentlig omsorg, fra kloge og eftertænksomme sygehjælper. Dørene bør åbnes og lukkes med omhu, og sygehjælperne ikke skynde sig, være rolige og selvbeherskede.     
Om muligt bør der være træk af rent luft igennem syreværelset, dag og nat. Trækket bør ikke direkte på den syge. Medens den brændende feber raser, er der kun lidt fare for at blive forkølet. Men særlig omhu er nødvendig når kriserne kommer, og feberen går bort. Den konstante overvågen kan være nødvendighed for at holde organismen sund. Den syge må have ren, og styrkende luft. Hvis der ikke kan findes på andre metoder, bør den syge, om muligt, fjernes til andre lokaler, en anden seng, medens sygeværelset, sengen og sengetøjet renses ved udluftning. Hvis dem, som har godt brug for lyset og luftens velsignelser, og behøver at overholde renhedsorden for at fortsat have det godt, er den syges behov endnu større, i forhold til deres svækkede tilstand.     
En masse lidelse vil kunne spares hvis alle ville arbejde på at forhindre sygdom, ved nøje lydighed mod sundhedslovene. Strenge renhedsvaner bør overholdes. Skønt mange har det godt tager de ikke besværet at holde sig i en sund tilstand. De forsømmer den personlige renhed, og er ikke omhyggelig med at holde deres klæder rene. Urenheder kommer hele tiden ubemærket fra kroppen igennem porerne, og hvis hudoverfladen ikke holde i en sund tilstand, bebyrdet organismen med urent materiale. Hvis de klæder der bæres ikke vases så ofte, og ofte luftes, vil det smudses til med urenheder, som kastes fra kroppen med bemærket og ubemærket sved. Og hvis de klæder der bæres ikke ofte renses, fra disse urenheder, optager hudens porer dette bortkastede affald igen. Hvis hudens urenheder ikke får lov til at komme bort, og tages de tilbage i blodet, og tvinges ind i de indre organer. Naturen, skal hjælpe sig selv af med giftige urenheder, og anstrenge sig for at befri sig fra organismen. Denne anstrengelser fremkalder feber, og det som kaldes sygdom. Men endnu en gang, hvis dem som påvirkes ville hjælpe naturen i sine bestræbelser, ved at bruge rent, blødt vand, ville mange lidelser ofte forhindres. Men i stedet for at gøre dette og forsøger at fjerne det giftige materiale fra organismen, tager mange en mere dødelig gift ind i organismen, for at fjerne den gift der allerede er der.    
Hvis enhver familie så de gavnlige resultater af grundig renhed, ville de anstrenge sig særligt for at fjerne alle urenheder fra deres personer og deres huse, og ville udbrede deres anstrengelser til deres lokaliteter. Mange lader forrådnet plantemateriale forblive på ders ejendomme. De er ikke klar over indflydelsen fra disse ting. Dette forrådnet materiale udsender hele tiden en dunst der forurener luften. Ved at indhalere den urene luft, forgiftes blodet, og lungerne bliver påvirket, og hele organismen bliver syg. Sygdom af næsten enhver art vil forårsages ved at indhalere atmosfære der påvirkes af dette forrådnet materiale.    
Familier er blevet påvirket af feber, nogle af deres medlemmer er døde, og resten af familiekredsen har næsten knurret imod deres Skaber på grund af deres pinefulde smertelige tab, skønt den eneste årsag til deres sygdom og død har været resultatet af deres egen ryggesløshed. Urenhederne omkring deres egen ejendomme har pådraget dem smitsomme sygdomme, og de sørgelige pinsler, som de anklager Gud for. Enhver familie som værdsætter sundheden bør rense deres huse og deres ejendomme for al rådnende materiale.    
Gud befalede at Israels børn under ingen omstændigheder skulle tillade urenheder fra deres personer eller fra deres klæder. Dem som havde en personlig urenhed, blev lukket ud af lejren indtil aften, og så blev han pålagt at rense sig selv og deres klæder før de kunne komme ind i lejren. De blev også pålagt af Gud at ikke få urenheder på deres ejendomme inden for en stor afstand fra lejren, for at Herren ikke kunne gå forbi og se deres urenheder.     
Med hensyn til urenhed, forlanger Gud intet mindre af sit folk nu end han gjorde af det gamle Israel. Forsømmes renheden vil sygdomme komme ind. Sygdom og for tidlig død kommer ikke uden årsag. Hård feber og voldsomme sygdomme har hersket i naboskaberne og stæderne som tidligere blev betragtet som sunde, og nogle personer er døde, medens andre er blevet efterladt med nedbrudt kropstilstand og forkrøblet af sygdom for livet. I mange tilfælde indeholder deres egne gårde destrueret materiale, som udsender dødelig gift i luften, som familien og naboskabet indånder. Ryggesløsheden bevidner nogle gange i sin duft, og uvidenheden om resultaterne af disse ting om sundheden er forbavsende. Sådanne steder bør renses, især om sommeren, med kalk og aske, eller grave det dagligt ned i jorden.  

26 12 1899 Review and Herald Fordømt af jøder   
  "Vagtmandskabet og kommandanten tillige med jødernes tjenere greb da Jesus, bandt ham og førte ham først til Annas; thi han var svigerfader til Kajfas, som var ypperstepræst i det år. . . . . "    
Ypperstepræsten spurgte nu Jesus ud om hans disciple og om hans lære. Jesus svarede ham: "Jeg har talt frit ud til verden; jeg har stadig lært i synagoger og i helligdommen, der, hvor alle jøderne kommer sammen, og i det skjulte har jeg intet talt. Hvorfor spørger du så mig? Spørg dem, der har hørt det, om hvad jeg har talt til dem; se, de ved, hvad jeg har sagt." Men da Jesus sagde dette, gav en af de nærmeststående tjenere ham et slag i ansigtet og sagde: "Svarer du ypperstepræsten sådan?" Jesus svarede ham: "Har jeg talt usømmeligt, så bevis, at det er usømmeligt; men har jeg talt ret, hvorfor slår du mig da?"    
Simon Peter havde fulgt Jesus, og sådan en anden discipel gjort. Den discipel, Johannes, "var kendt ned ypperstepræsten, og han gik ind i ypperstepræstens gård sammen med Jesus. Men Peter stod udenfor ved døren. Da gik den anden discipel, han, som var kendt med ypperstepræsten, ud og talte med dørvogtersken og fik Peter med ind."     
Modløsheden i Peters ansigt, antydede over for kvinden at det var en af Kristi disciple. Hun var nysgerrig efter at vide om det var en tjener i høvedsmandens hjem; og hun sagde til Peter: "Du var også sammen med Jesus af Galilæa." Peter blev overrasket og forvirret; gruppens øjne var intens fæstnet på ham. Han gav sig ikke ud for at forstå hende; men hun holdt ved, og sagde at dem omkring hende var sammen med Jesus. Peter følte sig tvunget til at svare og sagde vredt: "Kvinde jeg kender ham ikke." O Peter! Skammer sig hurtigt over din Mester! Så hurtig til at fornægte din Herre, som kryster! Frelseren er vanæret og svigtede sin ydmyghed hos en af sin mest nidkære disciple.    
Lige før dette, havde Peter hævdet: "Om alle mennesker skulle svigte, vil jeg ikke gøre det." "Herre! med dig er jeg rede til at gå både i fængsel og i døden." Hvor er denne selvikre discipels tillid nu? Hvor er han loyalitet til hans mester? O Peter, det var det tidspunkt hvor du skalle have bekendt din Herre, og dette uden skam og uvillighed. Men der skulle gives ham en ny anlending.    
Ypperstepræsten palads var omgivet af en åben gård, hvori soldaterne, ypperstepræsterne, og skaren var samlet, og Peter stillede sig ind iblandt skaren. Hans opmærksomhed blev henledt til ham for anden gang, og han blev igen anklaget for at være Jesu efterfølger. Denne følgesvend var også sammen med Jesus," sagde en. Nu fornægtede Peter anklagen med en ed. Han galede, men han hørte den ikke; for han var nu meget opsat på at udvirke den fasthed han havde påtaget sig. En af ypperstepræstens tjenere, en nær slægtning til ham Peter havde hugget øret af, spurgte ham: "Så jeg ham ikke sammen med ham i haven?" "Sandelig, du er en af dem; du er jo også en galilæer."    
Her fornægtede Peter sin mester helt, ved at bedrage sine udspørgere, og retfærdiggøre sine påtagede viljestyrke, og fornægtede ham med banden og sværgen. "Og i det samme galede hanen." Da hørte det, og huske Jesu ord: "Sandelig siger jeg dig: i dag, i denne nat, før hanen har galet to gange, vil du fornægte mig tre gange."    
Jesus var træt og sulten af faste, da de fornægtede ord nåede ham. Og da den fornedrende ed kom frisk ud fra Peters læber, og hanens gennemskørende galene ringede i hans ører, vendte Frelseren sit ansigt fra de truende dommere, og så helt hen på sin stakkels discipel. Samtidig med at Peters øjne uvilkårlig var fæstnet på sin Mester. Dette ansigt, bleg af lidelser, lod til at sig med skælvende læber til Peter: Kender du mig ikke Peter? I dette venlige ansigt læste Peter en dyb medynk og sorg; men der var ingen vrede. Dette udtryk af medfølelse og tilgivelse gennemborede hans hjerte som en pil. Han flygtede fra den tætte forsamling; han vidste ikke hvor hen. Til sidst fandt han sig selv i Getsemanes have. Netop det sted hvor Jesus havde udgydt sin sjæl i pinsel for sin Fader, faldt han på sit ansigt, forslået og såret, og ønskede at han kunne dø her. Med samvittighedsnag huskede han at han faktisk sov da Jesus bad i disse forfærdelige timer. Han stolte hjerte brød, og sønderbrudte tårer vædede jorden, der for nylig var blevet bestænket af blodsveddråber fra Guds dyrebare søn.    
 "Da det blev dag, samledes folkets ældsteråd, både ypperstepræster og skriftkloge; og de lod ham føre frem i deres rådsmøde og spurgte: "Er du Kristus, så sig os det!" Men han svarede dem: "Selv om jeg sagde jer det, ville I dog ikke tro det, og selv om jeg spurgte, ville I ikke svare mig. Men herefter skal Menneskesønnen sidde ved Guds krafts højre hånd." Så spurgte de alle: "Er du da Guds Søn?" Og han svarede dem: "I siger det selv; jeg er det." Da sagde de: "Hvad skal vi med flere vidnesbyrd? Nu har vi jo selv hørt det af hans mund." Så rejste hele forsamlingen sig, og de førte ham for Pilatus."    
Men disse præster, skriftkloge og herskere, som er så nøjeregnende med deres egne regler og traditioner, ville endog ikke gå ind i domssalen, så de ikke blev urene, og derved ikke spise påskemåltidet. Påsken var en ceremoni Kristus selv havde indført, før hans inkarnation. Men han som var fundamentet for hele den jordiske husholdning var iblandt dem. Symbolet mødte sit forbillede i Guds søn, og de gjort det mod ham, idet Satan havde gjort deres hjerter så hårde, at de gjorde det.    
Kristi efterfølgere bør have i sinde at de onde udtalelser der er kommet mod Kristus, den mishandling han fik, at de også, som hans efterfølgere, må udholde for hans skyld. Efter menighedens bekendelse kan deres medynk kan også være af høj orden; men når Guds ords sandhed kommer frem for hjertet, og når sandhedsoverbevisningen forkastes og foragtes så mennesker bliver venner med flertallet, sætter dig sig selv på fjendens side.      
 "Når verden hader jer," sagde Kristus, "så skal I vide, at den har hadet mig før jer. Var I af verden, så ville verden elske sit eget; men fordi I ikke er af verden, men jeg har udvalgt jer af verden, derfor hader verden jer. Kom det ord i hu, som jeg har sagt jer: En tjener er ikke større end sin herre. Har de forfulgt mig, vil de også forfølge jer; har de holdt fast ved mit ord, vil de også holde fast ved jeres. Men alt dette vil de gøre mod jer for mit navns skyld, fordi de ikke kender ham, som har sendt mig. Var jeg ikke kommen og havde talt til dem, havde de ikke synd; men nu har de ingen undskyldning for deres synd. Den, som hader mig, hader også min Fader. Havde jeg ikke gjort de gerninger iblandt dem, som ingen anden har gjort, så havde de ikke synd; men nu har de set dem og alligevel hadet både mig og min Fader. Dog, det ord skulle gå i opfyldelse, som står skrevet i deres lov: "De hadede mig uden grund."    
Disse ord fra Kristus er blevet opfyldt i deres erfaring, som har være loyale mod himlens Gud efter det lys de har fået. "Har de forfulgt mig," sagde han, "vil de også forfølge jer; har de holdt fast ved mit ord, vil de også holde fast ved jeres." "Sådan skal også alle de, som vil <i>leve</i> [ikke blot i bekendelse] et gudfrygtigt liv i Kristus Jesus, blive forfulgt." "Og det skal de gøre, fordi de hverken kender [ved en erfaringsmæssig kundskab] Faderen eller mig."    
Ligesom Kristus blev hadet uden grund, således vil hans folk blive hadet, fordi de er lydige mod Guds bud. Når han, som var ren, hellig og ubesmittet og som gjorde vel og kun vel i denne verden, blev behandlet som en gemen forbryder og dømt til døden, så kan hans disciple kun vente den samme behandling, hvor dadelfri deres liv og hvor pletfri deres karakter end kan være. Menneskelige lovbestemmelser, love, som er lavet af Satans medhjælpere under påskud af godhed og begrænsning af det onde, vil blive ophøjet, medens Guds hellige bud bliver ringeagtet og trådt under fod. Og alle, der vier deres loyalitet ved lydighed mod Guds lov, må være forberedt på at live arresteret og stillet for råd, som ikke har Guds høje og hellige lov for øje.    
Den samme ånd som bevægede præsterne og rådsherrerne har bevæget Kain til at ihjelslå sin broder. Det er frafaldet fra sandheden som virker i ulydighedens børn, der gør deres stemmer tavse, som kalder dem til lydighed. Og i dag viser den samme ånd sig i menighederne, som træder på Guds ord, overtræder hans hellige lov. De ved ikke hvilken ånd de er af, eller enden af den mørke tunnel, som de går igennem. Bedragede, forlokkede og blinde haster de frem til den første og anden død. Menneskeviljens og menneskelidenskabens flodbølge leder til de ting som de ikke drømte om, da de tilsidesatte Jehovas lov frem for menneskers påfund, og skabe undertrykkelse og lidelse for menneskevæsener.    
Kirkerne er blevet omvendt til verden, og de viser hvad de vil gøre i denne verdens tidsalder hvis de tør. Hvis Kristus var i verden i dag, ville mange heller ikke ønske ham, end jødefolket ville ved hans første komme. De ville gøre lige som jøderne. Var det i deres magt, ville de korsfæste Kristus fordi han fortæller dem sandheden. Mange er blevet opdraget til dette punkt. Ledere og lærere, som har fået sjæle til at falde over deres forvanskede lære, - alle personer som kunne have forstået profetierne, men som ikke læser og ransager for at se om de kunne bruges på den tid, og bekymrer sig om deres personlige selv, vil blive taget i snaren, og lide evigt tab. I et nu vil de udslettes, og det uden hjælp.  

26 12 1899 Review and Herald Sygdommen og dens årsager - Omsorg for børn   
 I denne degenerede tidsalder, fødes børn med svækkede kroppe. Forældre forbavses over den store dødelighed iblandt børn og ung, og siger: "Sådan plejer det ikke at være." Den gang var børn sundere og livligere, med langt mindre omsorg end de får nu. Alligevel er de svage trods al den omsorg de får nu, og visner og dør. På grund af forkerte levevaner hos forældrene, er sygdomme og åndssvaghed hos forældrene blevet overført til deres afkom.    
Efter deres fødsel, er de meget mere uopmærksomme på for deres velfærds love. En god ledelse vil udnytte deres fysiske sundhed meget bedre. Men det er sjældent forældre behandler deres små børn rigtigt, og tænker over den elendige arv de allerede har fået fra dem. Deres forkerte handlemåde over for deres børn resulterer i et mindre greb om livet, og forbereder dem til for tidlig død. Disse forældre mangler ikke kærlighed til deres børn, men denne kærlighed misbruges.    
En stor fejltagelse moderen begår i sin behandling af sine børn er at hun tillader utilstrækkelig forsyning af frisk luft, som burde gøre det stærkt. Mange mødre har for vane at dække sine børns hoveder medens de sover, og dette i et varmt lokale, som sjælen ventileres som de burde være. Dette alene er nok svække hjertets og lungernes aktivitet meget, og derved påvirke hele kroppen. Når det er nødvendigt at beskytte barnet fra at indånde luft, eller fra en pludselig eller stor forandring, bør der især sørges for at have barnet i en ren og livgivende atmosfære. Der bør ikke forblive nogen ubehagelig lugt i plejeværelset, eller omkring barnet. Sådanne ting er farligere for det svage barn, end for voksne personer.    
Mødre har praktiseret at klæde deres børn efter moden i stedet for sundheden. Barnets garderobe ser normalt pænt ud, mere for opvisning end for bekvemmelighed og velvære. Der bruges meget tid på at brodere, og unødig fantasi-arbejde, for at få den lille fremmede klæder til at se smukke ud. Moderen gør ofte dette arbejde på bekostning af hendes egen sundhed, og på sit afkoms sundhed. Hvor hun burde gøre behagelige legemsøvelser, er hun ofte bøjet over et arbejde, som belaster øjne og nerver hårdt. Og det er ofte vanskeligt at vække moderen til hendes højtidelige pligter, nemlig at passe på hendes egen styrke, for hendes bedste så vels om for barnets bedste.    
Opvisning og mode er det dæmonalter som mange amerikanske kvinder ofrer deres børn på. Moderen sætter et lille stykke af menneskeheden, modeklæderne som hun har brugt uger på at lave, som er helt uegnet til at bruge, hvis der over hovedet vises hensyn til sundheden. Klædernes gøres overdrevne lange; og for at holde dem på barnet, bindes dens krop med stramme bånd, eller taljer, som forhindrer hjertes og lungers frie bevægelighed. Børnene tvinges også til at bære på en unødig vægt, på grund af deres klæders længde; og klædes de sådan, har de ikke frihed til at bruge deres muskler og ben.    
Mødre troede det var nødvendigt at sammenpresse deres små børns kroppe for at holde dem i form, som om forfærdeligt at de uden stramme bånd ville falde i småstykker, eller blive deformeret. Blev dyrerne deformerede fordi naturen overlades til at gøre sit eget arbejde? Blev de små lam deformerede fordi de ikke bundet op med bånd der former dem? De er pragtfuldt og skønt formede. Menneskebørn er de mest fuldkomne, og dog de mest hjælpeløse, af alle Guds skabninger; og, derfor, bør deres mødre instrueres til de fysiske lov, så de kan hæve dem med fysisk, mental og moralsk sundhed. Mødre, naturen har givet jeres børn former som ikke behøver livbælter og bånd til at udvikle dem. Gud har givet dem ben og muskler nok til deres støtte, og vogte naturens fine maskineri, før de betros i jeres varetægt.    
Børnenes klæder bør arrangeres sådan at deres legeme ikke vil sammenpresses det mindste efter at have fået et fuldt måltid. At klæde børn på en moderigtig måde, og introduceres for en gruppe besøgende til beundring, er til stor skade for dem. Klæderne ordnes på en så sindrig måde at det gør barnet ynkeligt og det er ubehageligt, og barnet får det endnu mere ubehageligt ved at til passes fra en form til en anden, og alle kæler for det.    
Men der er et større onde end det som er nævnt. Barnet udsættes for et luft der er fordærvet af mange åndedrag, noget er meget modbydeligt og skadelig for de stærke lunker hos ældre personer. Den lilles lunger lider og bliver syge af at indånde luften i et værelse, der er forgiftet af rygerens forpestede ånde. Mange spædbørn bliver uhjælpeligt forgiftede af at sove hos en far, der ryger. Ved at indånde de giftige tobaksdunster fra faderens lunger og hud bliver den lilles organisme fyldt med gift. Medens den på nogle spædbørn virker som en snigende gift, der påvirker hjernen, hjertet, leveren og lungerne, så de langsomt sygner hen, har den på andre en mere direkte virkning, som forårsager krampe, epilepsi, lammelse og pludselig død.    
De sørgende forældre begræder tabet af deres skat og undres over Guds uforklarlige forsyn, som har ramt dem så hårdt, medens forsynet slet ikke havde bestemt, at disse små skulle dø. De døde som martyrer for den beskidte lyst til tobak. Hver udånding fra tobaksslavens lunger forgifter luften omkring ham. Enhver inhalering af tobak i lungerne, forgifter luften omkring ham Børn bør holdes borte fra alt som påvirker til at nervesystemet opirres, og bør indånde en ren, og sund atmosfære, fri for al gift, hvad enten de går eller sover, dag og nat.  

30 01 1900 Review and Herald Kristus eller Barbbas? [konkluderet]   
 <b>Kristus eller Barabbas?</b><br> Scenen i retssalen i Jerusalem er et symbol på det, der vil finde sted i jordens histories afsluttende scener. Verden vil acceptere Kristus, Sandheden, eller de vil acceptere Satan, den første store oprører, en røver, frafalden og morder. De vil enten forkaste nådens budskab angående Guds bud og Jesu tro, eller de vil acceptere sandheden, som den er i Jesus. Hvis de accepterer Satan og hans vildfarelser, identificerer de sig selv med den største løgner af alle løgnere og med alle, som er illoyale, mens de vender sig fra inge mindre end den evige Guds Søn.    
Gud har en strid med dem som accepterer den store frafaldsfjendes falsknerier, som er parat til at tilpasse alle klasser i den kristne verden, og som forkaster Guds lov, som Inspiration erklærer at være "Hellig, retfærdig og god." Ved Kristi død viste den uforanderlige karakter sig ved denne retfærdighedens moralstandard. Kristus efterlevede loven for Guds regering; han var et udtryk for Guds karakter; og han døde for at frelse mennesker fra straffen, at overtræde denne lov. Dem som forkaster Guds lov korsfæster Guds søn på ny. De identificerer sig selv med dem som korsfæstede ham mellem to tyve på Golgatas kors.    
Verden sover. Folk kender ikke tidspunktet for deres hjemsøgelse. For dem gælder ordene, "Vidste blot også du på denne dag, hvad der tjener til din fred! Men nu er det skjult for dine øjne." Alle må vågne op. Vi kan ikke lade os lulle i søvn i den kødelige sikkerheds- eller ligegyldigheds krybbe; for vi afgører vor evige skæbne. Optegnelse for en skændige prøvelse i domssalen er gået op til himlen, og er den standard som alle måles ved, uanset om de står under Kristi blodbestænkte banner, eller under mørkets fyrstes sorte banner.    
Der kan kun være to klasser. Hvert parti stemples udtrykkeligt, enten med den levende Guds segl, eller med dyrets mærke eller dets billede. Enhver søn og datter af Adam vælger enten Kristus eller Barabbas som sin hersker. Og alle som sætter sig selv på den illoyales side står under Satans sorte banner, og er pålagt at bruge Kristus på en afvisende og foragtende måde. Med fuldt overlæg er de pålagt at korsfæste livets og herlighedens Herre.    
Enhver har et vigtigt spørgsmål at stille sig selv: Er du på Satans side, overtræderen af Guds lov, eller er du loyal mod den Gud som selv erklærer at være: "Herren, Herren, Gud, som er barmhjertig og nådig, langmodig og rig på miskundhed og trofasthed, som bevarer miskundhed mod tusinder, som tilgiver brøde, overtrædelse og synd, men ikke lader den skyldige ustraffet, som straffer fædres brøde på børn og børnebørn, på dem i tredje og fjerde led!" Guds karakter vises her som hans ære. Gud har overdraget al dom i sin Søns hænder, og som en retfærdig dommer, må Kristus afsige dom over alle gerninger, uanset om de er gode eller dårlige. Retfærdighed er lige så meget udtryk for kærlighed som for barmhjertighed.    
Verden bliver ikke bedre. Onde mænd og menneskelokkere skal blive værrere og værrere, bedrager og blvier bedraget. Når Guds Søn forkastes, som er personificeringen af den eneste sande Gud, som besad godhed, barmhjertighed og utrættelig kærlighed hvis hjerte altid var berørt med menneskelig ve, og valgte en morder i hans sted, viste jøderne hvad menneskenaturen kan og vil gøre når Guds Ånds betvingende magt fjernes, og mennesker er under den frafaldnes apostats kontrol. Dem som vælger Satan som deres hersker vil åbenbare ånden af deres valgte mester.    
Verden vil ikke bliver bedre før Gud forlader sit sted for at straffe dens syndighed. Så skal jorden råbe dens blod, og skal ikke længere dække over dens drab. Kristus advarede sine disciple: "Agt vel på, at ikke nogen skal føre jer vild. Thi mange skal komme i mit navn og sige: "Jeg er Kristus"; og de skal føre mange vild. I skal komme til at høre krigslarm og krigsrygter. Se til, at I ikke lader jer skræmme, thi det må komme således. Dog, det er endnu ikke enden. Thi folk skal rejse sig mod folk, og rige mod rige, og der skal være hungersnød og jordskælv både her og der. Men alt det er kun veernes begyndelse. Så skal man overgive jer til trængsel og slå jer ihjel, og I skal blive hadet af alle folk for mit navns skyld. Og da skal mange bringes til fald og forråde hverandre og hade hverandre. Og mange falske profeter skal fremstå og føre mange vild. Og fordi lovløsheden tager overhånd, vil kærligheden blive kold hos de fleste. Men den, som holder ud indtil enden, han skal frelses."    
Da Kristus var på denne jord, foretrak verden Barabas'er. Og i dag træffer verden og kirkerne det samme valg. Scenerierne for forrådelsen, forkastelsen og korsfæstelsen af Kristus har gentaget sig, og vil gentage sig igen i umådelig målestok. Folk vil fyldes med fjendens egenskaber, og hos dem vil hans bedrag have stor kraft. I den grad vil det lys blive afvist, vil der komme misforståelser. Dem som forkaster Kristus og vælger Barabbas arbejder under et ruinerende bedrag. Fejlfremstillingen og falske vidner vil vokse op til et oprør. Øjet er ondt, hele kroppen vil være fuld af mørke. Dem som sætter lid til en anden leder end Kristus, vil finde sig selv under en forgabelsens kontrol i krop, sjæl og ånd, som er så henrykkende at sjælene vil, under dens magt, vende sig bort fra at høre sandheden og tro en løgn. De er fanget i en snare og taget, og ved enhver handling råber de: Løslad Barabbas, men korsfæst Kristus.    
Også nu er dette bedrag blevet gjort. Scenerierne der udspillede sig på korset gentager sig. I de kirker som har forladt sandheden og retfærdigheden er blevet åbenbaret hvad menneskenaturen kan gøre og vil gøre når Guds kærlighed ikke er et blivende princip i sjælen. Vi behøver ikke at være overrasket over det der finder sted nu. Vi behøver ikke at undre os over at rædslen udvikler sig. Dem som træder Guds lov under deres uhellige fødder, har den samme ånd som mennesker havde, som forhånede og bedrog Jesus. Uden nogen samvittighedsnag, vil de gøre deres faders gerning, djævelen. De vil stille spørgsmål som kommer fra bedrageren Judas' læber: Hvad vil du give mig, hvis jeg bedrager Jesus Kristus til dig? Også nu er Kristus blevet bedraget i form af Hans hellige.    
Set i historien om Kristi liv og død, kan vi overraskes hvis verden er hul og falsk? Kan vi i vor tid stole på mennesker, eller gør det kødelige til vor arm? Skal vi ikke vælge Kristus som vor leder? Han alene kan frelse os fra synd.    
Når verden til sidst, kommer i trængsler foran den store hvide trone, og stå til regnskab for at have forkastet Jesus Kristus, Guds egen budbringer til vor verden, hvilket alvorligt sceneri vil der så være! Hvilket oprør vil der ikke være for at nagle Ham til korset, som kom til vor verden, som et levende brev af loven. Gud vil stille enhver spørgsmålet: Hvad har du gjort med Min enbårne Søn? Hvad vil de svare som har nægtet at acceptere sandheden? De vil være nød til at sige: Vi hadede Jesus, og kastede Ham ud. Vi råbte: Korsfæst Ham, korsfæst Ham. Vi lukkede Barabbas ind i Hans sted. Hvis dem som Himlens lys er blevet bragt til har forkastet det, så har de forkastet Kristus. De forkaster den eneste tilvejebringelse der er gjort, hvorved de kan renses fra besmittelse. For dem selv korsfæster Guds søn på ny, og bringer Ham til åbenskam. Om dem vil der siges: "Jeg har aldrig kendt jer, vig bort fra mig." Gud vil visselig hævne Sin Søns død.  

30 01 1900 Review and Herald Sygdommen og dens årsager   
 Nogle har fået den ide, at de må forsømme deres påklædning for at opnå den adskillelse fra verden, Guds ord forlanger. Der findes en gruppe søstre, der mener, at de efterlever princippet med adskillelse fra verden, når de om sabbatten møder op i de helliges forsamling for at tage del i tilbedelsen af Gud iført en almindelig solhat og det samme tøj, de har haft på ugen igennem. Og nogle mænd, der bekender sig til at være kristne, betragter påklædningen i det samme lys. Disse mennesker samles med Guds folk på sabbatten iført sjusket siddende, støvet og snavset tøj, der endda kan have gabende flænger. Hvis denne gruppe havde en aftale om at skulle møde en ven, der var æret i verden, og som de ønskede en særlig begunstigelse af, så ville de gøre en anstrengelse for at kunne træde frem for ham i det bedste tøj, der kan fås; for denne ven ville blive fornærmet, hvis de kom til ham med uredt hår og med tøjet snavset og i uorden. Alligevel mener disse mennesker, at det er lige meget, hvilket tøj de har på, eller hvilken forfatning de er i, når de møder op om sabbatten for at tilbede den store Gud. De samler sig i hans huse, som er den allerhøjestes tilhørersværrelse, hvor himmelske medvirker, men med lille respekt, eller ærbødighed, som deres personer og klæder indikerer. Hele deres udseende skildrer sådanne mænds og kvinders karakter.     
Denne gruppes bedste samtaleemne er klæder stolthed. Sømmelighed, smag og orden betragter de som stolthed. Og klæder vil være disse fejlslagne sjæles samtale, handlinger og omgang. De er uforsigtige, og ofte lav i deres samtale i deres hjem, iblandt deres brødre og over for verden. Klæderne og dens opsætning på personen giver en generelt fingerpeg om manden og kvinden. Dem som er sløsede og usorrinerede i klæder er sjældent ophøjede i deres samtale, og har kun lidt fintfølende fornemmelser. Nogle gange tænker de lidt mærkeligt og forgrover ydmygheden.     
Kristus kalder sine efterfølgere for jordens salt og verdens lys. Uden de kirstens frelsende indflydelse ville verden forgå på grund af sin fordærvelse. Se på de mange mennesker, som bekender sig til at være kristne, men som er ligegyldige med deres klædedragt og person. De er lige så lette i deres forretningssager, som deres klædedragt er skødesløs; rå, uhøflige og ubehagelige i deres optræden; lave i deres konversation, og på samme tid betragter de disse dårlige Træk som tegn på sand ydmyghed og kristeligt liv. Tror du, at Frelseren, hvis han var her på jorden, ville pege på sådanne og kalde dem jordens salt og verdens lys? Nej aldrig!     
Kristne fører en nobel konversation, og skønt de betragter det som synd at komme med dårlig smiger, er de høflige, venlige og imødekommende. Deres ord er præget af alvor og sandhed. De er trofaste i deres handlemåde over for brødre og over for verden. I deres klædedragt undgår de unødvendig pynt og sådant, som bare er til stads. Men deres klæder vil være nette, ikke smagløse, beskedne, men syet således, at det klæder personen og udviser orden og smag. Særskilt omhu vil blive udvist med hensyn til at klæde sig således, at der vises hellig agtelse for sabbatten og gudstjenesten. Forskellen mellem en sådan klasse mennesker og verden vil være alt for tydelig til, at man kan tage fejl. De troendes indflydelse vilde være ti gange større, dersom mænd og kvinder, som antager sandheden, og som før har haft skødesløse vaner, nu formedelst sandheden blev så helligede og udviklede, at de fremviste vaner, der gik ud på nethed, orden og god smag, hvad deres klædedragt angår. Vor Gud er en ordenens Gud, og det behager ham ikke at se uorden, urene klæder eller synd.     
Kristne bør ikke anstrenge sig for at sætte sig selv i gabestokken ved at klæde sig anderledes end verden. Men hvis de, for at være i overensstemmelse med deres tro og deres pligter med hensyn til at klæde sig beskedent og sundhedsmæssigt, finder, at de ikke er moderne, bør de ikke forandre deres klædedragt for at blive lig verden. De bør vise en nobel uafhængighed og ét moralsk mod, stærkt nok til at gøre det rette, selv om hele verden tager afstand fra dem. Dersom verden indfører en beskeden bekvem og sund klædedragt, som er i harmoni med bibelen, vil det ikke forandre vort forhold til Gud eller til verden, om vi antager en sådan mode på klædedragtens område. Kristne bør følge Kristus og indrette deres klædedragt i harmoni med Guds ord. De bør sky yderligheder, de bør ydmygt følge den rette kurs uafhængige af bifald eller kritik. De bør holde fast ved det rette, netop fordi det er det rette.   

6 02 1900 Review and Herald Loyalitet eller illoyalitet?*   
 I fortiden åbenbarede Gud Herren sine hemmeligheder gennem sine profeter. Den Alvidende så ned gennem århundrederne og gennem sine profeter forudsagde rigers opkomst og fald, århundreder før de forudsagte begivenheder fandt sted. Fremtiden er lige så tydelig for Herren som nutiden, og han viser sine tjenere, hvad der skal ske. Hans stemme genlyder gennem tidsaldrene og fortæller mennesket, hvad der skal ske. Konger og prinser indtager deres stilling ved den fastsatte tid. De tror, de udfører deres egen hensigt, men i virkeligheden opfylder de Guds ord, som er givet gennem hans profeter. De spiller deres roller i Guds store plan. Begivenheder falder på plads og opfylder det ord, den Almægtige har talt.    
De ikke-troende og gudløse ser ikke tidernes tegn. I deres uvidenhed nægter de at acceptere den inspirerede skrift. Men Når bekendende kristne taler bespottende om de midler der bruge af den store "Jeg er" for at gøre Hans fortsæt kendt, viser de at de selv hverken kender til skrifterne eller til Guds kraft. Skaberen ved præcis hvilke elementer han har at gøre med i menneskenaturen. Han ved hvilke midler der skal til for at opnå det ønskede udfald. Den kristne som accepterer sandheden, hele sandheden, og intet andet end sandheden, vil se på Bibelberetningen i dets sande væsen. Beretningen om jødernes husholdning fra begyndelse til ende, som omtales som håneligt og bespottelig som "de mørke tider," vil åbenbare lys, og endnu mere lys, som det studeres.    
Menneskers ord svigter; og han som gør sig afhængige af sine medmenneskers venner kan godt skælve; for en dag vil han være et skibbrudent kar. Men Guds ord er ufejlbarligt, og står for evigt. Kristus erklærer: " Thi sandelig siger jeg Eder: før himmelen og jorden forgår, skal end ikke det mindste bogstav eller en tøddel af loven forgå før det er sket alt sammen." Guds ord vil stå igennem evighedens uophørelige tider. Gud lever og regerer. Hans herlighed er ikke begranset til et tempel gjort af hænder. Han har ikke lukket himlen imod sit folk. Sådan som det var den gang, sådan er det nu, Gud åbenbarer sine hemmeligheder til sine tjenere profterne.    
Billedstøtten, som blev vist Nebukadnezar i nattesynerne, repræsenterer verdensrigerne. Billedstøttens metaller, som symboliserede de forskellige riger, blev mindre og mindre rene og værdifulde fra hovedet og ned. Billedstøttens hoved var af guld, bryst og arme af sølv, bug og lænder af kobber, og fødderne og tæerne af jern blandet med ler. Sådan blev de riger, de repræsenterede, forringet i værdi.    
Resultatet af at gøre Guds lov ugyldig kan ses i den voksende umoralskhed i disse forskellige riger. Hvis indbyggerne altid havde Guds frygt for sig, ville de have fået visdom og kraft, som ville have holdt dem sammen, og gjort dem stærke. Men disse rigers herskere gør kun Gud til deres styrke når de er forpinte og rådvilde. Når de ikke får hjælp fra deres store mænd, forsøger de fra mennesker som Daniel, som de vidste ærede den levende Gud, og blev æret af ham. Disse mennesker appellerede de om at afsløre forsynets mysterier for; for de havde selv adskilt sig selv fra Gud ved overtrædelse, så de ikke kunne forstå hans advarsel. De blev tvunget til at spørge efter en forklaring, hos dem der var oplyst af himmelsk lys.    
Når Babylons rige var så stærkt og dets indflydelse var så vidtrækkende og at en tilsyneladende magtfuld fjende ikke kunne tage dets scepter, profeterede Daniel, en inspireret Guds mand, at det ville gå bort, uanset dens tilsyneladende storhed, og at en anden verden ville følge efter det. Han profeterede også at det andet rige vil efterfølges af det tredje, og at et fjerde rige ville rejse sig, mere heftigt, mere besluttet, og mægtigere end noget andet rige som var gået forud for dette. Lige så stærk som jern, ville dette rige undertrykke og bryde alverdens nationer i stykker.    
På trods af at han fik advarslen, fortsatte Nebuknadnezzar i sin egen styrke, indtil Gud tog visdommens talent fra ham, så han måtte ledes til at se og anerkende det Israels Gud var i stand til at skabe og udslette. De konger der fulgte efter ham, havde ingen gavn af hans erfaring og Babylons rige gik til grunde, fordi det i sin regering glemte Gud, og tilskrev sin ære og herlighed menneskelig præstationer. Sådan er det i dag, når mennesker glemmer Gud og nægter at adlyde hans lov, er de ydmygede. Gud prøver dem, og hvis de ikke ydmyger deres hjerter og bekender deres synder, får de overtrædelsens straf.    
Det Medio-Persiske rige blev hjemsøgt af Guds vrede fordi det i hans lov trådte den under fode. Guds frygt havde ikke længe magt blandt folket. Ondskab, blasfemi og fordærv var den fremherskende indflydelse i dette rige; og de efterfølgende riger var endnu mere fornedrede og fordærvede. De forringedes fordi de forkastede Gud. Glemte ham, de sand lavere og lavere på vægtskålen. Det umådelige romerske imperium smuldredes i småstykker. Den romerske kirke praler af sin ufejlbarlighed, og kraften af sin nedarvede religion. Men denne religion er til afsky for alle som kender til syndens mysteriums hemmeligheder. Præsterne i denne kirke fastholder deres herredømme ved at holde folk udvidende om Guds vilje.    
Da denne jords riger blev vist, blev også religionens forringelse vist da billedet blev åbenbaret for Nebukadnezzar. Vi bliver svagere åndeligt og moralsk, i det forhold som vi glemmer Gud. Dem som hævder at være protestanter i dag er ikke det som Luther var. De har forladt de gamle landemærker, og har sat lid til former, ceremonier og ydre opvisning for at dække over den manglende renhed og fromhed, sagtmodighed og ydmyghed, der findes i lydigheden mod Gud. Synden er i nationerne i dag som den gjorde i fortiden. Også lederne i den religiøse verden har ikke en god samvittighed mod Gud.    
Mennesker behøver en forstandsmæssig kundskab til Guds lov. Der er ingen sand retfærdigheds-norm uden for denne lov. Ved lydighed mod den, opdyrkes forstanden, samvittigheden oplyses og gøres følsom. Retfærdigheden ophøjer en nation. Bibelens ord, og bibelen alene, skal genlyde fra talerstolene i vort land. Denne bog er Guds store vejleder. Det er en lampe for vor fod, et lys på vor sti. Den spreder sit lys foran, så vi kan se den sti vi går på, og dets stråler kastes tilbage på den første historie, og viser den mest fuldkomne harmoni i det, som for menneskesindet i mørke, ser ud om vildfarelse og disharmoni. Det som virker som for den verdslige er uforklarligt mysterium, ser Guds børn lys og skønhed.    
Gud taler ved sit ord, og opfylder dette ord i verden. Vi behøver nu at forsøge at forstå bevægelserne i Guds forsyn. Paulus siger: "Men I, brødre! lever ikke i mørke, så dagen kan overraske jer som en tyv. Thi alle er I lysets børn og dagens børn; vi hører ikke natten eller mørket til." Guds folk overlades ikke til at bero sig til menneskers visdom. Med profetiske vejskilte har Gud markeret den vej han ønsker de skal tage. Disse store vejmærker viser os at lydighedens sti er den eneste sti vi kan følge med sikkerhed. Mennesker bryder deres ord, og viser sig selv som utroværdige, men Gud forandrer sig ikke. Hans ord vil forblive det samme for altid. Dem som elsker og adlyder Jehovas lov, vil møde trængsler og fristelser; men disse imødekommer Jesus, og han erklærer: "Mine får hører min røst, og jeg kender dem, og de følger mig. Og jeg giver dem evigt liv, og de skal i al evighed ikke fortabes, og ingen skal rive dem ud af min hånd." Hvis vi håber og beder, og i tro sætter lid til hans ord, vil vi være i stand til at sige, sammen med Paulus: "Thi jeg er vis på, at hverken død eller liv eller engle eller åndemagter eller noget nuværende eller noget tilkommende eller kræfter eller det høje eller det dybe eller nogen anden skabning vil kunne skille os fra Guds kærlighed i Kristus Jesus, vor Herre."    
Har vi givet os selv op til at gore Guds vilje? Er vi forvandlet ved Kristi nåde? Nogle hævder at være i Kristus, medens deres særlige arbejde er at sætte Jehovas lov ud af kraft. Skal vi tage dem på dette ord? Skal vi acceptere deres påstand? Hvordan kan vi skelne Guds sande tjenere fra de falske profeter, som Kristus sagde ville fremstå for at forføre mange? Der findes kun én prøve, som karakteren kan bedømmes efter Jehovas bud.    
Israelitterne satte blodets signatur over deres døre, for at vise at de var Guds ejendom. Guds børn i denne tidsalder vil ligeledes bære den signatur Gud har bestemt. De vil sætte sig selv i harmoni med Guds hellige lov. Et mærke sætte på enhver af Guds folk, ligeså sandelig som et mærke blev sat over dørene i de hebræiske boliger, for at beskytte folket fra generelt fordærv. Gud erklærer: "Også mine sabbater gav jeg dem, for at de skulle være et tegn mellem mig og dem, at det skal kendes, at jeg, Herren, er den, som helliger dem." Når mennesker siger at Guds lov er ophævet ved Faderens vidnesbyrd, lærer de menneskers lære og bud. Deres ord er ikke funderet på apostlenes og profeternes lære. Jesus Kristus er ikke hovedhjørnestenen i deres skelet. Johannes siger: "Jeg kender ham," og ikke holder hans bud, han er en løgner, og i ham er sandheden ikke." Dem som lader sig selv bedrage vil, sammen med bedrageren, mærke Lammets vrede.    
Med Guds ord foran os, med de undervisnings lektier vi måtte lære der, har vi ikke brug for at blive bedraget. Vi lever i en betydningsfuld tidsperiode af denne jords hiatorie. Den store konflikt er lige foran os. Vi ser verden er fordærvet af dets beboere. Syndens menneske har arbejdet med en utrolig utrolig udholdenhed for at ophøje den falske sabbat, og den illoyale protestantiske verden har gået forundret efter dyret, og har kaldet lydighed mod den sabbat, der blev indført af Jehova, for ulydighed mod nationernes love. Riger har sluttet forbund for at understøtte den falske sabbats-institution, som ikke har ordets magt i Guds orakler.     
I optegnelsen af det syn Johannes fik læser vi: "Og dragen vrededes på kvinden [menigheden] og gik bort for at føre krig mod de andre af hendes slægt, dem, der holder Guds bud og bevarer Jesu vidnesbyrd." Satans hjælpere har gjort jorden til en skueplads for rædsler, som der ikke findes ord for. Krig og blodsudgydelse iværksættes, af nationer, som hævder at være kristne. Ringeagt for Guds lov har ført til dette sikre resultat.    
Den store strid, som nu føres, er ikke blot en strid mellem mennesker. På den ene side står livets fyrste som menneskets stedfortræder og borgen, på den anden mørkets fyrste, der byder over de faldne engle. "Thi for os står kampen ikke mod kød og blod, men mod myndigheder og magter, mod verdensherskerne i dette mørke, mod ondskabens åndemagter i himmelrummet. Tag derfor Guds fulde rustning på, for at I kan stå imod på den onde dag, overvinde alt og bestå" Ef 6,12-13. "I øvrigt, vær stærke i Herren og i hans mægtige styrke. Ifør jer Guds fulde rustning, så I kan holde stand mod Djævelens snigløb" Ef 6,10-11.    
Der vil komme til at stå en hård kamp mellem dem, der er tro mod Gud, og dem, som foragter hans lov. Kirken har sluttet sig sammen med verden. Ærefrygt for Guds bud er blevet kuldkastet. De religiøse lederes lære består i menneskers bud. Som det skete i Noahs dage, således sker det i vor tidsalder. Men fordi utroskaben og overtrædelserne har taget overhånd, skal det så forårsage, at de, som har æret Guds lov, får mindre ærbødighed for den og forener sig med verdens magter om at gøre den ugyldig? De virkelig trofaste vil ikke lade sig rive med af det ondes strøm. De vil ikke bringe hån og foragt over det, Gud har regnet for helligt. Enhver må bestå prøven. Der er kun to muligheder. På hvilken side er du?  

20 03 1900 Review and Herald Unge medarbejdere undervises af de erfarne   
  "Og dette er det evige liv," bad Kristus"at de kender dig, den eneste sande Gud, og ham, som du har sendt, Jesus Kristus." I denne bøn er en storhed som intet menneskeligt sprog kan udtrykke. Tusinde og tusinde længes efter en Guds kundskab. Nogle har en delvis kendskab til ham, men ikke fuldt kundskab. Andre, fyldt med rastløshed, længes efter noget de ikke har.     
Kristus længes efter at hjælpe og frelse de fortabte, og han udtrykte sin længsel i ordene: "Siger I ikke: "Der er endnu fire måneder, til høsten kommer?" Se, jeg siger jer: opløft jeres øjne og se, at markerne er hvide til høsten. Allerede nu får den, der høster, løn og samler frugt til evigt liv, så de kan glæde sig sammen, både den, som sår, og den, som høster. Thi her er det ord sandt: "En sår, og en anden høster." Jeg har sendt jer ud for at høste det, som I ikke har arbejdet med; andre har arbejdet, og I er gået ind i deres arbejde."    
Det arbejde som Kristus så var der så meget brug for host. Høstfolkene er få. Arbejdet at indsamle neg, kræver taktfølelse og dygtighed, så intet går tabt.  På hvert sted er der brug for en sjælenes avneblæser, hvor sandheden er blevet opløftet, hvorpå Gus bud og Jesu tro er blevet indskrevet.    
 "Høsten er visselig stor, men arbejderne er få." Da Kristus gjorde denne udtalelse, var der skriftkloge og Farisæere, præster og hersker, i enhver by og stad i landet. Men Frelseren så at disse lærere var helt uegnede til at tjene folkets åndelige behov. "I kender ikke skrifterne, heller ikke Guds kraft," sagde han til dem. I lærer mennesker læresætninger.    
Gud har betroet enhver et arbejde. Enhver er indbudt til at tage Kristi åg og lære af Ham. Der er brug for at opsøge intensivt dem som går fortabt uden for Kristus. Satan anstrenger sig intens for at bedrage sjæle, og samle dem under sit frafalds- og oprørs-banner, og hans medarbejdere er utallige. Herren har et stort arbejde at gøre. Han har afgørende kampe at kæmpe, og han kalder på unge mænd og unge kvinder til at kæmpe for ham, og hellige sig selv til hans arbejde. "Jeg har skrevet til jer, mine børn," siger Johannes, "fordi I kender Faderen. Jeg har skrevet til jer, I fædre, fordi I kender ham, som er fra begyndelsen. Jeg skriver til jer, I unge, fordi I er stærke, og Guds ord bliver i jer, og I har sejret over den Onde. . . . . Og I har en salvelse fra den Hellige og har alle indsigt. Jeg har skrevet til jer, ikke fordi I ikke kender sandheden, men fordi I kender den og ved, at ingen løgn er af sandheden."    
Og apostlen Paulus skriver: " I øvrigt, hent kraft fra Herren og hans vældige styrke! Ifør jer Guds fulde rustning, så I kan holde stand mod Djævelens snigløb. Thi den kamp, vi skal kæmpe, er ikke mod kød og blod, men mod magterne og myndighederne, mod verdensherskerne i dette mørke, mod ondskabens åndemagter i himmelrummet. Tag derfor Guds fulde rustning på, for at I må kunne stå imod på den onde dag og holde stand efter at have besejret alt. Så stå da med sandheden spændt som bælte om jeres lænder, og iførte "retfærdigheden som brynje", tag som sko på jeres fødder villighed til at forkynde fredens evangelium, løft i al jeres færd troens skjold, hvormed I kan slukke alle den Ondes gloende pile, tag imod "frelsens hjelm" og Åndens sværd, som er Guds ord."    
Gud kalder sine ældre tjenere til at være rådgivere som kan lære de unge hvad de skal gøre i krisesituationer. De ældre arbejdere skal, ligesom Johannes, bringe levende vidnesbyrd ud fra virkelige erfaringer. Når disse trofaste arbejdere er lagt til hvile med ordene: "Salige er de døde, som fra nu af dør i Herren," (Åb 14,13) bør der i vore skoler være mænd og kvinder som kan tage banneret og hejse det på nye steder.    
Når de ældre fanebærere er på et arbejdsfelt, bør de som har haft fordel af deres arbejde, have omsorg og respekt for dem. Tyng dem ikke ned med byrder. Værdsæt deres råd, deres ord og deres vejledning. I bør behandle dem som fædre og mødre som har båret arbejdets byrder. De arbejdere som tidligere forudså værkets behov, gør en prisværdig gerning når de i stedet for at bære alle byrderne selv, lægger dem på yngre mænds op kvinders skuldre og uddanner dem som Elias underviste Elisa.     
 "David hyldede Gud i taknemmelighed for den guddommelige undervisning og vejledning han havde fået. "Gud, du har belært mig fra min ungdom," (Sl 71,17), erklærede han. De, som i den tid budskabet har eksisteret, har båret dagens byrde og hede, må huske på at den samme Herre som underviste dem fra ungdommen af, indbød dem og sagde: "Tag mit åg på jer og lær af mig, for jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet, så skal I finde hvile for jeres sjæle." (Matt 11,29). Han gav dem sandhedens lys og er lige villig til at undervise unge mænd og kvinder i dag, som han var i tidligere tider. "    
Det er klogt af dem som har båret tunge byrder, at gå ind til siden og hvile lidt. Disse trofaste arbejdere bør fritages for alle anstrengende byrder. Det arbejde som de kan gøre ved at undervise andre, bør værdsættes. Herren selv vil samarbejde med dem i deres anstrengelser for at undervise andre. De bør lade yngre tage kampen op. Det fremtidige arbejde må udføres af stærke unge mænd. Værket bliver ledet af ham som er troens ophavsmand og fuldender. Han både kan og vil dygtiggøre dem som vil benytte anledningen. Han vil oprejse dem der kan kæmpe hans kampe. Han overlader aldrig sit værk til tilfældighederne. Dette er et stort og betydningsfuldt værk, og det skal føres videre.     
Gud vil ikke have at sagens fædre skal opbruge den livskraft som de har tilbage, ved at bære tunge byrder. De unge bør påtage sig et ansvar som de kan bære, og på en mandig måde kæmpe troens gode strid. Herren ved bedre, hvem der bør vælges til at udføre hans værk, end de klogeste mennesker, hvor interesserede de end er. Det er Gud som indplanter sin Ånd i unge menneskers hjerter, og leder dem til at kæmpe for ham på trods af store vanskeligheder. På den måde var det han inspirede Paulus fra Tarsus som kæmpede for Herrens åbenbarede sandhed, med alle de evner han var betroet, mod frafaldne som hellere burde have holdt ham oppe. Guds tjenere vil i dag møde de samme vanskeligheder som Paulus mødte. Det er den erfaring nogle af dem har, som i dag løfter sandhedens banner. Det er sådanne mænd der kan stå som sandhedens forsvarere. Hvis de fortsætter med at lade sig undervise, kan Gud bruge dem til at retfærdiggøre sin lov.     
Unge må samarbejde med de mere erfarne De ældre missionsarbejdere bør ikke tænke at de må bære hele ansvaret og alle byrderne. Stadig nye arbejdsmarker bliver åbnet for os. Unge bør gå sammen med erfarne arbejdere der forstår Skriften, som længe har været Ordets gørere, og som har anvendt sandheden i det praktiske liv. Dag for dag har de stolt på Kristus og har søgt Herren sådan som Daniel gjorde. Tre gange om dagen bad Daniel til sin Gud. Han vidste at der var en som var mægtig til gode råd, og som var kilden til visdom og kraft. Sandheden, sådan som den er i Jesus - Åndens sværd som skærer begge veje - var hans våben i kampen. De som har sat deres lid til Gud, er eksempler i ord, ånd og principper for de unge som arbejder sammen med dem. Disse trofaste Guds tjenere skal knyttes til unge og drage dem til sig med kærlighedens reb, fordi de selv er knyttet til dem med Kristi kærligheds reb.   

17 04 1900 Review and Herald For en evig pagt *   
 En magtfuld fjende, som lægger en meget fristende optræden, kalder al tid på mænd og kvinder for deres kammeratskab. Han præsenterer glædestrålende fordele til dem det han viser dem vil blive deres, hvis de vil følge hans råd. Som fjenden fristede Eva, sådan frister han mennesker i dag, lovende at, i ulydighed vil de finde sej r og frihed, som vil gøre dem til guder. på denne måde er tusinder og atter tusinder trukket ind på den brede vej der leder til ødelæggelse.    
Satan har stræbt efter at forandre Guds lov ved at oprette en falsk sabbat og han bruger enhver måde (devise) til at få mænd og kvinder til at forene sig med ham i hans frafald og under hans ledelse har den Kristne verden valgt et andet mærke. Jeg vil skrive et par få linier af fra en artikel j eg har læst, med overskriften "Det forandrede vejskilt: "For nogle år siden, hvor verden var mere støjende end den er nu [en tvivlsom påstand], blev det en tanke, at det var en god spøg at vende et vejskilt om, i forbindelse med hvor to vej e mødtes. Selvfølgelig forårsagede det ofte stor forvirring og ulykke. Engang blevet vej skil t opstillet af Gud til disse som rejste gennem denne verden. Vejen til glæde blev så klart angivet som vej en til byen under den Jødiske dispensations tilflugtsted blev det. En af vejskiltenes visere pegede på en kærlig lydighed til skaberen som vejen til lykke, imedens den anden viste ulydighed, eller synd, som vejen til ulykke. I en ond time for vores race, drejede den store fjende vejskiltet rundt, så en mængde mennesker lige siden den tid har misforstået den sande vej til glæde."    
Herren har tydeligt anvist det liv og den sandhed som skal findes på lydighedens sti. Lydighed er det vej mærke alle skal følge. Gud har erklæret at syvende-dagen er Herrens Sabbat. Han har ophøjet denne dag som et minde til Hans skaberværk, tydeligt anvist at det skal blive et tegn imellem Ham og Hans folk igennem alle generationer. Tre gange er dette gentaget i det 31. kapitel i 2.Mosebog og det er Jesus Kristus der taler. "Herren talede fremdeles til Moses og sagde: Du skal tale til israelitterne og sige: Frem for alt skal I holde mine sabbat ter, thi Sabbatten er et tegn mellem mig og eder fra slægt til slægt, for at I skal kende, at jeg er HERREN er den, der helliger eder. I skal holde Sabbatten, thi den skal være eder hellig; den, som vanhelliger den, skal lide døden, ja enhver, som udfører noget arbejde på den, det menneske skal udryddes af sin slægt. I seks dage må der arbejdes, men på den syvende dag skal I holde en fuldkommen hviledag, helliget HERREN; enhver, som udfører arbejde på sabbatsdagen, skal lide døden. Israelitterne skal holde sabbatten, så at de fejrer sabbatten fra slægt til slægt som en evig gyldig pagt. Den skal være et tegn til alle tider mellem mig og israelitterne. Thi i seks dage gjorde HERREN himmelen og j orden, men på den syvende hvilede Han og vederkvægede sig." (2.Mos.31,12-17.)    
I disse ord har Herren klart defineret vejen til Guds by, men den store apostat har forandret vejskiltet ved at opsætte et falsk et - en falsk sabbat. Han siger: "Jeg vil arbejde på tværs af Guds hensigter. Jeg vil bemyndige mine delegerede, syndens menneske, at tage Guds mindesmærke ned, syvende-dagssabbaten. Således vil j eg vise verden at, den dag Gud helligede og velsignede, er blevet forandret. Den dag skal ikke leve i folkets sind. Jeg vil udslette dens minde. Jeg vil i dens sted placere en dag som ikke bærer himmelens akkredi ti ver, en dag der ikke kan blive et tegn imellem Gud og Hans folk. Jeg vil lede det folk som tager imod denne dag og på den placere den hellighed, som Gud placerede på sin syvende dag. Igennem min stedfortræder vil jeg ophøje mig selv. Den første dag skal blive ophøjet og den protestantiske verden skal modtage denne falske sabbat som ægte. Igennem ikke- overholdelsen af den Sabbat Gud oprettede, vil jeg bringe Hans lov til foragt. Ordene, 'et tegn mellem mig og eder fra slægt til slægt,' (2.Mos.31,13b) jeg vil sørge for at meddele om min sabbats side officielt. Således vil verden blive min. Jeg vil blive jordens regent, verdens fyrste. Jeg vil således kontrollere sindene under min magt, således at Guds Sabbat skal blive gjort til genstand for foragt. Et tegn? Jeg vil gøre helligholdelsen af syvendedagen til et tegn på troløsned til jordens autoriteter. Menneskelige love skal blive gjort så strenge, at mænd og kvinder ikke vil vove at helligholde syvendedagssabbaten. Af frygt for at mangle mad og tøj, vil de følge verden i overtrædelse af Guds lov og jorden vil blive helt under mit herredømme."    
Syndens menneske har indstiftet en falsk sabbat og den erklærede, Kristne verden har adopteret det barn fra pavedømmet, nægtende at lyde Gud. Sådan leder Satan mænd og kvinder i den modsatte retning til fornægtelsens by og ved mængden som følger ham er det bevist, at Adam og Eva ikke er de eneste, som har taget imod den listige fjendes ord.    
Fjenden af alt det gode har vendt vejskiltet rundt, så det peger på ulydighedens vej som glædens vej. Han har forhånet Jehova ved at nægte at lyde et "så siger Herren." Han har tænkt sig at forandre tider og love, men har han gjort det? Ordene i det 31. kapitel i 2.Mosebog besvarer dette spørgsmål. Med Hans egen finger skrev Herren budene på stentavlerne. "thi i seks dage gjorde HERREN himmelen og jorden, men på den syvende hvilede Han og vederkvægede sig." (2.Mos.31,17b) "Israelitterne skal holde Sabbatten, så at de fejrer Sabbatten fra slægt til slægt som en evig gyldig pagt." (2 .Mos. 31, 16b.) Skaberen har tydeligt forklaret, at efter at have skabt verden, hvilede Han på den syvende dag, helliggjorde og velsignede denne dag som et mindesmærke på skabelsen og givet den til Hans folk som en hviledag. "For at I skal kende, at jeg er HERREN er den, der helliger eder." 12.Mos.31,13b.1 siger Han. Det er på denne måde Han ønsker at teste deres trofasthed. Skal vi sætte de guddommelige bud til side som er skænket os i sådan et positivt sprog og følge overtræderens vej? Hvem vil vove at ændre vejskiltet så det vil pege den forkerte vej og retfærdiggøre syndens menneske? Det er en forfærdelig ting at placere en menneskelig oprettelse der hvor Herrens store mindesmærke skulle være. Det er en forfærdelig ting for mennesker selv, med urette at kræve magten til at tilsidesætte den dag Gud har helliggjort og velsignet, erklærer den til at blive hans eneste dag og i dens sted placere en almindelig arbejdsdag for at prøve at tvinge mennesker til at respektere og have ærbødighed for denne dag.    
Herrens Ord er sande. Det er så tydeligt, at vi ikke kan misforstå meningen. Det er ikke bevis som folk behøver, for det har de. Men de ønsker ikke at gå på Herrens buds vej. Verden går i modsat retning af den guddommelige vilje, men Gud har et folk på denne jord og imellem Ham og dem er Sabbatten et tegn, hvorved de ved at Han er Herren der helliggør dem. på dem er Hans mærke placeret. "Da bygges på ældgamle tomter da kaldes du "murbrudsbøder", "genskaber af farbare veje." Varer du din fod på Sabbatten, så du ej driver handel på min helligdag, kalder du Sabbatten en fryd, HERRENS helligdag ærværdig, ærer den ved ikke at arbejde, holder dig fra handel og unyttig snak, da skal du frydes over HERREN; jeg lader dig færdes over landets høje og nyde din fader Jakobs eje. " (Es;.52,12-14)    
Det er lydighed til den levende Guds Ord der bringer mennesker i tæt forbindelse med Kristus. Han siger idag, hvad Han sagde til det Jødiske folk, åh "vidste blot også du på denne dag, hvad der tjener til din fred I Men nu er det skjult for dine øjne." (Luk.19,42.1 Han sagde igen det, som Han havde grædt over den hellige by: "Jerusalem, Jerusalem! du, som ihjelslår profeterne og stener dem, der er sendt til dig! hvor ofte har jeg ikke villet samle dine børn, som hønen samler kyllingerne under sine vinger! og I ville ikke." (Matt. 23, 37.1 Det var ikke det at det jødiske folk ikke kunne modtage Kristus, de ville ikke. Således vil det blive med mange i vores dage.    
Hvad forlanger Herren af os? Overholdelsen af Hans Sabbat, "som en evig gyldig pagt." (2.Mos.31,16b.) Gud ønsker at enhver familie skal bære dette tegn. På denne måde kan vi vise at vi er trofaste og ægte overfor Hans bud. Se på vores verden, fuld af respektløshed for Gud, i åbent oprør imod Ham som på et øjeblik kan ødelægge enhver sjæl, som der giver ånde til livets åndedrag. Hvad har gjort verden så fuld af vold? - En ligegyldighed overfor Guds lov. Dette var hvad der fyldte verden med oprør og fordærvelse i dagene før syndfloden. Se agtelsen som bliver vist til den falske sabbat i dag. Og disse som laver love for at beskytte den falske hviledag laver også love som tillader handel med spiritus, en forbandelse, som brutaliserer de væsener, som er skabt i Guds billede, ved at tage deres fornuft væk. Vel vidende resultatet, tager mennesker deres medmenneskers løn og giver dem gift i stedet, som ødelægger fornuften og sender ham fra baren fuld af falske tanker. Han har solgt hans forstand for spiritus og er ledt ind i alle former for vold. Satan præsenterer hans sind for ting der, selvom de er unaturlige, lader til at være naturlige for ham. Han er fyldt med en beslutsomhed til at slå en ihjel som han tror står ham i vej en. Forfærdelige forbrydelser og nogle gange er mord resultatet. Alligevel til trods for dets frygtelige følger er spiritusens forbandelse beskyttet ved lov.    
Hvorfor ophæver de, som laver lovene, ikke denne nedværdigen de handel? - Fordi de ikke bærer Guds mærke. De holder ikke Hans bud. Derfor tolererer de det som gør verden til et andet Sodoma. Ligesom på Noas tid, da menneskenes ondskab var så stor, at Gud udryddede alt levende fra jordens overflade, undtagen det, som fandt tilflugt i arken, således vil det også være, når Menneskesønnen bliver åbenbaret. Menneskets teorier ophøjes, æres og stilles, hvor Gud og hans lov burde være. Men Gud har ikke ændret det, som er udgået af hans læber. Hans ord vil stå fast for evigt, det er uforanderligt som hans trone. Når enhver sag er afgjort i retssalen i himmelen, vil denne pagt bringes frem, som er tydeligt skrevet med Guds finger. Verden vil stilles frem for den evige Retfærdigheds domstol for at modtage dom, et liv, der måler sig med Guds liv for lydighed, og død for overtrædelse.  

26 06 1900 Review and Herald Den fuldkomne standard  
 Guds lov er den eneste sande standard for moralsk fuldkommenhed. I Kristi liv blev denne lov udført i handling, og dette er vort eksempel. Intet mindre end dette vil efterkomme Guds krav. Vi kan påberåbe os vor manglende evne til at holde loven, men denne undskyldning vil ikke frikende os. En sådan bøn er det kødelige hjertes sprog, som ikke er villigt til at gøre alvorlige bestræbelser, på at overvinde selvet. Kristus kunne sige: "Jeg har holdt min Faders bud." Og apostlen Johannes siger: "Den, der siger, at han bliver i ham, han er også selv skyldig at vandre således, som han vandrede."    
Vi læser kristnes biografier, og tror at deres erfaring og mål er helt uden for rækkevidde. Vi siger at dette er beretninger for nogle få som blev særligt begunstiget af nåde. Men disse høje mål er til alle. Kristus døde for enhver sjæl, og Gud forsikrer os i hans ord at han er mere end villig til at give Helligånden til dem, der beder ham, end forældre er til at give deres børn gode gaver. Vi kan involveres i hverdagslivets almindelige pligter, men vi kan gøre disse hellige, med en simpel og alvorlig tro, og bevare en tillidsfuld bøn. Gud æres ved stadig renhed, med hellig tale og omgang hos sit folk, også i livets ydmyge vandringer.    
Gamle apostle, profeter og hellige mænd udviklede ikke deres karakter ved mirakel. De brugte den evne de havde fået af Gud, stolede alene på Kristi retfærdighed; og alle som vil bruge de samme midler kan sikre sig det samme resultat. Det er vort privilegium at få høje åndelige mål; for Guds ord har erklæret det. Men disse kalder på tro og arbejde for vor side. Vi må have et alvorligt ønske efter højere og endnu højere mål i Kristenlivet. Paulus formaner os at "vokse i nåde, og kundskaben til vor Herre og Frelser Jesus Kristus." Dette betyder en tæt forbindelse med Gud, som vil give os tiltro og tillid til ham, indtil vi får en erfaringsmæssig kundskab i hans guddommelige natur og er forandret til hans billede. Så kan vi forherlige Gud ved at åbenbare resultatet af hans nådes forvandlende indflydelse for dem som vi omgås.    
Der er mange hvor religionen består af teorier. For dem er en lykkelig følelse en gudsfrygt. De siger: "Kom til Jesus tro på Ham. Det gør ingen forskel hvad du tror, så længe du er oprigtig i din tro." De forsøger ikke at få synderen til at forstå syndens sande karakter. Han tilskyndes ikke til at ransage skrifterne på bøjende knæ så han kan vide hvad er sandhed, eller bede for at hans øjne må salves med øjnsalve, så han kan se Kristi nåde. Da den lovkyndige kom til Kristus og sagde: "Mester, hvad skal jeg gøre for at arve evigt liv?" sagde frelseren ikke: Tro, tro blot, og du vil blive frelst. "Hvad står der skrevet i loven?" sagde han; "Hvad læser du?" Den lovkyndige svarede: "Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte og med hele din sjæl og med hele din styrke og med hele dit sind, og din næste som dig selv." Kristus sagde: "Du har svaret rigtigt; gør dette, så skal du leve." Her fejes den falske lære, at mennesket ikke skal andet en tro, fejes bort. Vi får evigt liv på betingelse af at vi adlyder Guds bud.     
Satan er villig til at alle, som overtræder Guds lov, hævder at være hellige. Det er hvad han selv gør. Han er glad når mennesker lægger deres tro på falske læresætninger og religiøs entusiasme; for han kan godt bruge sådanne personer til at bedrage sjæle med. Der er mange bekendende helliggjorte som hjælper Satan i hans arbejde. De taler meget om følelser; de taler om deres kærlighed til Gud. Men Gud genkender ikke deres kærlighed; for det er et bedrag fra fjenden. Gud har givet disse personer lys, men de nægtede at acceptere det. Hos løgnens fader vil de modtage ulydighedens løn. Det var bedre for dem at ikke have kendt retfærdighedens vej, end at de kendte den og vendte sig bort fra de hellige bud de havde fået overdraget. Johannes vidnesbyrd er: "Derpå kender vi, at vi elsker Guds børn: når vi elsker Gud og gør efter hans bud. Thi dette er kærlighed til Gud, at vi holder hans bud; og hans bud er ikke byrdefulde." "Enhver, der gør synd, begår dermed også lovbrud, ja, synd er lovbrud. Og I ved, at han åbenbaredes, for at han skulle bære synden; og der er ikke synd i ham." "Den, der siger: "Jeg kender ham," og ikke holder hans bud, han er en løgner, og i ham er sandheden ikke; men den, der holder hans ord, i ham er sandelig Guds kærlighed blevet fuldkommet."    
Kristus advarer sine efterfølgere: "Vogt jer for de falske profeter, som kommer til jer i fåreklæder, men i deres indre er glubske ulve." (Matt. 7, 15) Han formaner os til ikke at blive bedraget, når falske hyrder fremsætter deres læresætninger. Disse mennesker fortæller os, at Guds bud blev sat til side ved Kristi død. Skal vi tro disse mennesker, som siger, de er helligede, medens de afslår at adlyde Gud? De siger, at Herren har fortalt dem, at de ikke behøver at holde de ti bud; men har Herren fortalt dem dette? Nej, Gud lyver ikke. Satan, som er løgnens fader, bedrog Adam på lignende måde og sagde til ham, at han ikke behøvede at adlyde Gud, at han ikke ville dø, hvis han overtrådte loven. Men Adam faldt, og ved sin synd åbnede han elendighedens sluser over vor verden. Igen fortalte Satan Kain, at han ikke behøvede at følge Guds bud nøjagtigt og præsentere det dræbte lam som et offer. Kain adlød bedragerens stemme; og fordi Gud ikke accepterede hans offer, medens han bifaldt Abels offer, rejste Kain sig i vrede og slog sin broder ihjel.     
Vi behøver selv at vide, hvilken stemme vi lytter til, om det er den sande levende Guds stemme eller den store frafaldnes stemme. Evigt liv er af værdi for hver enkelt af os, og vi må passe på hvordan vi lytter. Vi behøver en sund lære, ren tro. Vi kan ikke tillade os at tage imod menneskers udsagn som Guds bud. Gud erklærer: "Hvis hans sønner svigter min lov og ikke følger mine lovbud, hvis de bryder min vedtægt og ikke holder mit bud, da hjemsøger jeg deres synd med ris, deres brøde med hårde slag."    
Johannes giver os en definition på synd: "Enhver, der gør synd," siger han, "begår dermed også lovbrud, ja, synd er lovbrud." Og dette var efter Kristi korsfæstelse, skønt vi fik fortalt at loven var afskaffet. Når forbilledet møder modbilledet i Kristi død, ophører de daglige ofre. Ceremoniloven var afskaffet. Men ved korsfæstelsen blev tibudsloven etableret. Evangeliet har ikke afskaffet loven, det har ejheller forringet en tøddel af dens pålæg. Den kræver stadig hellighed i alle dele. Det er et ekko af Guds egen røst, der driver enhver sjæl denne indbydelse: Kom højere op. Vær hellig, endnu helligere. Denne retfærdig og hellige lov er den standard hvorved vi skal dømmes på den sidste dag. Vi behøver at stille os selv spørgsmålet: "Sætter vi Guds lov ud af kraft, eller står vi som dens forsvarer? Vi bør ransage vore tanker og ord omhyggeligt.     
Loven har ingen kraft til at tilgive overtræderen. Anger mod Gud og tro på vor Herre Jesus Kristus må udøves Idet synderen ser i dette guddommelige spejl, vil han se syndens overmådige syndighed, og vil drives til Kristus. Gudfrygtig sorg vil resultere i at man erkender hans skrøbelighed og fordærvelse. Hans tro på sonofferet vil baseres på det løfte der er fuld og fuldstændig tilgivelse i Kristus.    
Lad os spørge alvorligt: Hvad er sandhed? Vi kan ikke tillade os at bygge på en sandgrund. De lærer der er åbenbaret i Guds ord skal være vor tros grundlag. Det er af største vigtighed at vi forstår, så vidt Gud har givet os mulighed til at forstå, de principper som hans regering hviler på; for de principper vi tror og modtager på i hjertet vil herske og styre handlingerne. Jo klarere sandhedsforståelsen, som den er i Jesus, er, des mere åndeligt vil det religiøse liv være, des helligere handlinger.  

14 08 1900 Review and Herald Formastelsens synd   
 I sin håndtering af menneskeracen bærer Gud længe over med de ubodfærdige. Han anvender sine udvalgte redskaber til at kalde mennesker til troskab og tilbyder dem fuld tilgivelse hvis de vil angre. Men fordi Gud er overbærende forlader de sig på hans nåde. "Fordi den onde gerning ikke i hast rammes af dommen, får menneskene hjerte mod til at gøre det onde" Præd.8:11.    
Guds tålmodighed og overbærenhed, som skulle opbløde sjælen og bringe den til underkastelse, har en helt anden virkning på den skødesløse og syndefulde sjæl. Det leder dem til at kaste enhver begrænsning af sig og styrker dem i deres modstand. De tror, at den Gud, som har båret over med så meget fra dem ikke vil agte på deres perversiteter. Hvis vi levede i en tid hvor umiddelbar straf herskede, ville overtrædelser mod Gud ikke ske så ofte. Men selvom straffen er udskudt, vil den dog blive udført med usvigelig sikkerhed. Det er grænser, selv for Guds overbærenhed. Grænsen for Hans overbærenhed kan nås, og da vil Han straffe. Og når han tager den formastelige synders sag op, fortsætter Han til han har nået enden.    
Meget få forstår syndens syndefuldhed. De smigrer sig med, at Gud er alt for god til at straffe overtræderen. Men Miriam, Aron, Davids sag viser, at der ikke er tryghed i at synde mod Gud i gerning, ord eller selv i tanken. Gud er et væsen med uendelig kærlighed og medfølelse, men Han erklærer sig også som en "opslugende ild, en nidkær Gud."    
Miriams og Arons lærte af bitter erfaring , at Gud ikke vil betragte dem, som formaster sig mod hans godhed, med velvilje. Dette gælder særlig for dem, som han placerer på ansvarsfulde poster. Herren håndterer denne synd som en alvorlig sag, for han bliver altid bedrøvet når formastelige sjæle vover at tale imod hans udvalgte agenter for at tilfredsstille deres egne vanhellige impulser. Miriam og Aron tænkte at Moses havde gjort en fejl, da han tog en ætiopisk kvinde til hustru, og de blev forrådt til at føle misundelse og jalousi. De havde fuldstændig malplacerede følelser imod ham. Moses bar en tung, ansvarsfuld byrde, og Herren havde anvist Miriam og Aron til at hjælpe ham. Men i steder for at gøre dette, gjorde de hans byrder endnu tungere at bære. "Har Herren virkelig kun talt ved Moses?" sagde de. "Har han ikke også talt ved os?". "Og Gud hørte det". Gud var tilstede medens overtræderne tænkte, at Ham langt borte, og han svarede Aron og Miriam som om de havde stillet sig op imod Ham. Da sagde HERREN i det samme til Moses, Aron og Mirjam: "Gå alle tre ud til Åbenbaringsteltet!" Og de gik alle tre derud. Men HERREN steg ned i Skystøtten og stillede sig ved Indgangen til Teltet og kaldte på Aron og Mirjam, og de gik begge derud. Da sagde han: "Hør, hvad jeg siger: Når der ellers er en Profet iblandt eder, giver jeg mig til Kende for ham i Syner eller taler med ham i Drømme. Anderledes er det med min Tjener Moses: han er tro i hele mit Hus; med ham taler jeg Ansigt til Ansigt, ikke i Syner eller Gåder, han skuer HERRENs Skikkelse; hvor tør I da tage til Orde mod min Tjener Moses?" Og HERRENs Vrede blussede op imod dem, og han gik bort. Da så Skyen trak sig bort fra Teltet, se, da var Mirjam hvid som Sne af Spedalskhed, og da Aron vendte sig mod Mirjam, se, da var hun spedalsk. Da sagde Aron til Moses: "Ak, Herre, lad os dog ikke undgælde for den Synd, vi i Dårskab begik! Lad hende dog ikke blive som et dødfødt Barn, hvis Kød er halvt fortæret, når det kommer ud af Moders Liv!" Moses råbte da til HERREN og sagde: "Ak, gør hende dog rask igen!". Og Herren helede hende. Den samme frelser sagde hundrede af år senere til den spedalske, "Jeg vil, bliv ren", og fjernede spedalskheden. Men Miriam havde ført an i dette onde værk. Hendes synd var slem i Guds øjne, og Han beordrede, at hun skulle blive uden for lejren i 7 dage. Gud havde åbenbaret sandheden ved sin Ånd for Aron og Miriam. Han havde givet dem fornuft og havde plantet troens element i deres hjerter, men fordi deres ønsker var blevet sat til side, tog de fjendens parti. Og Gud straffede dem for deres surmuleri og beklagelser.    
I kong Uzzias tilfælde åbenbares det hvordan Gud vil straffe formastelsens synd. Om denne konge viser det inspirerede ord følgende : "Uzzija var seksten år gammel, da han blev konge, og han herskede tooghalvtredsindstyve år i Jerusalem... Og han gjorde, hvad der var ret i Herrens øjne, ganske som hans fader Amazja; Og han blev ved med at søge Gud, så længe Zekarja, der havde undervist ham i Gudsfrygt, levede. Og så længe han søgte Herren, gav Gud ham lykke.... Men da han blev mægtig, blev hans hjerte overmodigt, så han gjorde, hvad fordærveligt var; han handlede troløst mod Herren sin Gud, idet han gik ind i Herrens helligdom for at brænde røgelse på røgelsesalteret. Præsten Azarja fulgte efter ham, ledsaget af firsindstyve af Herrens præster, modige mænd. Og de trådte frem for kong Uzzija og sagde til ham: "At ofre Herrens røgelse tilkommer ikke dig, Uzzija, men Arons sønner, præsterne, som er helliget til at ofre røgelse; gå ud af helligdommen, thi du handlet troløst, og det tjener dig ikke til ære for Herren din Gud".    
Det fyldte Uzzija med raseri, at han, Kongen, skulle lade sig diktere af præsterne, og medens han "..rasede mod præsterne, slog spedalskhed ud på hans pande, medens han stod der over for præsterne foran røgelsesalteret i Herrens hus; og da Ypperstepræsten Azarja og alle præsterne vendte sig imod ham, se, da var han spedalsk i panden. Så førte de ham hastigt bort derfra, og selv fik han travlt med at komme ud, fordi Herren havde ramt ham. Så var kong Uzzija spedalsk til sin dødsdag.    
Herren havde ordineret mænd til særlige stillinger i sin kirke, og han ville have dem til at træde ud af de stillinger, som han havde sat dem i. Når Herren giver dem et mål af succes, skal de ikke ophøje sig selv. Og tro, at de i sig selv er kvalificerede til arbejde, som de ikke er kvalificerede til at udføre og til hvilket Gud ikke har kaldet dem. I Noas dage så Gud sin hellige lov brudt og trampet på af en race af onde mennesker. Han bar tålmodigt over med deres oprør; men i stedet for at blive blødgjort af Guds tålmodighed, Hans godhed og overbærenhed, fik beboerne i den gamle verden mod til at gå stadig længere i deres modstand. Til sidst var Guds tålmodighed udtømt, og Han erklærede at Han ville straffe menneskene for deres ugudelighed. "Da sagde Gud til Noa: "Jeg har besluttet at gøre ende på alt kød, fordi jorden ved deres skyld er fuld af uret; derfor vil jeg nu udrydde dem af jorden... Se, jeg bringer en vandflod over jorden for at udrydde alt kød under himmelen, som har livsånde; alt hvad der er på jorden skal forgå.""    
Da menneskene nu spredte sig på jorden, mistede de igen Gudsfrygten i deres hjerter. Satan arbejdede på at vende dem imod Gud. På denne måde søgte han at få fuld kontrol over jorden. Han mistolkede Guds karakter og beskyldte Gud for at have hans egene karakteregenskaber medens han skjulte sin egen karakter for dem. Han bekendte sig til at være deres bedste ven, én som arbejdede på at forhindre at de blev usle slaver under Guds vilkårlige magt. Gennem det faldne menneske fornyede han sin fjendtlighed imod Gud og triumferede lige op i Himmelens ansigt.    
Gennem de følgende generationer er syndigheden forøget indtil vi nu nærmer os den tid hvor Gud siger : deres syndebæger er fuldt. På Davids tid fik foragten for Guds lov ham til at udbryde : "Det er tid for Herren at gribe ind, de har krænket din lov." Den mangel på respekt, som blev vist imod loven mindskede ikke dens værdi i salmistens øjne. I stedet så han desto større behov for at forsvare den; og medens han så den nedtrampet af uhellige fødder, udbrød han : "Derfor Elsker jeg dine Bud frem for guld og skatte." I vor tidsalder er mennesket gået langt i sin arrogance og blasfemiske fornægtelse af Guds lov. De har accepteret den falske sabbat i stedet for den dag som Gud har helliget og givet til mennesket som et mindesmærke over skabelsen. Deres ulydighed er stor, og nu burde denne bøn fremsiges af uforstilte læber : "Det er tid for Herren at gribe ind, for de har krænket Din lov." Grænsen vil snart være nået. Krisen kommer snart, og da vil Gud gribe ind. Når nådens grænser er overskredet vil Gud arbejde, og vise at Han er Gud. Hele jordens dommer vil hævde sin ære og straffe jordens oprørske indbyggere.  

4 09 1900 Review and Herald Kristus menneskets eksempel. [Genudgivet på opfordring, fra Review d. 6. juli, 1887.]   
 Der er intet, der svækker menigheden så meget som stolthed og lidenskab. Hvis en beskæftigelse i Guds arbejde er i uoverensstemmelse med en anden forpligtelse i det samme arbejde, er der strid og uoverensstemmelser. Hvis vi gør dette for at få agtelse og for ophøje selvet, er det forfængelighed og det dræber det åndelige, Kristi kærlighed og sammenholdet. Lad ikke modstridens ånd være mellem kristne. Kristus har givet os et eksempel på kærlighed og ydmyghed og har opfordret sine efterfølgere til at elske hinanden, som han har elsket os. Vi må med ydmygt sind sætte andre højere end os selv. Vi må være strenge, når det gælder vore egne karaktermangler, være hurtige til at opdage vore egne fejl og fejltagelser og tænke mindre på andres fejl end på vore egne. Vi må være særlig interesserede i andre mennesker ikke for at misunde dem, ikke for at finde fejl hos dem, ikke for at gøre bemærkninger om dem og sætte dem i et dårligt lys, men for i alle ting at øve ret mod vore brødre og alle dem, vi kommer i berøring med. Vi synder mod Gud, når vi kun plejer vore egne interesser for eventuelt at opnå en lille fordel eller stræbe efter at udmærke os eller konkurrere med andre. Kristi ånd vil få hans efterfølgere til ikke blot at interessere sig for deres egen lykke og fordel men i lige så høj grad for deres brødres. Dette er at elske sin næste som sig selv og en modstridende ånd skaber uoverensstemmelser og fremmedgørelse og et behov for kærlighed og harmoni.     
Og hvor fejlplaceret er denne strid om overherredømme. Jesus alene bør ophøjes. Hvor dygtige eller fremgangsrige vi end er, er det ikke os selv, der er årsag dertil; det skyldes talenter, som er betroet os af Gud, for at vi skal anvende dem i hans tjeneste og til hans ære. Alt er Herrens betroede gods. Hvorfor skulle vi da være stolte? Hvorfor skulle vi rette opmærksomheden mod vort eget ufuldkomne selv? Hvad vi har af talenter og visdom, har vi modtaget fra visdommens kilde, for at vi kan forherlige Gud.    
Apostlen ville kalde al vor opmærksomhed fra os selv til vor frelses Ophav. Han viser for os sine to naturerer, guddommelig og menneskelige. Her er beskrivelsen af den guddommelige: "Som, ikke holdt det at være i Guds skikkelse for et røvet bytte at være lige med Gud." Han var "sin herligheds klarhed, og sin persons udtrykte billede."    
Nu om det menneskelige: "Han blev dannet i menneskenes lighed, og blev fundet i en udformning som et menneske, han ydmygede sig selv, og blev lydig til døden." Han påtog sig frivilligt menneskelig natur. Det var hans egen handling, og efter hans eget samtykke. Han iklædte sin guddommelighed med menneskelighed. Han var hele tiden ligesom Gud, men han så ikke ud som Gud. Han tilslørede Guddommens beviser, som befalede hyldes, og fremkaldt forundring, for universets Gud. Medens han var på jorden var Han Gud, men han afklædte sig selv Guds form, og i stedet tog hans menneskers form og måde på sig. Han gik på jorden som menneske. For vor skyld blev han fattig, så vi gennem hans fattigdom kan blive rige. Han lagde sin herlighed og sin majestæt til side. Han var Gud, men for en stund opgav han Guds herlighed og form. Selv han vandrede blandt menneskene i armod, og spredte sine velsignelser, uanset hvor han gik, ville legioner af engle omgive deres Forløser på hans ord, og gøre ham hyldest. Men på jorden vandrede han upåagtet og uden bekendelse af sine skabninger, dog med visse undtagelser. Atmosfæren var tilsmudset af synd og forbandelse, i stedet for lovprisningssange. Hans lod var fattigdom og ydmygelse. Idet han gik frem og tilbage i sin barmhjertighedsmission og hjælpe den syge, opløfte den fortrykte, kaldte næsten ingen stemmer ham for velsignet, og de allerstørste blandt folket gik ringeagtende forbi ham.     
I modsætning til herlighedens rigdomme, et væld af rigdomme udgydt fra menneskers tunger, stemte millioner af rige stemmer i Guds univers i tilbedelseshymner. Men han ydmygede sig selv, og påtog sig menneskelighed. Som medlem af menneskeslægten, var han jordisk; men som en Gud, var han livets kildeudspring for verden. I sin guddommelige person, kunne han altid have modstået dødens fremrykken, og nægtede at komme under dens herredømme; men han lagde frivilligt sit liv ned, og udstod straffen, som rullede som et bjerg over hans guddommelige sjæl. Han opgav sit liv som et offer, så menneskene ikke skulle dø evigt. Han døde, ikke fordi han var tvunget til at dø, men af sin egen frie vilje. Dette var ydmyghed. Hele himlens rigdomme blev udgydt som en gave, for at frelse faldne mennesker. I sin menneskenatur bragte han al livgivende styrke, så mennesker har brug for at tage imod.    
Forunderlige forening af menneske og Gud! Han kunne have styrket sin menneskelige natur til at modstå sygdomsangreb, ved at bruge sin himmelske naturs vitalitet og uden at død give liv til menneskene. Men han fornedrede sig og blev menneske. Han gjorde dette, for at skriften kunne opfyldes, og Guds Søn gik ind for planen, skønt han kendte alle fornedrelsens trin, som han måtte stige ned ad for at gøre forsoning for en dødsdømt, sukkende verdens synder. Hvilken fornedrelse var ikke dette! Den fik engle til at undres. Det vil aldrig kunne beskrives; man kan slet ikke forestille sig det. Det evige Ord gav sit bifald til at blive kød! Gud blev menneske! Det var en underfuld ydmyghed.     
Men han steg endnu dybere ned. Menneskesønnen måtte fornedre sig som et menneske og tåle forhånelser, bebrejdelser, skammelige beskyldninger og mishandling. Der syntes ikke at være et trygt sted for ham i hans eget land. Han måtte flygte for livet fra sted til sted. Han blev forrådt af en af sine disciple han blev fornægtet af en af sine mest ivrige tilhængere, Han blev spottet. Han blev kronet med en tornekrone. Han blev pisket. Han blev tvunget til at bære det tunge kors. Han var ikke ufølsom over for, denne foragt og skændsel. Han underkastede sig, men åh! Han følte bitterheden deraf, som intet åndet menneske kunne føle det. Han var ren, hellig og uplettet, men blev alligevel stillet for retten som en forbryder! Den kære forløser steg ned fra den højeste ophøjelse. Trin for trin ydmygede han sig selv til døden men hvilken død! Det var den skændigste, den grusomste døden på korset som forbryder. Han døde ikke som en helt i verdens øjne, overøst med hædersbevisninger som mænd i krig. Han døde som en dødsdømt forbryder, hængende mellem himmel og jord han døde en langsom, skændig død, udsat for hån og spot fra en nedrig, forbryderisk menneskemængde . "Alle, der ser mig, håner mig, vrænger mund og ryster på hovedet." Sal. 22,8. Han blev regnet blandt overtrædere, han sukkede midt iblandt hån, og hans kødelige slægtninge fornægtede ham. Hans moder så hans ydmygelse, og han blev tvunget til at se sværet bore igennem hendes hjerte. Han udholdt korset, på trods af skam. Han regnede det for lidt i betragtning af resultatet, at han ikke kun arbejde til fordel for indbyggerne i denne afkrog af verden, men for hele universet, alle verdener som Gud har skabt.     
Kristus skulle dø menneskets stedfortræder. Mennesket var en dødsdømt kriminel for at have overtrådt Guds lov, en forræder en oprør; siden måtte en stedfortræder dø for mennesket som forbryderen, fordi han stod i stedet for forræderen, med alle deres overtråde synder på hans guddommelige sjæl. Det var ikke nok at Jesus skulle då for at imødekomme kravene lovbuddet., men han døde en skamfuld død. Profeten gav giver verden sine ord: "Mit ansigt skjulte jeg ikke for hån og spyt."    
I betragtning af dette, kan mennesker så have et lille korn af selvophøjelse? Når de sporer tilbage i Kristi liv, lidelser og ydmygelse, kan de så løfte deres stolte hoveder, som de ikke skulle bære trængsler, skam eller ydmygelse. Jeg siger til Kristi efterfølgere: "Se på Golgata, og I vil rødme af skam over jeres egensindige tanker. Al denne fornedrelse tog Himmelens Majestæt på sig for det skyldige, dødsdømte menneskes skyld. Han sank dybere og dybere ned i fornedrelse, indtil han ikke kunne komme dybere ned for at løfte mennesket op af syndens besmittelse. Alt dette blev gjort for dig som kæmper for overherredømme - kæmper for menneskers ros, menneskers ophøjelse; I som er bange for at ikke få alt dette forsvar, den respekt fra mennesker, som I mener det tilkommer jer. Ligner dette Kristus?    
 "Lad dette sindelag være i jer, som var i Jesus Kristus." Han døde for at gøre forsoning og blive forbillede for enhver som vil være hans disciple. Skal selviskheden komme ind i jeres hjerter? Og vil dem som ikke sætter Jesus foran sig som mønster, prise dine fortrin? Du har ingen andre uden dem der kommer gennem Jesus Kristus. Skal du rumme på stolthed efter du har set guddommen ydmyge sig selv, og som menneske fornedre sig selv, til der ikke er et lavere punkt som han kan komme ned til? "Forundre jer, O I himle," og forbavses, i jordens indbyggere, at noget sådant ikke skal vende tilbage til vor e Herre! Hvilken forargelighed, i jordens indbyggere, at noget sådant ikke skal gives tilbage til vore Herre. Hvilken foragt!, hvilken ondskab! Hvilken stivhed! Hvilke bestræbelser gøres ikke for at opløfte mennesket forherlige selvet, når herlighedens Herre ydmygede sig selv, led pine og døde en skamfuld død på korset for vor skyld!    
Hvem lærer Forbilledets sagtmodighed og ydmyghed? Hvem bestræber sig alvorligt på at beherske selvet? Hvem løfter sit kors og følger Jesus? Hvem brydes med selv indbildning? Hvem sætter sig selv alvorligt ned og med al sin energi overvinder satanisk misundelse, jalousi, onde tanker og vellyst; renser sjælstemplet fra al besmittelse, og åbner døren for Jesus til at komme ind? Måtte disse ord give det indtryk på mennesker at alle der måtte træffe dem, vil opelske ydmyg nåde, blive selvfornægtende, og kunne værtsætte højere end sig selv, have Kristi sindelag og Ånd i sig for at bære andres byrder! Oh om vi måtte skrive dybt i vore hjerter, idet vi betragter den store nedladenhed og ydmygelse som Guds søn viste, så vi måtte få del i guddommelig natur, og undfly det fordærv som er i verdens lyster. Al arrogance, og selvophøjelse, måtte lægges bort fra os, og vi lærer af Kristi sagtmodighed og ydmyghed, og vi skal ikke kunne finde noget sted i Guds rige. Livet måtte skjules Mes Kristus i Gud. Et anker fra enhver sjæl må kastes på Klippen, der er sønderbrudt for os, den Klippe som holder en ruineret verden oppe. Lad os have alle disse ting i tanke.    
Stolthed over evner og intellekt kan ikke eksistere i hjerter, der er skjult hos Kristus i Gud. Der vil ikke være nogen stræben efter at lade selvet træde frem, med mindre Djævelen og menneskene forenet har stillet sig i kløften for straffen af et brudt bud. Straffen ville være faldet på den syndfulde, uden at bringe en tøddel af dens alvor til ophør. Det faldt på Jesus, verdens Frelser, at give mennesket en anden retssag. Lad os da ydmyge os og tilbede Kristus, men aldrig, aldrig i mindste måde ophøje selvet. Gud forbyder at vi i os selv skal blive selvstændige. Pas på at ingen af os skal optage det frygtelig fængsel af ham for hvem Kristus døde forgæves.    
Vil mine brødre tænker over at der ikke er en let vej til himlen? Korset, korset ligger direkte på den sti, som vi må rejse på for at nå kronen. Dem som ikke vil ydmyge sig selv, som et lille barn, sagde Jesus Kristus, skal ikke have del i himlens rige. Hvis hele vor livsopgave er at tjene og ære Kristus og gøre menneskeheden godt, vil den mørke pligtens sti blive en strålende vej en sti, der er afstukket for Herrens forløste. Hvis vi er Guds børn, vil der være utallige anledninger for at tjene ham, i aktiv tjeneste for dem han døde for. Jesus ser på enhver sjæls mangler og fornødenheder, og tjener dem ved at stå tæt op af ham, så han kan bruges som instrument og hjælpe og velsigne andre. Alle stridigheder, al misundelse er frygtelig for Jesus Kristus.  

30 10 1900 Review and Herald "Bed uden ophør."   
 Bøn er sjælens åndedræt, vejen til alle velsignelser. Når, med en forståelse af menneskets behov, med en følelse af selv-afsky, den angrende sjæl opsender sin bøn, ser Gud dens kampe, bemærker dens strid og ser dens oprigtighed. Han har sin finger på dens puls og noterer sig hvert pulsslag. Ikke en følelse rører sig, ikke en sindsbevægelse ytrer sig, ikke en sorg kaster sin skygge, ikke en synd besmitter, ikke en tanke opstår, og ikke en plan udklækkes, som han ikke er vidende om. Denne sjæl blev købt for en uendelig høj pris og bliver elsket med en kærlighed, som er uforanderlig.     
Bøn til den store læge om lægedom for sjælen bringer velsignelse fra Gud. Bøn knytter os til hinanden og til Gud. Bøn bringer Jesus hen til vor side og giver den forsagte, bekymrede sjæl ny kraft og nåde. Ved bøn er de syge blevet opmuntret til at tro, at Gud i medfølelse ville se til dem. En lysstråle tænger igennem til den håbløse sjæl og bliver en duft af liv til liv. Bøn har "besejret riger, øvet retfærdighed, fået forjættelser opfyldt, stoppet løvers gab, slukket ilds magt," vi skal vide, hvad dette betyder, når vi hører beretningerne om martyrerne, som døde for deres tro, "slog fjendehære på flugt."    
Vi skal høre om disse sejre da vor frelses Hærfører, himlens herlige Konge, åbner optegnelsesbøgerne for dem som Johannes skriver: "Det er dem, som kommer fra den store trængsel, og de har tvættet deres klæder og gjort dem hvide i Lammets blod. Derfor står de nu foran Guds trone og tjener ham dag og nat i hans tempel; og han, som sidder på tronen, skal opslå sit telt over dem. "De skal ikke sulte mere og ikke tørste mere, ikke heller skal sol eller nogen hede stikke dem." Thi Lammet, som står midt for tronen, skal være deres hyrde og lede dem til kilderne med livets vand; og "Gud skal tørre hver tåre af deres øjne."    
Kristus vor frelser blev fristet i alle ting ligesom vi, dog uden synd. Han påtog sig den menneskelige natur og fandtes i sin fremtræden som et menneske, hvor hans fornødenheder var et menneskes fornødenheder. Han havde fysiske behov, der skulle tilfredsstilles, og legemlig træthed, der skulle afhjælpes. Det var gennem prøverne. Dag for dag gjorde han sin pligt og søgte at frelse sjæle. Hans hjerte strakte sig i øm sympati ud til dem som var trætte og tyngede af byrder. Og han tilbragte hele nætter i bøn for de fristede.     
Kristus har givet sine disciple forvisning om at særlige andagtsstunder er nødvendig. Bøn gik forud og helligede enhver handling i hans tjeneste. Han kommunikerede med sin Fader indtil slutningen af hans liv; og da han hang på korset, der rejste det bitre råb fra hans læber: "Min Gud, min Gud, hvorfor har du forladt mig?" Så udbrød han, i en stemme som nåede ud til alle jordens ender: "Fader, i din hånd betror jeg min hånd." Styrke til at udføre de daglige pligter kommer af at tilbede Gud i hellighedens skønhed. De bønnestunder, Frelseren havde om natten oppe i bjergene eller ude i ørkenen, var nødvendige for at forberede ham på de prøver, han skulle igennem de følgende dage. Han følte behovet for at få sjæl og legeme forfrisket og styrket, så han kunne stå Satans fristelser imod; og de, der stræber efter at leve som han, vil føle det samme behov.    
Den kristne har fået indbydelsen at frembære sine byrder til Gud i bøn, og fæstne sig selv nær til Kristus i den levende tros forbindelser. Herren bemyndiger os til at bede, erklære at han vil hørere deres bønner, som stoler på hans uendelige kraft. Han vil æres af dem, som drager nær til ham, som trofast gør hans tjeneste. "Hvis sind er fast, som vogter på fred, thi det stoler på dig." Den Almægtiges arm er rakt ud for at lede os og føre os fremad og længere frem. Gå frem siger Herren; joeg forstår problemet, og jeg vil sende dig hjælp. Fortsæt med at bede. Hav tro til mig. Det er til mit navns ære at I beder og I skal tage imod. Jeg vil blive æret for dem, som leder efter jeres fejl. De skal se sandheden sejre herligt. "Uanset hvad I beder om, så tro, og I skal tage imod."    
Den troende i Kristus er helliget høje og hellige mål. Arons præsteskabs herlighed fordunkles over for det kongelige præsteskab. Kaldet efter Guds hensigt, sat til side af guddommelig nåde, indhyllet i Kristi retfærdighed, omgæret af Helligånden, sendes et brudt og brødebetynget hjertes ofre op, den sande troende er i virkeligheden en repræsentant for Forløseren. Gud ser med glæde på en sådan tilbeder. Han vil lade sit lys skinne i sindets kamre og til sjæletemplet hvis mennesker, i mangel på visdom, vil gå til deres lønkamre i bøn, og bede om visdom fra ham som giver alle mennesker gavmildt og ikke bebrejder. Løftet er, "så vil den blive ham givet. Men han skal bede i tro, uden at tvivle; den der tvivler, ligner nemlig en havets bølge, som jages og kastes hid og did af vinden." Kristus har selv lovet at være vor stedfortræder og sikkerhed, og han forsømmer ingen. Der er en uudtømmelig kilde af fuldkommen lydighed der tilskrives hans lydighed. I himlen er hans fortjenester, hans selvfornægtelse og selvopofrelse opsamlet, som røgelse der sendes op sammen med sine folks bønner. Idet synderens oprigtige ydmyge bønner sender op til Guds trone, blander Kristus dem med sit livs fortjenester fra fuldkommen lydighed. Vore bønner er duft af denne røgelse. Kristus har selv lovet at gå i forbøn for vor skyld, og Faderen hører altid sin Søn. Bed så; bed uden ophør; og et svar vil visseligt komme.    
Men lad mig tale i advarsler: "Hvis nogen tager hensyn til synd i hans hjerte, vil Herren ikke høre ham."    
Vis en fast og usvigelig tillid til Gud. Vær altid principfast. Vakle ikke; sig beslutsomt det som du ved er sandhed, og overlad følgerne til Gud. Hav i tanke at Gud prøver dine ønskers ægthed. Tro på Guds ord, og hold aldrig op med at fremføre dine bønner for hans trone med en helliggjort, hellig frimodighed. "De altid skulle bede og ikke blive trætte." Hold standarden opløftet ved forskrift og eksempel. Gud vil gøre jeres vidnesbyrd, i dets oprigtighed og virkelighed, kraftfuldt i det kommende livs kraft. Herrens ord vil være i jeres mund som sandhed og retfærdighed.    
Lad alle huske på at Guds riges mysterier ikke kan læres vid fornuftsslutninger. Sand tro, sand bøn - hvor stærke de er" Farisæerens bøn havde ingen værdi, men tolderens bøn blev hørt i salene der oppe, fordi den viste den afhængighed der nåede frem til den Almægtiges greb. For tolderen var selvet ikke andet end skam. Således skal det være med alle som søger Gud. Tro og bøn er to arme som den ydmygt bedende favner om den uendelige Kærligheds hals.    
     "Thi i håbet blev vi frelst. Men et håb, som man ser, er ikke noget håb, thi hvordan kan man håbe på det, man ser? Håber vi derimod på det, vi ikke ser, da bier vi på det med udholdenhed. Ligeledes kommer Ånden os til hjælp i vor magtesløshed; thi hvad vi rettelig bør bede om, forstår vi ikke, men Ånden selv går i forbøn for os med uudsigelige sukke. Og han, som ransager hjerterne, ved, hvad Åndens attrå er, thi efter Guds vilje går Ånden i forbøn for hellige. Og vi ved, at alle ting samvirker til gode for dem, som elsker Gud, dem, som efter hans beslutning er kaldede. . . . . . Thi jeg er vis på, at hverken død eller liv eller engle eller åndemagter eller noget nuværende eller noget tilkommende eller kræfter eller det høje eller det dybe eller nogen anden skabning vil kunne skille os fra Guds kærlighed i Kristus Jesus, vor Herre."    
Hvorfor holder du ikke op med synd? Du kan sejre, hvis du vil samarbejde med Gud. Kristi løfte er sikkert. Han forpligter sig til at udfylde posten som personlig Talsmand og siger: "Jeg vil bede Faderen." Han, som ikke kunne se mennesker udsat for evig ruin uden at udgyde sin sjæl til døden på deres vegne, vil se med medlidenhed og kærlighed på enhver, som indser, at han ikke kan frelse sig selv. Han vil ikke se på nogen vaklende bedende uden at rejse ham op. Han, som gennem sin egen forsoning tilvejebragte en uendelig fond af moralsk kraft, vil ikke undlade at anvende denne kraft på deres vegne. Vi kan tage livets stridigheder og vanskeligheder til hans fødder; for han elsker os. Alle hans ord og blikke vækker vor tillid. Han vil forme vor karakter i overensstemmelse med sin vilje, og hver dag vil vi spørge: "Herre, hvad ønsker du, at jeg skal gøre?"    
     Let us commit the needs of the soul to him who has loved us, and given his precious life that he might make it possible for us to learn of him. While lifting the cross, han siger: "Hvis nogen vil gå i mit spor, skal han fornægte sig selv og daglig tage sit kors op og følge mig." Kristus alene kan få os til at svare, når han siger: "Tag mit åg på jer og lær af mig, thi jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet." Dette betyder, at selvet skal fornægtes hver dag. Kristus kan give os den gode beslutning, viljen til at lide og til at kæmpe Herrens kampe med utrættelig energi. Den svageste kan ved hjælp af Guds nåde få kraft til mere end at sejre.     
     "Når da I, som er onde, forstår at give jeres børn gode gaver, hvor meget snarere vil så ikke jeres Fader, som er i Himlene, give gode gaver til dem, som beder ham!" Disse gaver gives frit til os af Gud. Oh, hvor svag er vor tro, at vi ikke lader os selv ude af Guds rige og herlige løfter! Det er hans natur at begave os med sine gaver. Alvis og med al kraft, vil han give gavmildt til alle mennesker som beder i tro. Han er mere barmhjertig, mere ømhjertet, mere tålmodig og elskende end nogle jordiske forældre er. Han drager os til sig i vindende sprog, at vi må have mod og tillid. Vi skulle vinde ham, ved at åbenbare den ømme sympati som flyder fra hans kærlighedshjerte. Ingen menneske-forældre kan bede lige så alvorligt for et fejlende barn, som Gud beder for os.    
Al ting er muligt for dem som tror. Ingen bliver skuffede når de kommer til Herren med et oprigtigt hjerte. Hvor forunderligt er det ikke at vore bønner kan have virkning, at uværdige, fejlende mennesker besidder kraft til at sende deres anmodninger til Gud?! Svage, syndige mennesker har privilegiet at tale til sin Skaber. Vi udtrykker ord, der kan nå tronen for universets monak. Vi udgyder vort hjertes ønske i vort lønkammer. Så går vi frem og vandrer med Gud, ligesom Enok gjorde.    
Vi taler med Jesus Kristus idet vi vandrer på vejen, og han siger: "Jeg er ved din højre hånd." Vi kan dagligt vandre sammen med Kristus. Når vi udånder vort ønske, kan et menneskeligt øre måske ikke høre det, men det ord kan dø bort i tavshed, eller gå tabt, i forretningers anliggender. Intet kan drukne sjælens ønske. Bønnen rejser sig over gadens larm, over maskineriets støj, til himlens sale. Det er Gud som vi taler til, og bønne høres. Bed så; "bed, og det skal gives jer."  

6 11 1900 Review and Herald Guds tempel. *   
 Ved I ikke, spørger Paulus, at I er Guds tempel, og Guds Ånd bor i jer? Hvis nogen ødelægger Guds tempel, skal Gud ødelægge ham; thi Guds tempel er helligt, og I er jo hans tempel! Mennesket er Guds skabning, Guds mesterværk, skabt i en ædel og hellig hensigt, og på alt i den menneskelige bolig ønsker Gud at skrive sin lov. Hver nerve og muskel, hver åndelig og fysisk evne må bevares ren.     
Gud ønsker, at legemet skal være et tempel for hans Ånd. Hvilket alvorligt ansvar der hviler på hvert eneste menneske! Hvis vi besmitter vore legemer, skader vi ikke kun os selv, men mod mange andre. Kristne er forpligtet til Gud at holde sjæl, legeme og ånd fri fra al besmittelse; for de er blevet købt for en pris. Han som besmitter sig selv med falske læresætninger eller med en uhellig skik, hjælper til at besmitte menigheden; for hans indflydelse er fordærvende.    
Hvor mange er der ikke, som er begavet med en god forstand og intelligens, talenter, der skulle bruges til Guds ære, men som bevidst nedbryder sjæl og legeme. De lever i en uafladelig spænding. Kricket og fodboldkampe og hestevæddeløb fængsler deres opmærksomhed. Drikkeriets forbandelse med alverdens elendighed forurener Guds tempel, men det giver en indtægt til statskassen og derfor er det gjort lovligt. Livet, som menneskene fik i en ædel og hellig hensigt, ødelægger de ved brug af spiritus og tobak. Deres handlinger betegnes som træ, hø, strå. De evner, som Gud har givet dem, bliver misbrugt og deres sanser sløvet, for at føje kødets lyster.     
Drankeren sælger sig selv for et glas gift. Satan tager herredømmet over hans forstand, hans følelser og hans samvittighed. Denne mand ødelægger Guds tempel. Tedrikning medvirker også til det. Alligevel er der mange, som sætter ødelæggende nydelsesmidler på deres bord.     
Ingen mand eller kvinde har lov til at tillægge sig vaner, der nedsætter et legemsorgans sunde funktion. Den, der ødelægger sine evner, forurener Helligåndens tempel. Herren gør ikke noget mirakel for at give dem sundheden tilbage, der fortsætter med at bruge stimulanser, som nedbryder ånd, sjæl og legeme, så det, der er helligt, ikke bliver værdsat. De, der hengiver sig til brugen af tobak og spiritus, skønner ikke på deres forstand. De erkender ikke, hvor meget de evner er værd, som Gud har givet dem. De lader dem blive svækket og sygne hen.     
Gud ønsker, at enhver, som tror på ham, skal føle nødvendigheden af en forbedring. Enhver betroet evne bør udvikles. Ikke én må forsømmes. Som Guds ager og Guds bygning er mennesket under hans tilsyn i ordets fulde betydning; og jo bedre det lærer sin skaber at kende, des bedre vil det forstå, at livet er helligt. Han vil ikke putte tobak i sin mund, vidende at det forurener Herrens tempel. Han vil ikke putte tobak i sin mund, vidende at det forurener Guds tempel. Han vil ikke drikke vin eller spiritus, vidende at det ligesom tobak, degenerer hele kroppen.     
Kristus gav sit eget liv, så mænd og kvinder kunne løftes op over billige, almindelige og forgængelige ting i denne verden, til det liv der måler sig med Guds liv. Men Satan har kastet sin skygge tværs over tusinders stivej. Han ønsker at formørke den åndelige horisont ved at fordunkle lyset, der skinner fra Guds trone. Han er tilfreds når mennesker bruger deres gudgivne kræfter til spil og fornøjelser, til selvisk intethed.    
Kristus har købt menneskene med sit eget liv, og givet det en prøvetid til at udvirke sin egen frelse. Gud kræver af sine børn, at de lever et rent og helligt liv. Han har givet sin Søn, for at vi skal nå dette mål. Han har gjort alt, hvad der kunne gøres, for at gøre det muligt for mennesket at leve, ikke for kødelig tilfredsstillelse, ligesom dyrene, der forgår, men for Gud og Himmelen. Gud er ikke tilfreds når mennesker blot lever et selvisk liv. Kristus døde så Guds moralske billede kan gendannes i menneskene, så mænd og kvinder kan få del i den guddommelige natur, har undflyet fordærvelsen som er i verdens lyster. Vi skal ikke bruge vore kræfter for at tilfredsstille os selv; for alle kræfter til hører ham, og skal bruges til hans ære. Han som ikke gør noget for at forherlige Gud, var det bedre om han aldrig var født. Dem som blot lever et dyrisk liv lærer i forskrift og eksempel andre at lade evigheden være ude af deres planer.     
Brydes en moralsk forpligtelse, som mennesket har lovet sig selv, betyder at Gud berøves. Sådan arbejder vi imod vore højeste interesser, og får slet ikke repræsenteret Gud. Den fysiske straf for at ringeagte naturens love vil vise sig i form af sygdom, en svækket konstitution, ja død. Men der må også gøres op med Gud. Han holder regnskab med alle handlinger, både gode og onde, og på dommens dag skal enhver få igen, alt efter som han har handlet. Enhver overtrædelse af lovene for vort fysiske liv er en overtrædelse af Guds love, og enhver sådan overtrædelse må og vil medføre straf.     
Den menneskelige bolig. Guds bygning, bør værnes med omhu og betænksomhed. Med David kan vi udbryde, "Jeg takker dig, fordi jeg er underfuldt skabt, underfulde er dine gerninger, jeg ved det fuldt ud!" Sl. 139,14. Guds arbejde skal bevares, for at himlens univers og den frafaldne race kan se at mænd og kvinder er templer for den levende Gud.    
Den karakterudvikling som Gud forlanger udruster hele mennesket som et tempel for Helligåndens iboen. Herren forlanger hele menneskets tjeneste. Han ønsker at mænd og kvinder skal blive alt det som han har gjort det muligt for dem at blive til. Det er ikke nok, at visse dele af menneskets maskineri bliver brugt. Alle dele må være i gang, ellers er tjenesten mangelfuld.    
En lovkyndig kom til Kristus med spørgsmålet: "Mester, hvad skal jeg gøre for at arve evigt liv?" Kristus sendte spørgsmålet tilbage til spørgeren, og spurgte: "Hvad står der skrevet i loven? Hvad læser du?" For hele forsamlingen svarede den lovkyndige: "Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte, og med hele din sjæl, og med al din styrke, og med hele dit sind, og din næste som dig selv." Og Kristus sagde: "Du har svaret ret, gør dette, og du skal leve." Hele mennesket, hjerte, sjæl, sind og styrke, skal bruges i Guds tjeneste. Hvad er der tilbage, som ikke skal helliges Gud?    
Det fysiske liv skal omhyggelig formes, dannes og udvikles, så den guddommelige natur kan komme helt til udtryk igennem mennesket. Gud forventer, at menneskene bruger den forstand, han har givet dem. Han forventer, at de benytter deres åndsevner i hans tjeneste. De skal give samvittigheden den dominerende plads, den var bestemt til at have. De åndelige og legemlige kræfter og følelseslivet skal udvikles til at nå den højeste grad af effektivitet. Sådan vises Kristus frem for verden. Ved udholdende arbejde kvalificeres mennesker til at samarbejde med den store Mesterarbejder i at frelse sjæle til evigt liv. Dette er derfor Gud har betroet os sine talenter, - så vi kan få liv, evigt liv, i himlens rige.     
Er Gud glad for at se de organer eller evner som han har givet menneskene blive forsømt, misbrugt eller berøvet den sundhed og virkeevne som det var muligt for dem at have? Opelsk troens gave. Vær brav, og overvind enhver skik der ødelægger sjælstemplet. Vi er helt afhængige af Gud, og vor tro styrkes ved at tro, skønt vi ikke kan se Guds formål med hans behandling af os, eller konsekvensen af denne behandling. Tro peger fremad og opad til kommende ting, griber fat i den eneste kraft der kan gøre os fuldstændig i ham. "Med mindre man tyr til mit værn, slutter fred med mig," erklærer Gud, "slutter fred med mig."  

27 11 1900 Review and Herald Bered dig til at møde Herren.*   
 En krise har rejst sig i Guds regering på jorden. Fjendskab imod Gud har slået sine rødder dybt i menneskenes hjerter. Det er blevet udbredt måbe i verden og i Kristi bekendende menigheder. En utrættelig ugudelighed er opildnet til en instinktiv vågenhed, og opægger til had imod den prøvende sandhed for denne tid. Uanset hvor sandheden proklameres, vil den modsætte sig på en bestemt måde.    
Alt har bevæget sig præcis sådan som Herren har åbenbaret i profetien at det vil. Noget stort og beslutsomt vil snart finde sted, ellers vil intet kød blive frelst. Guds karakter vil ikke gå på kompromis. Under Guds vrede, vil universel ødelæggelse snart nå alle dele af den kendte verden. Der har været lynglimt og jordskælv, ild og floder, ulykker på havet og i landet; men hvem læser disse advarsler? Hvilket indtryk får denne verden? Hvilket skift i deres optræden vil der ikke kunne ses? Ikke mere end det Noas verden så. Folk i dag er lige så ivrige for deres spil, for deres hestevæddeløb, for deres fornøjelse, som de var før syndfloden, som "de intet ænsede, før syndfloden kom og rev dem alle bort." De havde advarsler som var sendt fra himlen, men de nægtede at lytte. Ved deres optræden erklærede de: Vi ønsker ikke din vej, O Gud; vi ønsker vor egen vej, vor egen vilje. Verden i dag er forrykt; mennesker er grebet af vanvid, som driver dem mod evig undergang. Alle former for nydelse tager overhånd, og man bliver så bedåret af synden, at man ikke vil høre på advarsler og påmindelser.    
Herren siger til sit folk på Jorden: "Vælg i dag, hvem I vil tjene." Alle afgør nu deres evige skæbne. Mennesker må vækkes op til erkendelse af tidens alvor og at dagen er nær, da menneskets prøvetid skal bringes til en afslutning. Gud giver ikke noget menneske et budskab om, at der vil gå fem år, ti år eller tyve år, før denne jords historie bliver afsluttet. Han vil ikke give noget levende væsen en anledning til at udsætte beredelsen for hans komme. Han vil ikke have nogen til at sige med den utro tjener: Min herre lader vente på sig, for det leder til letsindig forsømmelse af de anledninger og privilegier, vi har fået til at berede os for den store dag. Enhver, som bekender sig til at være en Guds tjener, er kaldet til at gøre hans gerning, som om denne dag var den sidste.     
Kristi ord har en direkte adresse til denne tid: "Våg derfor, thi I ved ikke, hvad dag jeres Herre kommer. Men det skal I vide, at hvis husbonden vidste, i hvilken nattevagt tyven kom, så ville han våge og ikke finde sig i, at der skete indbrud i hans hus. Derfor vær også I rede; thi Menneskesønnen kommer i den time, I ikke tænker jer. Hvem er så den tro og kloge tjener, som hans herre har sat over sit tyende til at give dem deres mad i rette tid? Salig er den tjener, som hans herre, når han kommer, finder i færd med at gøre sådan."    
Lad enhver som har modtaget lyset fra Herrens ord, være klar over at han bruger lyset på den rette måde. Lad ham vogte sig fra at fodre Guds flok med føde som ikke er passende for denne tid. "Råb af fuld hals, spar ikke på stemmen, løft din røst som hornet! Forkynd mit folk dets overtrædelse og Jakobs hus dets synder. " Es. 58,1. Tal om Menneskesønnens snarlige tilsynekomst i himmelens skyer med kraft og megen herlighed. Udsæt ikke denne dag. Gud har ikke givet noget menneske ret til at sige: "Hvad bliver der af løftet om hans komme? Siden vore fædre døde, er alting jo blevet ved at være, som det var fra skabelsens begyndelse." 2. Pet 3,4. Stil spørgsmålet, Skal jeg på dagen stå ved dommerens højre eller venstre hånd? "Da nu alle disse ting må gå i opløsning, hvor helligt og gudfrygtigt bør I da ikke leve." 2.Pet 3,11.     
 "Hvis den onde tjener skal sige i sit hjerte: Min Herre lader vente på sig; og skal begynde at slå sine medtjenere [hvordan? - med mistænksomme ord, med onde tanker og ond tale. Det er sådan at tillid ændres til tvivl og vantro], . . . . skal den tjeners herre komme på en dag hvor han ikke ser efter ham, og på en time hvor han ikke er klar over det, og hugge ham synder og sammen, og give ham plads hos hyklerne: der skal være gråd og tænderskæren." Det er vigtigt, at alle er sig bevidst, hvilken atmosfære der omgiver dem, og om de er i kompagniskab med retfærdighedens fjende og ubevidst gør hans gerninger, eller om de er i samarbejde med Kristus og gør hans gerninger, og søge at give sjæle mere fasthed for sandheden.     
 Det ville glæde Satan, om alle og enhver var hans forbundsfæller i arbejdet med at svække tilliden mellem brødrene og skabe uenighed blandt dem, der bekender sig til at tro på sandheden. Satan kan bedst opnå sin hensigt ved hjælp af dem, der giver sig ud for at være Jesu venner, men ikke vandrer og virker efter hans retningslinier. Dem som i sind og hjerte vender sig bort fra Herrens særlige arbejde for denne tid, dem som ikke samarbejder med ham, for at fæstne sjæle i troen, ved at få dem til at give agt på advarslerne, de gør Kristi fjendes arbejde.    
Det er en meget alvorlig sag at gå fra hus til hus, og under påskud af missionsarbejde, sprede mistillidens og mistænksomhedens frø. Sådanne frø spirer hurtigt, og der skabes tillid til Guds tjenere, som har hans budskab at give til folk. Når Gud taler igennem sine tjenere, har de udsåede frø udviklet til bitterhedens rødder. Ordet der falder i de ører, der ikke vil høre, og hjerter der ikke vil besvare. Ingen jordisk eller himmelsk kraft kan finde adgang til sjælen. Hvem står til regnskab for disse sjæle? Hvem skal udrydde de bitterhedens giftige rødder som har forvansket dem fra at tage i mod Herrens ord? En søster eller bror i menigheden såede onde frø, men hvem vil genoprette sjæle der er i fare. Den tunge som skulle være brugt til Guds ære, og sige troens, håbets og tillidens ord hos Guds arbejdsfolk, har vendt en sjæl bort fra Jesus Kristus. Dem som selv foragter Kristi ord, og nægter at høre hans stemme, og blive omvendt, har gennemsyret andres sind, med onde tankers og ond tales surdej.    
Dette er dagen for Herrens beredelse. Nu har vi ikke tid til at tale vantro eller snakke tom snak, nu er der ikke tid til at gøre djævelens værk. Lad enhver tage sig i agt for andres vakkelvårne ved at så fjendskabets, misundelsens og uenighedens frø; for Gud hører ordene, og han dømmer, ikke ud fra påstande som er ja og nej, men af frugterne fra den enkeltes handlemåde. "På deres frugter skal I kende dem." De såede frø vil bestemme høstens karakter.    
Så længe som Guds folk er i denne verden, vil de møde kampe, trængsler og bedrag, fordi mennesker vælger Satans egenskaber i stedet for Guds egenskaber. Der er en fordragelighed som ikke er god. Der er dem, hvis ord er ja og nej til de samme ting. Hvordan skal vi behandle disse som kommer med disse falske udtalelser? Vi bør ikke prøve at have noget med dem at gøre. Herren Gud af Israel vil have med dem at gøre, efter hans kundskab; for han læser hjertet. Jo mindre vi har med utroværdige elementer at gøre, des bedre vil det være for menigheden.    
Hav altid i tanke at menneskelig broderskab ikke er syndbærere. Kun Jesus kan bære overtræderens synder. Vi skal overlade dem til ham. Samvittigheden må omvendes. Det hjerte som ikke er rigtigt, behøver at blive fornyet, men dette arbejde kan vi ikke gøre. Vi må efterlade synderen til Gud. Han har længe båret over med falske tunger. Han tvinger ikke mennesker til at aflægge det onde, og vi må lade mennesker skamme sig, hvis de vil. Herren er vor eneste tillid. Vi skal hvile i ham og blive der. Vi kan føle at Herrens arbejde er i fare, på grund af deres falsknerier, som handler forkert, men sådan behøver vi ikke at føle det. Vi skal ikke tro at konfliktens problemer er i vore hænder. Vor opgave er at vandre i tro. Gud behandler bedrageren når Gud vil. Han vil belønne enhver efter sin gerning.    
Jesus sagde, "Se, jeg kommer som en tyv. Salig er den, der våger og vogter over sine klæder, så han ikke skal gå nøgen, og man skal se hans skam." Åb 16,15. Dette skal hvile på hver enkelt som en tung byrde: Er mine synder tilgivet? Har Kristus som den, der bærer byrderne, taget min skyld fra mig? Har jeg et rent hjerte, renset med Jesu Kristi retfærdighed? Ve over hver sjæl, som ikke søger sin tilflugt i Kristus! Ve over alle, som på nogen måde leder tanken bort fra arbejdet og får en sjæl til at være mindre årvågen nu!     
Herren ønsker at alle skal forstå hans forudseende handlemåder nu, lige nu, på det tidspunkt vi lever i. Der må ikke længe være lange diskussioner, der må ikke præsenteres nye teorier om de profetier som Gud allerede har gjort klare og tydelige. Den vigtige sag, som opmærksomheden ikke må bortledes fra, er overvejelsen af vor personlige stilling ind for Gud. Står vi fast på den evige klippe? Har vi skjult os i den eneste sikre tilflugt? Stormen kommer, og den raser ubarmhjertigt. Er vi rede til at tage den? Er vi ét med Kristus, ligesom han er et med Faderen? Er vi Guds arvinger og Kristi medarvinger? Arbejder vi i et arbejdsfællesskab med Frelseren?     
Lad alle som samarbejder med Gud forene sig i forkyndelsen af den nærværende sandhed, den tredje engels budskab: "Hvis nogen tilbeder dyret og dets billede og tager dets mærke på sin pande eller på sin hånd, så skal han drikke af Guds harmes vin, som er skænket ublandet i hans vredes bæger; og han skal pines med ild og svovl for de hellige engles og for Lammets øjne. Og røgen fra deres pine stiger op i evigheders evigheder; og de har ikke hvile hverken dag eller nat, de, som tilbeder dyret og dets billede, og enhver der tager dets navn som mærke." Idet Johannes øjne hvilede på Guds folk udbrød han: "Her gælder det om udholdenhed for de hellige, der holder fast ved Guds bud og troen på Jesus."    
 "Og jeg hørte em røst fra Himmelen sige: "Skriv: Salige er de døde, som dør i Herren fra nu af. Ja, siger Ånden, de skal hvile efter deres møje, thi deres gerninger følger dem." Og jeg så, og se, en hvid sky, og på skyen sad der en, som lignede en menneskesøn, med en gylden krans på sit hoved og en skarp segl i sin hånd. Og en anden engel kom ud fra templet og råbte med høj røst til ham, som sad på skyen: "Tag din segl og høst; thi høsttiden er inde, jordens høst er Overmoden." Og han, som sad på skyen, svang sin segl over jorden, og jorden blev høstet."    
Rige rejser sig allerede mod rige. Der er på dette tidspunkt ikke noget bestemt indgriben. Endnu bliver de fire vinde holdt tilbage, indtil Guds tjenere er blevet beseglet i deres pander. Da vil jordens magter opstille deres hære til den sidste store krig. Hvor nøje burde vi ikke benytte den korte tid, der er tilbage af vor nådetid! Hvor alvorligt burde vi ikke ransage os selv! Vi skal spise Guds søns legeme og drikke hans blod, for at vi, når vi studere Guds ord, spiser det, fordøjer det og gør det til en del af vores legeme. Vi skal leve Ordet og ikke adskille det fra vores liv. Kristi karakter skal være vor karakter. Vi skal forvandles gennem en fornyelse af vore hjerter. Dette er vort eneste værn. Intet kan skille en levende kristen fra Gud.    
Det er oplæring af sindet og renhed i hjerte og tanker, der trænges til. Det har større værdi end et strålende talent, taktfølelse og lærdom. Et gennemsnitsmenneske, som er oplært til at lyde et "så siger Herren", er bedre kvalificeret for Guds værk, end den, der har gode evner, men ikke benytter dem rigtigt. Kristus er sandheden, fordi han er opfyldelsen af ældgamle profetier. Mennesker kan være stolte af deres kundskaber på det verdslige område, men hvis de ikke har kundskab om den sande Gud, om Kristus som ven og sandheden og livet, så er de sørgeligt uvidende, og de vil forgå sammen med deres kundskab. Verdslig kundskab er en magt, men kundskab om ordet, som har en forvandlende indbydelse på menneskesindet, er uforgængelig. Det er kundskaben helliggjort. Det er liv, fred og glæde for evigt. Jo en kundskab menneskene får, helt helliget til Gud, des mere vil de værdsætte Jesus Kristi værdi.  

11 12 1900 Review and Herald Lektier for kristne*   
 Det tredje kapitel i 1. korinterbrev indeholder undervisning som alle, der hævder at være Jesu efterølger, bør studere. Stridigheder i de troendes samlede legeme er ikke efter Guds orden. De kommer af at vise det naturlige hjertes egenskaber. For alle som bringer uorden og uenighed ind, er Paulus' ord passende: "Og brødre, jeg kunne ikke tale til jer som til åndelige, men kun som til kødeligsindede, som til spæde børn i Kristus. Mælk gav jeg jer at drikke, ikke fast føde, thi I kunne endnu ikke tåle den; ja, I kan det ikke engang nu." Her henvender Paulus sig til et folk hvis opvækst ikke passede sig til deres privilegier og anledninger. De burde kunne klare at høre det tydelige Guds Ord, men de var på det sted hvor disciplene var, da Kristus sagde til dem: "Jeg har endnu meget at sige jer; men I kan ikke bære det nu." De burde have været langt længere fremme i åndelig kundskab, i stand til at fatte og praktisere Ordets højere sandheder; men de var ikke helligede. De havde glemt at de måtte renses fra deres nedarvede og opelskede tendenser til at fejle, og at de ikke må værne om kødelige egenskaber.    
Det var umuligt for apostlene at irettesætte den fejlende, uden at nogle som hævdede at tro sandheden blev fornærmede. Det inspirerede vidnesbyrd kunne ikke gøre noget godt; for de havde mistet deres åndelige forståelse. Skinsyge, had og anklager lukkede døren for Helligåndens virke. Paulus ville gladelig have dvælet ved højere og vanskeligere sandheder, sandheder som var rig på næring, men hans belæring ville have skåret direkte på deres tendenser til skinsyge, og ville ikke have været taget imod. De gudsfrygtens guddommelige mysterier, som ville have sat dem i stand til at gribe de fornødne sandheder for denne tid, kunne ikke blive udtalt. Apostlen måtte udvælge lektier, som, ligesom mælk, kunne tages uden at pirre fordøjelsesorganerne. Sandheder af den dybeste interesse kunne ikke blive sagt, fordi tilhørerne ville misbruge dem, bringe dem til unge nyomvendte som kun behøvede mere enkle sandheder fra Ordet.    
 "Fordi I endnu er kødelige." erklærede Paulus "Når der nemlig er misundelse og splid iblandt jer, er I så ikke kødelige og vandrer på menneskevis? Thi når en siger: "Jeg er tilhænger af Paulus," og en anden: "Jeg er tilhænger af Apollos," er I så ikke "mennesker"? Hvad er da Apollos? og hvad er Paulus? Tjenere, ved hvem I kom til troen. Og enhver tjente, som Herren gav ham." Deres stridigheder åbenbarede at de ikke havde Kristi sindelag og Ånd, da de vandrede efter deres egne snævre visdom, indbildske sind. Deres syn og følelser var bundet op af selviskhed. De udviste ikke den gavnmildhed, ædelmodighed, ømhed, som afsløres hos den der bliver i Kristus.    
De kristne afkræves hellighed til Gud gennem Kristus. Hvis der er fejl i menigheden, bør dette først have opmærksomhed. Nogle kan irettesættes skarpt. Dette er ikke at forurette den fejlende. Den trofaste sjælslæge skærer dybt, så ingen skadelig ting er tilbage og bryder det op igen. Efter at der er givet irettesættelser, kommer anger og bekendelse, og Gud vil frit tilgive og helbrede. Han tilgiver altid når der bekendes.    
Herren ønsker at sjælstemplet skal holdes fra fra al besmittelse. "Lad ingen bedrage sig selv! Hvis nogen iblandt jer mener, at han er viis i denne verden," - i hans egne øjne - "må han blive en dåre, for at han kan blive viis." Lad ham som søger det højeste sted lære at tænke langt mindre på sin verdslige visdom, og ydmyge sig selv, så Gud kan give ham den visdom som kun gives når der udvises sand ydmyghed. Verden kan kalde ham for en tåbe, men Gud kalder ham for vis; for "Herrens frygt er visdoms begyndelse." Lydighed mod Gud er af langt større værdi end verdens agtelse.    
Guds tjenere er indvolveret i tarvelig vingård. "I er alle brødre." Deres formål bør ikke være at gøre opvisning, ejheller at ophøje selvet, men at omvende sjæle, at gøre et arbejde som vil modstå sandhedens og retfærdighedens fjenders angreb. Lad ingen forklejne et andet menneskes arbejde, fordi det ikke er præcis efter hans egen samme linje. De sjæle som vi arbejder for skal ikke omvendes til prædikanten, men til Jesus Kristus. Lad mennesket sætte sig selv i baggrunden; lad mennesket vise sig. Tal om Kristus. Ophøj Kristus. Løft Ham op, Golgatas menneske.    
Paulus erklærer: "Jeg har plantet, Apollos har vandet; men Gud gav væksten." Paulus var den første der forkyndte evangeliet i Korint. Han dannede en menighed der. Apollos kom derefter, og vandt sin vej til folks hjerter, og underviste. Men Gud gav væksten. Begges succes kom fra Ham.    
Guds tjenere besidder ikke altid de samme gaver, men de er alle Hans arbejdsfolk. Enhver skal lære af den Store Underviser, og derefter bringe det videre som de har lært. Alle gør ikke det samme arbejde, men under Helligåndens helliggørende indflydelse er de alle Guds redskaber. Gud bruger forskellige begavelser i Sit værk for at vinde sjæle fra Satans hær.    
 "Den, der planter, og den, der vander, er ét; dog skal hver få sin løn i forhold til sin møje." Det er Gud og ikke mennesker der er dommer over menneskers arbejde, og han vil afmåle enhver sin retmæssige belønning. Det er ikke tilstået noget menneske at dømme Guds forskellige tjenere. Herren alene er dommeren og belønner enhver god gerning.    
 "Den, der planter, og den, der vander, er ét," engageret i det samme arbejde - sjælvinding. "Thi Guds medarbejdere er vi; Guds ager, Guds bygning er I." Med disse ord sammenlignes menigheden med en dyrket mark, hvori husbonden skal arbejde, sørge for vinene fra Herrens udplantning; og for en bygning, som skal blive et helligt tempel for Herren. Kristus er Første Arbejdsmanden. Han giver dem taktfølelse og dygtighed, og hvis de giver agt på Hans belæring, kroner han deres arbejde med succes. Ingen skal beklage sig imod Gud, som har udpeget enhver mand sit arbejde.han som knurrer og ærgerer sig, som ønsker sin egen vej, som ønsker at forme sin kollegaer skal tilpasse sig hans egne ideer, behøver den guddommelige berøring, før han er kvalificeret til at arbejde i en bestemt linje. Hvis han ikke forandres, vil han med sikkerhed ødelægge arbejdet.    
Husk at vi er Guds medarbejdere. Gud er den almægtige, virkningsfulde drivkraft. Hans tjenere er hans redskaber. De skal ikke rive i stykker, sådan at enhver arbejder efter sine egne idéer. De skal arbejde i harmoni, udmærke sig sammen i venlig, mild og broderlig orden, med kærlighed for hinanden. Der skal ikke være nogen uvenlig kritik, ikke rive andres arbejde i stykker. De skal sammen føre værket frem.    
Der skal ikke være adskilte partier i Guds værk. Enhver mand som Gud har instrueret et budskab har sin specielle arbejde, og dette skal gøres under den store Førstearbejder. Tildan ingen særskilte partier. I deres tjeneste, skal de være Guds tjenere helt igennem. Enhver person har sin egen individualitet, som han ikke skal miste i nogen anden arbejdsmand. Alligevel skal han arbejde i fuldkommen enhed med sine brødre. I ære Guds medarbejdere skal foretrække hinanden. Ingen medarbejdere skal sætte sig selv op som et kriterium, og tale respektløst om sine kollegaer, og behandle ham af ringere rang. Under Gud skal enhver gøre sit udpegede arbejde, respekteret, elsket og opmuntret af sine kollegaer.    
 "Træd lige spor med jeres fødder, så det, der er lammet, ikke vrides af led, men snarere helbredes. Stræb efter fred med alle og efter hellighed; uden den skal ingen se Herren. Og se til, at ingen går glip af Guds nåde, at ingen bitter rod skyder op og gør fortræd, så mange smittes af den." "Hvis da formaning i Kristus betyder noget, hvis opmuntring i kærlighed, hvis Åndens fællesskab, hvis inderlig kærlighed og barmhjertighed betyder noget, så gør min glæde fuldkommen ved alle at være enige, ved at have den samme kærlighed, samme sjæl, samme sind. Gør intet af egennytte eller lyst til tom ære, men agt i ydmyghed hverandre højere end jer selv." Vi skal studere og adlyde enhver formaning i Guds ord. Herren ønsker at alle skal arbejde under Hans ledelse. Hans ord er en ufejlbarlig rådgiver.     
 "Efter den Guds nåde, som blev givet mig," fortsætter Paulus "har jeg som en kyndig bygmester lagt grundvold, men andre bygger videre på den." Senere frembar andre deres budskab, og indsamlede sjæle som troede og blev omvendte. "Men enhver se til, hvorledes han bygger." Guds tjenere skal vise den størst omhu med de doktriner de underviser i, det eksempel de sætter, og den indflydelse de udøver over dem de omgås. Den store apostel appellerer til menigheden og til Gud at bevidne sandheden og oprigtigheden i hans bekendelse. "I kan vidne, ja Gud selv," siger han, "om hvor fromt og retskaffent og ulasteligt vi færdedes iblandt jer, som tror."    
 "Thi ingen kan lægge anden grundvold end den, der er lagt, nemlig Jesus Kristus." Esajas erklærer: "Derfor, så siger den Herre Herren: Se, jeg lægger i Zion en prøvet sten, en urokkelig, kostelig hjørnesten; tror man, baster man ikke. Og jeg gør ret til målesnor, retfærd til blylod; hagl skal slå løgnelyet ned, vand skylle gemmestedet bort." Kristus er blevet korsfæstet for os. Han er forsoningen for vore synder. Han er sonoferet, det sande urokkelige fundament. Han har samlet de troende i menighedens rum, så de kan arbejder enstemmigt, styrke og opbygge hinanden i troen.    
 "Og hvis man på den grundvold bygger med guld, sølv, kostbare sten, træ, hø, strå, så skal det engang åbenbares, hvad slags arbejde enhver har udført; thi dagen skal gøre det klart, for den bryder frem med ild, og ilden skal prøve, hvordan enhvers arbejde er." Det er for vor evige interesses skyld at de rette materialer sættes på det rette fundament. Kristus er den store nødvendighed for enhver. Det vil være til fare for vore sjæle om vi blander selviskhed med det offer der lagt på grundlaget. Vi skal lægge materiale på det, som vil give Gud ære. Den der arbejder for Gud, skal gøre et grundigt arbejde; hans sind skal være rent, fri for al tarvelighed som træ, hø og strå. Arbejdet fra dem som bringer deres ofre til Gud i ydmyghed og kærlighed, er time for time afhængige af Kristi nåde til at hellige og rense fra menneskelig urenheder, frembærer Guds præg, som påskønner vort arbejde, ikke efter ydre udseende, men efter det hjertes renhed, det blev bragt i.    
I karakteropbyggelsen, er enhver person ansvarlig for den måde han bygger på. Der er mange i vor verden som lærer spekulative teorier,f rem for de enkle sandheder, som Kristus underviste i. Enhver vil prøves, for at se om hans omvendelse er virkelig. De rene læresætninger som undervises i tro, guldet, sølvet og dyrebare sene som sættes i fundamentet, vil ophøje og forældle den der modtager. Men den lære som blandes med menneskelig filosofi kan aldrig gøre tilfreds.    
Det gør en stor forskel om materialet bruges i karakteropbyggelsen. Guds længe ventede dag vil snart prøve ethvert menneskes arbejde. "Den bryder frem med ild, og ilden skal prøve, hvordan enhvers arbejde er." Ligesom ilden afslører forskellen mellem guld, sølv og dyrebare stene, og træ, hø og strå, sådan vil dommens dag prøve karaktertrækkende, vise forskellen mellem de karaktertræk der dannes efter Kristi lighed, og karaktertrækkende der dannes efter det hjertes selviske hjerte. Al selviskhed, al falsk religion vil så vise sig sådans om det er. Materialernes værdiløshed vil optæres; men guldet i den sande, enkle og ydmyge tro vil aldrig miste sin værdi. Det kan aldrig fortæres; for det er uforgængeligt. En time i overtrædelse vil ses som et stort tab, medens Herrens frygt vil ses som begyndelsen til visdom. Selvføjelighedens fornøjelse vil gå tabt som strå, medens de holdbare princippers guld, fastholdes, for enhver pris, vil stå for evigt.  

11 12 1900 Review and Herald Et vigtigt brev fra Søster E. G. White   
 <i>St. Helena, Cal., oktober, 1900.</i>    
Kære ___: Jeg kan ikke skrive så meget lige nu. Jeg ser det ikke som min opgave at skrive alt det ned som jeg kunne skrive i sandhed; for det vil ikke være den bedste ting at gøre. Jeg må vente, våge og bede. Jeg føler at Helligånden arbejder arbejder med dig, som er på den anden side af Rocky Mountins. Men nu har jeg ikke lys for at besøge Battle Creek, og jeg skal ikke gøre dette uden et tydeligt "Så siger Herren." Når Gud ser at det arbejde han har givet mig, ikke vil afvises og forkastet, og Hans instruktion bliver fremstillet forkert og misbrugt, så skal jeg have et arbejde at gøre i forbindelse med dem, som vil samarbejde med mig i det sidste store arbejde foran os.    
Katastrofer, jordskælv, flodbølger, ulykker over land og over havet vil tage til. Gud ser på verden i dag, som Han så på den i Noas tid. Han sender Sit budskab til folk i dag ligesom Han gjorde i Noas dage. I denne tidsalder af verden er der en gentagelse af den ondskab verden havde før vandfloden. Mange hjalp Noa med at bygge arken, som ikke troede på det opvækkende budskab, som ikke rensede sig selv fra alle forkerteprincipper, som ikke overvandt fristelsen at gøre og sige ting der var stik imod Guds sindelag og vilje.    
Hav tro på Gud. Han gav mig ideen at give bogen "Kristi lignelser" til hjælp på skolerne. Han prøver Sit folk og instutionerne i disse ting, for at se om de vil arbejde sammen og være et sind i selvfornægtelse og selvopofrelse. Før dette arbejde videre, uden at vige tilbage, i Herrens navn. Lad Guds plan blive forsvaret. Lad Hans forslag føres fuldt og hjerteligt ud tilskrevet som midler fra samstemmende menighedsmedlemmer i selvopofrende anstrengelse. Således vil de ofre sjæl, legeme og ånd som kar til ære, hvem Gud kan tildele Sin Helligånd. Ved dissemidler kan de udrette det arbejde Gud har påtænkt de skal gøre.    
Oprør enhver familie, enhver menighed, til at gøre det yderste i deres kraft, enhver helliger sig selv til Gud, tager den onde surdej ud af sit hjerte, og af hjemmet, og ud af menigheden. Lad enhver familie få det meste ud af dette, Herrens anledning. Lad selvfornægtelse og selvopofrelse blive åbenbaret. Lad lærerne i skolen gøre ligesom andre af Guds tjenere gør, - skære i deres løn. Denne selvopofrelse vil afkræves af os alle. Lad alle sætte sig selv der, hvor de er sikre at kunne modtage svar på deres bønner. Det er Guds sag som står på spil.    
Livets værdifuldhed skal påskønnes fordi dette liv tilhører Mesteren. Så længe som vi lever, skal vi altid have i sinde at vi er købt for en pris. Kristus gjorde et helt og fuldt offer af sig selv, for os, for at gøre det muligt for os at modtage det evige liv som gave. "I ikke tilhører jer selv? I er jo købt og prisen betalt." Vi er indregistreret under Kristi banner for livets tjeneste, og store ansvar og muligheder er inden for vor rækkevidde.    
Der er, i Guds forsyn, særlige perioder hvor vi må rejse os i svar på Guds kald, og gøre brug af vor tid, vort intellekt, hele vort væsen, krop, sjæl og ånd, udnytte vore evner fuldt ud for Guds krav. Lad ingen anledning gå tabt lige nu. Lad alle arbejde sammen. Lad børn gøre en del. Lad ethvert familiemedlem gøre ngoet. Uddan, uddan. Dette er en anledning som Guds folk ikke kan lade gå tabt. Gud kalder. Gør jeres bedste på dette tidspunkt for at fremføre jeres ofre til Ham, for at udføre Hans udspecificerede vilje; og derved gøre dette til en anledning at vidne for Ham og Hans sandhed. Lad dit lys skinne ud i en verden med mørke.    
Lad kolportørere gøre deres bedste for at sælge bogen "Kristi lignelser." Deres arbejde vil tjene et dobbelt formål. De vil sætte en bog i folks hjem, som indeholder det mest dyrebare lys, frø der er udsås til mennesker, der er ved at gå fortabt. Ved at få disse frø i deres hjerter, vil de spare deres sjæle ved tro på sandheden. Samtidig vil der samles midler ind til at hjælpe vore skoler. To gange godt vil udrettes i dette arbejde. Lad det blive gjort hjerteligt, som for Herren.    
Lad alle tænke nøgternt; for det er en alvorlig ting at leve. Dit liv er ikke dit eget. Du holdes oppe ved Guds kraft, og Jesus Kristus ønsker at leve Sit liv i dig, udvikle din karakter. Han ønsker at du skal gøre dit yderste i din kundskab og magt, for at gennemføre det fortsæt som Han gav dig liv for. Brug alle evner som var det Hans.     
Mine brødre, efter at I har gjort alt I kan for at udrette dette for skolerne, ved helliget energi og megen bøn, vil I se Guds herlighed. Når trængslen er blevet gennemført til fulde, vil der komme et velsignet resultat. Dem som har søgt at gøre Guds vilje, har lagt alle talenter ud til den beste brug, blive kloge i arbejdet for Guds rige. De lærer lektier af den største betydning for dem, og de føler den største nytte i det formuftsmæssige sind. Dette er resultatet der visselig vil komme hvis du vil opfylde Guds hensigt. Fred og forstand og nåde vil blive givet. Det er Guds plan at vi skal alle forherlige Ham, begragte hans tjeneste som det endelige for vor eksistens. Det arbejde som Gud kalder dig til at gøre, vil Han gøre til en velsignelse for dig. Dit hjerte vil være mere ømt, dine tanker mere åndelige, din tjeneste mere Kritus lig. "Hvis I bliver i mig," sagde Jesus, "og mine ord bliver i jer, så bed om, hvad som helst I vil, og I skal få det." I betragtning af disse ting, fryder min ånd sig i Gud.    
Jeg kunne ikke sove efter klokken to i nat. I nattens timer var jeg til et rådsmøde. Jeg bønfaldt nogle familier om at nyttiggøre de midler Gud havde bragt til veje, og drage bort fra byerne for at frelse deres børn. Nogle nølede og gjorde ikke nogen afgjorte anstrengelser for det. Nådens engle skyndte på Lot, hans hustru og døtre ved at tage dem i hånden. Hvis Lot havde skyndt sig ud ligesom Herren havde sagt han skulle gøre, ville hans hustru ikke være blevet til en saltstøtte. Lot havde for meget af et nølende sindelag. Lad os ikke være som ham. Den samme stemme som advarede Lot om at han skulle forlade Sodoma, siger til os: "Drag bort fra dem, og skil jer ud, siger Herren, og rør ikke ved noget urent." (2Kor 6,17). De som er lydige mod denne advarsel, vil finde et tilflugtsted. Enhver mand bør være årvågen og søge at redde sin familie. Han bør gøre sig klar til opgaven. Efter som Gud vil åbenbare hvad der skal gøres. 2På fast grunn HBO 7     
Hør hvad Gud siger gennem apostlen Paulus: "Arbejd med frygt og bæven på jeres frelse, ikke blot som da jeg var til stede, men endnu mere nu i mit fravær. For det er Gud, der virker i jer både at ville og at virke for hans gode vilje." (Fil 2,12-13). Lot vandrede ulykkelig over slettelandet med langsomme skridt. Han havde været så længe sammen med onde mennesker at han ikke var i stand til at se den fare han var i, før hans hustru blev tilbage på sletten som en evig saltstøtte. 2På fast grunn .. HBO 7    
Der skal gøres en besluttet arbejde, for at udrette Guds plan. Få enhvert tiltage til at tælle for Mesteren i kolportagen af "Kristi lignelser." Gud ønsker at Hans folk skal have liv for værket, som de aldrig før har set, for deres gode og for at opbygge Hans sag. Tjenende engle vil være omkring medarbejerne.    
Lad vore institutioner gøre alle anstrengelser for at de kommer ud af gæld. Lad enhver familie vågne op. Lad prædikanterne i vore menigheder og formændene i vore konferenser vågne op. Så vil Han fortælle jer hvad det næste er der skal gøres.    
Du vil behøve tålmodighed med de langsomme medarbejdere, som ikke finder det nødvendigt at gøre noget straks, grundigt og alvorligt. De har så meget at sige, så megen vantro at udtrykke, og så meget at kritisere, at de mister fred, glæde og lykke for Guds målsætning, før de kan beslutte sig for bevægelse. Vi må blive mænd og kvinder for Guds anledning. Jeg er i virkeligheden glad for at der der er blevet udvist så megen harmonisk handling, som har vist sig for at gennemføre Guds fortsæt, og for at få det meste ud af Hans tilvejebringelser.<br>[underskrevet] Mrs. Ellen G. White.  

29 01 1901 Review and Herald Ord til forældre *  
 Børn er meget modtagelige. For megen hårdhed forhærder dem, medens en slap opdragelse som at efterlade et mark uopdyrket; den vil hurtigt dækkes af torne og tidsler.    
Blind hengivenhed er en snare. Derved ledes de unge til at se på det onde som noget der kan undskyldes. Forældre skal hele tiden passe på at ikke hengive sig i naturlig hengivenhed på bekostning af lydighed mod Guds lov. Mange forældre behager deres børn, tillader det som Gud forbyder.    
Får børn lov til at gøre hvad det behager dem, tror forældre at de er hengivne, men de udøver den rene forbandelse. Børn er i stand til at tænke, og deres sjæle skadet af ubetænksom venlighed, uanset hvor rigtig denne venlighed har været i forældrenes øjne. Idet børnene bliver ældre, vokser deres formastelighed. Deres lærere kan prøve at rette dem, men for ofte er forældrene ved børnenes side, og ondet fortsætter med at vokse, om muligt iklædt med endnu mørkere dække af bedrag end før. Andre børn ledes på vildspor af disse børns forkerte opførsel, og forældrene kan stadig ikke se fejlene. Deres børns ord er sættes først, frem for lærernes ord, som klæger over fejlen. Der er lidt håb for børn i enhver tidsalder i verden, i sær i denne tid, hvis fædre og mødre hjælper dem til at bekræfte en løgn.    
I Elis beretning fremhæves forældrenes faresignal. Elis sønner handlede ondt, men han begrænsede dem ikke. Hans store ønske var at undgå ubehagelige følelser i hjemmet. Han protesterede, men befalede ikke. Hans blinde kærlighed til sine sønner fik ham til at trække sig fra at handle beslutsomt imod deres onde kurs. Han beviste at han var sin tillid uværdig, og Herren gik ham forbi, og gav Sit budskab til barnet Samuel. "Så sagde Herren til Samuel: "Se, jeg vil lade noget ske i Israel, som skal få det til at ringe for begge ører på enhver, som hører derom. på den dag vil jeg lade alt, hvad jeg har talt om Elis slægt, opfyldes på ham, alt fra først til sidst. Du skal kundgøre ham, at jeg har dømt hans slægt for evigt, fordi han vidste, at hans sønner ringeagtede Gud, og dog ikke talte dem alvorligt til. Derfor har jeg svoret over Elis hus: visselig, Elis hus's brøde skal aldrig i evighed sones ved slagtofre eller afgrødeofre!"    
Se Elis beretning i modsætning til Abrahams. Eli forsømte at opdrage sine sønner. De gjorde Israel synd, og som følge deraf, kom der forfærdelige ulykker over folket. Israel blev bekæmpet af filistrene, og arken blev taget.    
Abraham spurgte dagligt: Er dette Herrens vej? Han styrede sit hus i kombination af autoritetsindflydelse og kærlighed; og Hjerte-ransageren sagde om ham: "Jeg har jo udvalgt ham, for at han skal pålægge sine børn og sine efterkommere at vogte på Herrens vej ved at øve retfærdighed og ret." Abraham opelskede en hjemmereligion. Gud vidste at han ikke vil bedrage sine hellige betroelse, at han ikke ville vise sine børn blind hengivenhed, lader barnet regere over fader og moder.    
Forældre, jeres børns lykke beror på den måde I udøver jeres pligt imod dem. Lær dem omhyggeligt og under bøn, lidt her og lidt der, lede, vejlede og om nødvendigt befale. Forældre hvis hjerter er givet til Herren vil følge Hans vej og styre sit hjem; og velsignelserne vil flyde fra dem til deres børn.    
På samme tid som vi ikke bør føje vore børn i alle deres ønsker og mange slags påfund, bør vi heller ikke behandle dem med unødvendig strenghed. Børnene kan ikke tvinges til at give deres hjerter til herren. Det er muligt at lede dem, men at drive dem lader sig ikke gøre. "mine får hører min røst, og jeg kender dem, og de følger mig," siger Kristus. Han sagde ikke: "mine får hører min røst og tvinges ind på lydighedens vej." i børneopdragelsen må kærligheden være det altopvejende. Aldrig bør forældre tillade sig at såre deres børn ved strenghed og urimelige fordringer. En sådan behandling driver de unge sjæle ind i Satans snarer.     
Fædre og mødre, i må vide, at når i behandler eders børn på en kold og ukærlig måde, udvisker i guds billede af sjælen. Kristne bør opføre sig og handle som Kristus. Læg eder vind om at indplante og udvikle alt, som er rent og ædelt, i eders børns hjerter. Vær venlig. Pålæg ikke børnene byrder og pligter, som ingen hjemmel har i herrens ord. Derved taber du dine børns tillid. Bort med al gnavenhed, skænd og alle unødvendige fordringer. Forvalt dit hjem med forstand og kærlighed, ikke med jernregler og pryglestokken. Går du frem på den måde, vil børnene med glæde og i lydighed gøre alt, du forlanger af dem. Ros dine børn, så ofte det lader sig gøre. Forskaf de små uskyldig fornøjelse. Så snart de er gamle nok, bør de gives noget at bestille, men arbejdet må ikke være for tungt for deres alder. Lad dem forstå, at de er til nytte og virkelig hjælp; de vil da i udførelsen af deres pligter finde større fornøjelse, end om arbejdet var blot for lyst. Tillad ikke, at barnealderen bliver en interesseløs runde af kedsomhed. Sår ikke børnenes hjerter ved en hensynsløs behandling. Hold dig på herrens veje altid og uden ophør og følg det eksempel, som Kristus har sat os.    
Gør hjemmet til et Bethel, et helligt sted. Gør dine børn lykkelige og fornøjede. Ved kærlighed og hengivenhed holde du hjertets jordbund løs og modtagelig for sandhedens sæd. Husk på, at herren giver jorden ikke alene skyer og regn, men han oplyser og varmer den med det livgivende, smilende solskin, der driver sæden frem og udfolder blomsterne på de spæde stængler. Husk på, at det er ikke alene tilrettevisning og straf, børnene trænger, men ligeså meget opmuntring og påskønnelse, venlige ords behagelige og varme solskin.    
Verden står i behov af flere solskinsforældre, flere solskinskristne. Vi går alt for meget op i os selv. Vi berøver vore børn såvel som de undertrykte og mismodige de venlige, opmuntrende ord, det hjertelige smil, som det står i vor magt at give.     
Mødre og fædre, eder påhviler det at være lysbærere og lysbringere. Vær som lys i hjemmet, der oplyser vejen, som børnene må betræde. Det lys, som således udstråler fra eder, vil da gennemtrænge hjemmets vægge og blive til velsignelse for andre udenom.     
Gør det er muligt for forældre at oplære deres børn i tugt og herrens formaning, må de selv lade sig undervise i Kristi skole. Da kan de i ydmyghed og kærlighed arbejde for deres børn med det forsæt ikke at give tabt og ikke blive mismodige. De må have urokkelig tro på, at deres bestræbelser ikke skal være forgæves. Tålmodigt, utrætteligt arbejde vil herren velsigne. Guddommelig kraft fra det høje vil gøre alle menneskelige forsøg mulige, og børnenes hjerter vil i kjærlighedsfuld lydighed vende sig til Kristus.     
Læg dig vind om at vise dine børn, at Kristus er en kærlighedsfuld frelser. Fortæl dem, at Kristus døde for børn. Ophør aldrig med at virke for deres sjæles frelse og indprent dem sandheden, som den er i Jesus Kristus. Vis dem, at det kristelige liv er et liv, som er tiltrækkende og værd at leve. Tal til dem om det tilkommende himmelske land, som skal blive Kristi efterfølgeres hjem til evige tider. Når du gør dette, vil gud lede dine børn i al sandhed, fylde deres hjerter med en længsel efter at berede sig for de boliger, som Kristus har gået bort at berede for dem, som ham elsker.     
Forældre, gør I alt, hvad I mulig kan gøre, for eders børns vel? Himmelens gud lægger mærke til eders omhu for dem, eders nidkærhed i det vanskelige arbejde, eders idelige årvågenhed. Han hører eders bønner. Må i med tålmodighed og ømhed opdrage eders børn for herren. Alle himmelens beboere ser med interesse på eders arbejde. Lysets engle vil stå eder bi med at lede eders børn til himmelen. Gud vil være eders hjælper, og han vil krone eders bestræbelser med held. Det er Kristi lyst og glæde at ære en kristelig familie; thi en sådan familie er et billede på himmelens store familie.   

5 02 1901 Review and Herald En advarsel for denne tid   
 Paulus skrev "derfor har vi, fra den dag vi hørte det, heller ikke holdt op at bede for jer og ønske, at I må blive fyldte af indsigt i Guds vilje med al visdom og åndelig forståelse, så I kan vandre Herren værdigt, i alle måder ham til behag, idet I bærer frugt og vokser i al god gerning ved erkendelsen af Gud og styrkes med al styrke efter hans herligheds vælde til al udholdenhed og tålmodighed med glæde" (Kol 1,9-11). Disse ord præsenterer en fremgang af religiøs erfaring.    
Læg dem dette på sinde, og forman dem for Guds åsyn til ikke at indlade sig i mundhuggeri det er ikke til nogen nytte, men kun til fordærv for dem, som hører på det. (2Tim 2,14). Dette er en advarsel bestemt for denne tid. Da kommer en formaning som ofte vil være nødvendig at give: Stræb efter at kunne træde frem for Gud som en mand, der kan stå prøve, som en arbejder, der ikke skammer sig ved sit arbejde, men forkynder sandhedens ord på rette vis. (2Tim 2,15). Lær at tage sandheden som er åbenbaret, og at beholde den på en sådan måde, at den vil blive føde for Guds hjord.    
Vi skal møde dem som tillader deres tanker at vandre i unødige spekulationer, omkring ting der ikke er sagt i Guds Ord. Gud har talt i et tydeligt sprog for enhver der underkaster sig påvirkningen af sjælens frelse. Men Han begærer os til at sky al dagdrømning, og Han siger, kom og arbejd i min vingård i dag. Natten kommer hvori intet menneske kan arbejde. Stop al unødig videbegærlighed; vær på vagt, arbejd, og bed. Studer den sandhed som er åbenbaret. Kristus anmoder om at knuse alle de tomme drømmerier, Han henviser os til markerne, som er modne til høst. Hvis ikke vi arbejder ærligt, vil evigheden overmande os med ansvarlighedens byrde. Gud har givet os talenter, på hvilke vi skal handle, og Han forventer af os at vi vokser i dem i trofast anvendelse. Han har gjort os til Hans almisseuddelere; og Han forlanger det hvorend vi skal gå. Nytte skal kendetegne vores sti. Hvis forventningen af de evige realiteter ikke passer os, for pligterne af det nuværende liv, så lyver skammen sammen med os selv.     
Vi har opmuntring i Skrifterne, hvis vi går ydmygt i nærværelse af Gud, vi skal modtage instruktion. Men vi er advaret imod overdreven videbegærlighed. Men hold dig fra den vanhellige, tomme snak; thi de vil komme længere og længere ud i ugudelighed, (2 Tim 2,16). Lede til stier af formodning og indbildning, med hvem vi ingenting har at gøre. De er frugtesløse, uvæsentlige teorier om hvordan mennesket er skabt, hvilket holder tankerne ved ingenting. De har ingenting, sikkert eller væsentligt i dem. Om dem, som har fremgang i disse teorier, siger Paulus: og deres ord vil æde om sig som kræft. Blandt dem er Hymenæus og Filetus; når de hævder, at opstandelsen allerede har fundet sted, er de kommet bort fra sandheden, og de nedbryder troen hos nogle. (2Tin. 2,17-18)    
På apostlenes dage, var det mest tåbelige kætteri præsenteret som sandhed. Historien har været, og vil blive gentaget. Der vil altid være dem som, skønt tilsyneladende samvittighedsfulde, vil holde fast i skyggen. De foretrækker det som det virkelige indhold. De modtager falskhed i stedet for sandhed, fordi falskheden er vævet med et nyt klædningsstykke, som de tror dækker over noget vidunderligt. Men fjern klædningsstykket, og der vil ingenting være bag det.     
Dog, Guds faste grundvold står urokket, beseglet med denne indskrift; Herren kender dem, der hører Ham til, og enhver, som nævner Herrens navn, skal holde sig fra uretfærdighed. I et stort hus er der ikke alene kar af guld og sølv, men også af træ og ler, og nogle til ære, andre til vanære (2Tim 2,19-20) Det store hus repræsenterer kirken. I kirken vil der være vanartedhed ligesom der vil være værdifuldhed. Nettet som bliver kastet i havet fanger både godt og dårligt.    
Hvis nogen holder sig ren og fjernt fra disse, skal han være et kar til ære, helliget, nyttigt for husets herre, brugbart til alt godt arbejde. (2Tim 2,20) Han accepterer ikke teorier der, hvis det er vedtaget, ville forvanske. Han er ved at rense sig selv fra alle uretfærdige følelser, som hvis det er vedtaget, ville lede væk fra det sikre Guds Ord, Til upålidelige menneskelige udtænkninger, nedværdigelse, og fordærvelse. Han kan modstå fjendens arbejde igennem de uhæderlige kar. Ved at granske skrifterne under megen bøn, vil han finde en sti at gå på, ikke menneskers sti, men en sti der fører til himmelen.     
Renselsens vej er et individuelt arbejde. Ingen kan gøre dette arbejde for andre. Hvis nogen holder sig ren og fjernt fra disse, skal han være et kar til ære, helliget, nyttigt for husets herre. (2Tim 2,20a) Guds Ånd vil arbejde igennem helliggjorte menneskers kraft, leder dem til at arbejde rigtigt. Dygtighed og nåde vil blive denne betingelse. Mænd vil blive fyldt med et ærligt ønske om at forkynde sandhedens evangelium, fast besluttet, og på en klar måde.     
Mændene, som var betroet med hellige ansvar og lærere i åndelige sager, er repræsenteret for Kristus. de Hans ydmyghed og beskedenhed, hvor de dag efter dag er Hans vidner. De åbenbarer Hans Ånd i deres alvorlige bestræbelser for at gøre godt, og de modtager salvelsen repræsenteret af den hellige olie. Tildelingen af Guds Ånd er en overstrømning af den hellige olie fra den guddommelige beholder til menneskelige kar, forberedt til at modtage det. Så ved kraften af Guds nåde, og under Hans ledende omsorg, bliver arbejdet båret fremad, fra den mægtige fjendes ansigt. Dette arbejde er ikke til at stoppe indtil det er fuldendt under det triumferende råb af sejr,  Nåde, nåde være med den! (Zak. 4,7b).     
Fly ungdomslysterne og jag efter retfærdighed, troskab, kærlighed og fred sammen med dem, der påkalder Herren af et rent hjerte. Afvis de tåbelige og barnagtige stridsspørgsmål; du ved jo, de skaber ufred; og en Herrens tjener bør ikke leve i ufred. Men være mild imod alle, dygtig til at lære fra sig, rede til at finde sig i ondt. Han bør med sagtmodighed tilrettevise de genstridige, om Gud dog engang ville give dem omvendelse, så de kom til erkendelse af sandheden og blev ædru igen og udfriedes af Djævelens snare, fangne som de er af ham, så de må gøre hans vilje. (2Tim 2,22-26).    
Medlemmerne af Guds kirke behøver forvandling. Hvis ikke de er forvandlet, vil de blive ført væk fra Kristus, hvor de vil komme ud på krogede stier, og de vil svinge haltene ud af vejen. Der er lige netop så meget brug for omvendelse i og omkring de troende som fejler fra Kristi principper, som iblandt dem som ikke har kundskab om Herrens vej. Lad spørgsmålene komme til enhver sjæl: Går jeg i Kristi fodspor? Sand religion udøver en kraftfuld indflydelse. Sande kristne er fyldt med kærlighed til Gud og mennesker; deres alvorlige ønske for frelsen af sjælene, som er parat til at fortabes, giver dem afgørende sejre.   

9 04 1901 Review and Herald Vore talenter  
 Gud har lånt menneskene talenter: "En forstand som kommer fra ham, et hjerte, som stedet for hans trone, kærlighed til at strømme ud med velsignelse til andre, en samvittighed til at overbevise om synd. Enhver har modtaget noget fra Mesteren, og hver og en skal gøre sin del til at forsyne Guds værk med, hvad det behøver.     
Gud ønsker at hans medarbejdere skal se hen til ham som giveren af alt, hvad de har, for at huske at alt hvad de har og er, kommer fra ham, som er underfuld i rådgivning og uovertruffen i gerning. Den fintfølende berøring af lægens hånd, hans magt over nerver og muskler, hans viden om legemets fine organisme, er den guddommelige magts visdom, som skal bruges til hjælp for den lidende menneskehed. Tømrerens dygtighed, som han bruger hammeren med, styrken, som smeden bruger, når han får ambolten til at synge, kommer fra Gud. Han har betroet menneskene talenter, og han ønsker af dem, at de skal spørge ham om råd. Således kan de bruges hans gaver med en aldrig svigtende lærenemhed, som viser, at de er Guds medarbejdere.     
Rigdom er et talent. Til sit folk sender Herren dette budskab: "Sælg alt hvad I har og giv almisser". Alt hvad vi har, er Guds, uden diskussion. Han kalder på os, for at vi skal vågne op og tage del i hans værks byrder, for at velstand og fremgang kan følge hans værk. Enhver kristen må gøre sin del som en trofast husholder. Guds metoder er fornuftige og retfærdige, og vi bør forvalte vore kroner og vore ører og give vore frivillige gaver tilbage til ham for at støtte hans arbejde og bringe sjæle til Kristus. Store og små summer bør strømme ind i Herrens skatkammer. Hele Guds tolk bør betale en trofast tiende. Det er Herrens del, og han vil belønne den, der trofast giver det tilbage til ham, som er hans.    
Den Herre Jesus, som vi tilhører gennem skabelsen og gennem genløsningen, har vist os vor pligt. "Søg først Guds rige og hans retfærdighed", siger han "så skal alt det andet gives jer i tilgift". De, der vælger at tilfredsstille ethvert selvisk ønske, vil blive dømt i overensstemmelse dermed. Ved at leve for at tilfredsstille sig selv, vanæres Gud.     
Talen er et talent. Af alle de gaver, der er udøst over den menneskelige familie, er der ingen, der bør værdsættes højere end talens gave. Den skal bruges til at åbenbare Guds visdom og vidunderlige kærlighed. Således bør hans nådes og visdoms skatte meddeles andre.    
En Frelser, der bor i hjertet, kommer til syne i ord. Men den Hellige Ånd bor ikke i hjertet på ham der bliver gnaven, hvis andre ikke går ind på hans ideer og planer. Fra en sådan mands læber kommer der bidende bemærkninger, som sender Ånden sørgende bort, og han afslører holdninger, som snarere er sataniske end guddommelige. Herren ønsker, at de, der er tilknyttede hans værk altid taler med Kristi mildhed. Hvis du bliver udfordret, så bliv ikke utålmodig. Slå den venlighed fast, som Kristus har givet os et eksempel på i sit liv.    
Som kristne burde vi tale, som Jesus ville have talt, hvis han var i vort sted. Vi længes efter at se reformer, men når tingene ofte ikke bevæger sig, som vi ville have dem til det, skænker en ond ånd galdedråber i vort bæger, og andre sjæle bliver forgiftede. Ved vore ilde rådgivne ord bliver de ophidsede til at gøre oprør. Gør, det til jeres mål at sige sandheden i kærlighed. Så vil Vor Herre Jesus give sin styrke og magt. Bland ikke selvet ind i noget, der er gjort for Gud. Læg altid Mesterens milde og ydmyge Ånd for dagen.     
Alle, som gør krav på at tjene Gud, burde i deres ord og gerninger vise, at de er hans børn. At vise i vort daglige liv, at vi er medlemmer af den kongerlige familie, er af større værdi i Guds øjne end al lærdom og alle andre store evner.     
Styrke er et talent og bør bruges til at herliggøre Gud. Vore legemer tilhører ham. Han har betalt genløsningens pris såvel for såvel for legemet som for sjælen. "I ikke tilhører jer selv. I er jo købt og prisen betalt; ær derfor Gud i jeres legeme!" 1Kor 6,19-20. Gud er den store Maskinmester, der våger over det menneskelige maskineri. Hvis det ikke havde været for hans konstante omsorg, ville pulsen ikke slå, hjertet ville holde op med at fungere, og hjernen ville ikke længere passe sit arbejde.    
Hjernen er sindets organ og instrument og kontrollerer hele legemet. For at de andre dele af systemet kan være sunde, må hjernen være sund, og for at hjernen kan være sund, må blodet være rent. Hvis blodet bliver holdt rent ved hjælp af de rette spise og drikkevaner, så vil hjernen få den rette næring.     
Vi kan bedre tjene Gud i sundhedens kraft end i sygdommens lammelser. Derfor bør vi samarbejde med Gud i omsorgen for vort legeme. Kærlighed til Gud er væsentlig for liv og helbred. Tillid til Gud er væsentlig for helbredet. For at få fuldkommen sundhed, må vort hjerte være fyldt med håb og glæde i Herren.     
Smagen skulle udvikles og appetitten beherskes af dem, der søger den evige arv, et liv, der kan måles med Guds liv. Evangeliet kræver en overgivelse af sjæl og legeme uden forbehold med al deres energi og alle deres muligheder. Herren gør krav på al deres energi og alle deres muligheder. Herren gør krav på al den tjeneste, som ethvert menneskeligt væsen, hjulpet og beriget af guddommelig nåde, kan yde; og det er tyveri at nægte ham det.     
Indflydelse er et talent, og den er en magt på det godes side, når Den hellige ild tændt af Gud er bragt os til hjælp og tjeneste. Et helligt, livs indflydelse kan føles i hjemmet og viden om. Den praktiske godgørenhed, selvfornægtelse, selvopofrelse har, når det kendetegner et menneskes liv, en indflydelse til det gode på dem, som han omgåes.     
Forsvindende små indflydelser påvirker sindet og former karakteren. Hvis sindet ikke tilegner sig høj og hellig indflydelse, får det lav og nedværdigende indflydelse. Hvis sindet ikke vokser i fromhed og nåde, vokser det i verdslighed og synd.     
I Vor Herres plan er der forskellig tildeling af talenter. En har fået eet talent, en anden fem, en tredie ti talenter. De er ikke lunefuldt fordelt, men i forhold til modtagerens evne.     
Den største forpligtelse hviler på den, der er gjort til husholder over de største muligheder. Det menneske, som har fået to hundrede kroner, bliver holdt ansvarlig for alt, hvad de to hundrede kroner, bliver holdt ansvarlig for alt, hvad de to hundrede kroner kan give af udbytte, hvis de bliver rigtigt udnyttet. Den, som kun har fået een krone, skal kun stå til regnskab for det beløb. Gud godtager det, han får tilbage, i forhold til det, en mand har fået, og ikke i forhold, til det, har ikke har fået. Han venter ikke det samme tilbage fra den mand, der kun har et talent, som han venter fra ham, der har fem.     
I lignelsen gemte den mand, der fik eet talent, det i jorden. Han nægtede at gøre, hvad han kunne for at forøge det, han havde fået og prøvede derpå at gøre sin Herre ansvarlig for sin forsømmelse. Var han blevet betroet fem talenter, ville han have gjort nøjagtigt det samme, som han gjorde med det ene.     
Det er den troskab som talenterne bliver brugt med, der vinder Herrens ros. Hvis vi at blive godkendt som gode og tro tjenere, må vi gøre et indviet og helliget arbejde for Mesteren. Han vil belønne omhyggeligt, ærligt arbejde. Hvis mennesker vil sætte deres lid til ham, hvis de vil anerkende hans kærlighed og godhed og vandre ydmygt med ham, vil han samarbejde med dem. Han vil forøge talenter.     
Under sit fravær har Gud sat os til at bestyre hans rigdomme. Enhver husholder har sit eget specielle arbejde at gøre for at fremme udbredelsen af Guds rige. Ingen er fritaget. Herren byder os alle: "Arbejd, til jeg kommer". Med sin egen visdom visdom har han givet os vejledning i, hvordan vi skal bruge hans gaver. Talens, hukommelsens, indflydelsens og jordisk gods talenter skal samvirke til Guds ære og hans riges fremgang. Han vil velsigne den rette brug af hans gaver.     
Vi gør krav på at være Kristne, der venter på Vor Herres andet komme i himmelens skyer. Hvad skal vi da så gøre med vor tid, vor forståelse, med det vi har, som ikke er vort, men betroet gods, for at prøve vor ærlighed? Lad os bringe det alt sammen til Jesus. Lad os bruge vore skatte til hans sags fremme. Så led os adlyde påbudet: "Saml jer ikke skatte på jorden hvor møl og rust fortærer, og hvor tyve bryder ind og stjæler, men saml jer skatte i Himmelen, hvor hverken møl eller rust fortærer, og hvør ingen tyve bryder ind og stjæler. Thi hvor din skat er, der vil også dit hjerte være."   

  

16 04 1901 Review and Herald Krigen mellem godt og ondt.*   
 Satan er syndens ophavsmand. I himmelen besluttede han, at han ville have sin egen vilje. Han ville være en leder. Han ville udøve sin magt uafhængig af Gud. Kunne han ikke blive den højeste autoritet i himmelen, ville han blive den højeste autoritet i oprøret mod himmelens regering. Hovedet ville han være, herske ville han, og ikke stå under nogen anden.    
Da satan gjorde dette valg, da han ophørte at samvirke med Gud til alles bedste, blev han af sit eget frie valg leder for oprøret, og han anvendte al sin indflydelse til at skade Gud. Da satan nægtede at stille sig på sandhedens side, kunne han ikke længer forblive i himmelen. Han havde samlet om sig en hel hær af engle, som havde svigtet deres troskab mod Gud, og både han og hans tilhængere blev udkastede af himmelen.     
Satan var afhængig af Gud for sit liv. Han ville ikke erkende sin afhængighed, men dog kunne denne kendsgerning ikke forandres. Han kunne vægre sig ved at vise troskab og lydighed, ophøre med at sprede en hellig indflydelse omkring sig, men han kunne aldrig blive, hvad han fortalte sine tilhængere, at han ville blive - den højeste i hele verdensaltet.     
Satan afskar forbindelsen med Gud, og egenkærlighed blev deres bevæggrund, som valgte ham til leder. Han kom til denne jord og påbegyndte sin gerning med at underlægge sig alle ting. Han søgte på enhver mulig måde at ødelægge det guddommelige billede i mennesket og at indføre sine principper, hvor alene himmelens principper skulde råde.     
I en stor grad har det lykkedes satan at iværksætte sine planer. Formedelst sin indflydelse, vel vidende om hvilken magt en kan udøve over en andens sind, ledte han Adam til at synde. Således blev den menneskelige natur fordærvet helt fra begyndelsen af. Og hele tiden har synden øvet sin fordærvelige gerning og udbredt sig fra det ene menneske til det andet. Enhver synd, som begås, genkalder den oprindelige synd.     
Fælles afhængighed er en underfuld ting. Vi bør lære at forstå, hvad det vil sige at udøve gensidig indflydelse. Vi bør komme helt på det rene med, på hvilken side vor indflydelse udøves. Står vi på den rette side, kan vi udøve en mægtig indflydelse for Gud; står vi derimod på det ondes side, udøver vi vor indflydelse til satans fordel. Et menneske, som står under satans kontrol, bliver en fristelse for et andet menneske, og således vokser det onde med rivende fart.     
Satan kaldte de faldne engle sammen for at planlægge, hvordan de kunne gøre menneskene mest muligt ondt. Der blev stillet det ene forslag efter det andet, indtil satan selv udtænkte en plan. Han ville tage vinstokkens frugt og ligeledes hveden og andre ting, som Gud havde givet til føde, og forvandle dem til gift, som kunne ødelægge menneskets fysiske, intellektuelle og moralske kræfter og dermed overvælde sanserne, så satan kunne få det fulde herredømme. Under påvirkningen af spiritus ville menneskene blive drevet til at begå forbrydelser af alle slags. Som følge af en fordærvet appetit ville verden blive demoraliseret. Ved at lede menneskene til at drikke spiritus ville satan få dem til at synke dybere og dybere ned.    
Satan har haft held til at få verden bort fra Gud. Velsignelser, som Gud har givet i kærlighed og barmhjertighed, har han forvandlet til en dødsensfarlig forbandelse. Han har skabt en trang i mennesket til spiritus og tobak. Dette unaturlige begær har ødelagt millioner af mennesker. Dem som er udpeget til at vogte folks interesse er for ofte under denne appetits magt.     
Det er ikke kun i kristne lande at umådeholdenhedens onde der får anerkendelse og lov at være der; forbandelsen føres til hedenske lande. Stakkels, uoplyste vildmænd, der ikke kender til Gud, undervises i at bede om brændevin. Så forhærdede er bekendende kristne blevet at de ikke bekymrer sig for at brændevinens forbandelse indføres i mørke afgudsdyrkende regioner.    
Satan er utrættelig i sine bestræbelser for at tilintetgøre Guds lov. Og så fuldstændig har det lykkedes ham at bedrage menneskene, at hans angreb på loven gentages af såkaldte kristelige prædikanter, når de skal fremholde Guds ord på prædikestolen. Menneskene er bleven oplærte til at kaste vrag på Guds ord - og se udover verden, hvorledes tilstanden er i dag som en følge heraf. Satan er dens Gud. Hele folkeslag har hengivet sig til uretfærdigheds gjerninger. Det onde har sat sig op imod det gode. Menneskene siger: det har intet at betyde, hvad Guds lov siger; folkenes love må adlydes. Den despotiske magt viser sig i sin fulde kraft. Menneskelige love vinder mere og mere indgang og fortrænger og tilintetgør Guds lov, for at de må herske over menneskenes samvittighed og trodse Gud lige for han ansigt. Satan samler det ondes magter og fremstiller dem for en lovløs verden under navn af lov og religion.    
Verden nærmer sig sin fordærvelses dag. Hver påfølgende slægt går længere frem i det onde i en eller anden af dets skikkelser end den foregående, og verden går stedse fremad på oprørets og ubodfærdighedens vej. Gud har sit blik rettet på en og måler templet og dem, som tilbeder deri. Kristendomsbekendere forener sig med det syndens menneske for at tilintetgøre Guds lov. Evangeliets sendebud 290/01    
Snart skal verden fremstilles for Guds domstol. Johannes skriver: "og jeg så en stor hvid trone og ham, som sad derpå, for hvis åsyn jorden og himmelen flyede; og der blev ikke fundet sted for dem. Og jeg så de døde, små og store, stående for Gud, og bøgerne blev opladte; og en anden dømte efter det, som er skrevet i bøgerne efter deres gjerninger. Og havet afgav de døde, som var i det; og døden og helvede afgav de døde, som var i dem, og de blev dømte hver efter sine gerninger. ..... Og dersom nogen ikke fandtes skreven i livsens bog, blev han kastet i ildsøen.    
Det er alene den almægtige Gud, som formår at rense jorden fra det onde, som satan har besmittet den med. Dette vil han gøre ved at ødelægge den med ild, ligesom han ødelagde den gamle verden med en vandflom.    
Intet menneske lever for sig selv. Han påvirker andre bevidst eller ubevidst, enten for godt eller for ondt. Hvis det er for det onde, ophober hans indflydelse sig for det onde; hvis det er for det gode, styrker det for det gode. Det er ikke kun de mennesker som hengiver sig til indånde dødelig smitte for deres tid; de tilføjer også deres egen sygdoms dødelige påvirkning, til skade for dem som kommer efter dem. Men når mennesker vejledes og styres af Helligåndens kraft, udgår der en indflydelse fra dem, som er en duft af liv til liv.    
Verden har revet sig løs fra den plads, Gud satte den til at indtage. Nutidens kirker har tilladt satan at få indtræde iblandt dem. Under hans indflydelse har de søgt at tilintetgøre Guds lov. Bibelens sandheder fortolkes af de religiøse lærere på en sådan måde, at de får en hel anden mening end den, de virkelig har. Er der intet hjælpemiddel herimod? Skal det afhængighedens bånd, som knytter menneskene sammen, herefter bruges til at fremme almindelig fordærvelse og fjendskab mod Gud? Skal Guds lov altid vanæres? Skal satan stedse tage indflydelsens magt i brug for at føre menneskene længere og længere bort fra Gud? Er ikke tiden kommen, da der burde fremstå et folk, som besidder moralsk kraft til uafhængigt at sætte sig til Guds lovs forsvarere, samtidig med som de føler deres afhængighed af Gud og erkender, at der påhviler dem det ansvar at forkynde for verden, at Guds lov ikke er forandret, og at den heller ikke vil blive forandret? De, som har en forståelse af lovens bindende fordringer, bør stå op og blive lys; thi Herrens herlighed er opgangen over dem.    
Herren har sendt et advarselsbudskab til vor verden, den tredje engels budskab. Hele himmelen vogter på os for at høre os hævde og forsvare Guds lov, idet vi fremholder, at den er hellig, retfærdig og god. Hvor er de, der vil optage denne gerning? Gud vil, at hans folk skal få en dybere indsigt i hans planer og i hans lov. Hans lov er en afskrift af hans karakter. Den er uforanderlig; thi Gud vil ikke forandre det, der er gået over hans læber. Kristus har erklæret, at loven er fuldkommen; og med david må vi sige: "Det er tid, at Herren gør noget; de har brudt din lov."    
Jesus Kristus skal være center for indflydelse. Helligånden skal være virkekraften for enhver som prøver at gøre ret. Menneske-væsener skal samarbejde med alle deres kræfter med det store Center for uendelig kærlighed og uendelig kraft. Der er dem i vor verden som længes efter en dybere religiøs erfaring, som begræder døden af Helligåndens kraft i deres liv, som bekender at være Kristi efterfølgere. Når mennesker vender tilbage til deres loyalitet mod Gud, vil de ophøre med at træde Hans tydelige befalinger under fode. De vil ophøje Gud. Hans ord vil være et lys der skinner midt iblandt moralsk mørke. De vil adlyde ordene: "Hvis nogen vil gå i mit spor, skal han fornægte sig selv og tage sit kors op og følge mig!"    
I Kristus har vi et eksempel på tålmodig og uselvisk kærlighed. Himlens Befalingsmand danner Hans vej til vor jord, igennem helvedets rækker, og midt i verden rejste Sit kors. Han steg ned fra herlighedens højder til ydmygelsens dybder og led. Vi kan ikke favne Guds Søns kærlighed. En verden som nægtede at leve med Gud, gav han et forbavsende offer, der vendte hele Hans væsen til et sonoffer, som ingen andre ofre kan lignes med. "At han for jeres skyld blev fattig, da han var rig, for at I ved hans fattigdom skulle blive rige."    
Vi ser ham i ørknen, udholde en faste på fyrre dage. Vi ser at han blev fristet på alle punkter som vi. Men selvom fjenden slog og skadede Frelserens krop, kunne han ikke røre ved Hans sind. Guds Søn forblev sand imod Faderen, fast og standhaftig i Sin alliance og loyalitet.    
Se på Kristus der hænger på Golgatas kors, ofret for os. "Således elskede Gud verden, at han gav sin Søn den enbårne, for at enhver, som tror på ham, ikke skal fortabes, men have  evigt liv."    
Idet synderen ser på den opløftede frelser, bliver han overbevist. Han angrer sin synd. Under Åndens forvandlende indflydelse, er han parat til at ofre sig selv til Frelserens tjeneste. Han lever ikke for sig selv; for fra korset er udgået den proklamation som ingen der lever for sig selv kan have gavn af - Kristi død. Han som ønsker at leve for sig selv er ikke en kristen. Han som angrer oprigtigt er skabt på ny i Kristus Jesus, og er ikke længere tilfreds med at leve af selviske gælder. Hans største ønske er at gøre noget for Mesteren, at være en trofast tjener for sin Herre. "I er ikke jeres egne; for I er købt for en pris." Der er betalt en løsesum, endog for Kristi blod. "Ær derfor Gud i jeres legeme, og i jeres ånd som er Guds!" Alle dele af den kristnes tilværelse, hans tid, hans tjeneste, hans ejendom, hans styrke, er der blevet betalt for. Alt han har er Herrens. Det øjeblik han gav sig selv til Kristus, blev han noteret som Genløserens villige agent, præcis som om at frelsens pris er blevet betalt for ham alene. Ham er pålagt opgaven at åbenbare Kristus, i alle hans gøremål. Det liv han lever tilhører Kristus; for over Josesf lejede grav har Frelseren proklameret: "Jeg er opstandelsen og livet." Han skal bruge alle krafter i Kristi tjeneste. Hans fornuft, indflydelse, talegaver og midler er alt sammen Herrens. De har altid været Herrens, men før hans omvendelse, anerkendte han det ikke. Han er nu blevet ét med Kristus. Sammen med Paulus kan han sige: "Jeg lever, dog ikke mig, men Kristus lever i mig." Hans liv er bundet op med Kristi liv i den store genløsningsplan. Hans karakter skal være gendannelse af Kristi karakter. Kristuslignende selvfornægtelse og selvopofrelse, Kristuslignende tålmodighed og venlighed skal kunne ses i ham.    
Kristus har lagt det i vor magt at give ham alt, som Gud ikke har givet os først. Alt tilhører Gud; derfor bindes enhver af den løsesum der er blevet betalt, at give Gud sit eget tilbage. Dem som har været vidnes til en god bekendelse, bør nu trække bånd i et kristent fællesskab, hellige sig selv helt til Gud. Enighed er styrke. Lad så Guds folk trække i lige snore, udøve en indflydelse som Kristus ved Sin død har gjort det muligt for dem at udøve.  

23 04 1901 Review and Herald Den store retfærdighedsstandard   
 Herren har gjort sig uendelig megen umage for at lære menneskene sin vilje. Han har givet dem sin lov, som skal styre verden. Den kræver fuldkommen lydighed fra rige og fattige, høje og lave. Dens guddommelige krav er, at vi elsker Gud allerhøjest og vor næste som os selv. Dens principper er bindende for englene og for alle mennesker. Uden loven kunne der ikke være noget lovbrud; for "synd er lovbrud." "Ved loven når man nemlig kun at erkende sin synd." Retfærdighedens standard er yderst omfattende, og den forbyder alt ondt.     
Satan ser, at når menneskers opmærksomhed henledes mod lovens retfærdighed, barrikaderes sjælen mod hans besnærende påfund. Hans eneste håb om at sikre sig verden er at lede mennesker til at ignorere loven, at få dem til at tro, at loven er værdiløs og ugyldig, at troen på Kristus er det eneste, der er nødvendigt. Hvis Satan således kan bedrage verden, så synd ikke forekommer overmåde syndig, har han opnået det, han ønsker. Og han har haft held med at lede folkeskarer til at tro hans falsknerier. Evangeliets tjenere forkynder imod loven, og især imod det fjerde bud.     
Vi nærmer os afslutningen af denne jords historie. Satan gør desperate anstrengelser for at gøre sig selv til gud, og tale og handle som Gud, og vise sig som en der har ret til at styre menneskers samvittighed. Han kæmper med alle sine kræfter, for at sætte en menneskelig i stedet for Guds hellige hviledag. Under det syndige menneskes dom, har mennesker ophøjet en falsk standard, stik imod Guds forordning. Hver sabbatsinstitution bærer sin ophavsmands navn, et uudsletteligt mærke der viser den enkeltes myndighed. Ugens første dag har ikke et gram af hellighed. Det er et produkat af syndens mennesker, som på den måde bestræber sig for at modarbejde Guds mål.     
Gud har forordnet den syvende dag som Sin Sabbat. [2. Mos. 31,13, 17, 16 citeret.] Han erklærer: " Du skal tale til israeliterne og sige: fremfor alt skal I holde mine sabbater, thi sabbaten er et tegn mellem mig og eder fra slægt til slægt, for at I skal kende, at jeg Herren er den, der helliger eder. . . . Den skal være et tegn til alle tider mellem mig og israeliterne. Thi i seks dage gjorde Herren himmelen og jorden, men på den syvende hvilede han og vederkvægede sig." "Israeliterne skal holde sabbaten, så at de fejrer sabbaten fra slægt til slægt som en evig gyldig pagt:"    
Derved trækkes skillelinien mellem de loyale og illoyale. Dem som ønsker at have Guds segl på deres pander må holde det fjerde buds sabbat. Derved er de adskilt fra illoyale, som har accepteret den menneskegjort institution i stedet for den sande sabbat. Overholdelsen af Guds hviledag er et skillemærke mellem ham der tjener Gud og ham der ikke tjener han.    
Når mennesker hævder at loven fra Guds regering er blevet ændret, betænker de Guds karakter. Hvis loven var retfærdig da Adam fik den, så er den det også i dag." "Men snarere skal himmel og jord forgå" erklærer Kristus "end en tøddel af loven falde bort."    
Indsættelsen af den falske frem for den sande er den sidste handling i dramaet. Når denne erstatning bliver universel, vil Gud åbenbare Sig selv. Når menneskelovene ophøjes over Guds love, når denne jords magter prøver at tvinge mennesker til at holde ugens første dag, ved at tidspunktet er kommet hvor Gud arbejder. Han vil rejse sig i Sin majestæt, og vil ryste jorden frygteligt. Han vil komme ud fra Sit sted for at straffe verdens beboere for deres uretfærdighed. Jorden skal røbe hendes blod, og skal ikke mere dækker over hendes drab.     
Den tro at Guds lov ikke er retfærdighedsstandarden er nu næsten universel i den kristne verden. Bekendende kristne tror at jo mere foragt de har over for loven, des mere anbefalelsesværdige er de i Guds øjne. Ethvert menneske udøver en indflydelse over dem de omgås dem som er villig til at lade sig lede af falske teorier og usunde doktriner, som bygger deres håb på evigheden på foranderlig sand, vil finde at storm og hårde prøvelser vil feje deres løgne bort. Deres bygningsværk vil falde, og de vil gå tabt, fortabte for evigt.    
Adam lyttede til fristerens ord, gav efter for hans antydninger og faldt i synd. Hvorfor blev dødenns straf ikke eksekveret med det samme i hans tilfælde?-- Fordi der var fundet en løsesum. Guds enbårne søn påtog sig frivilligt menneskets synd på sig selv, og påtog sig at gøre forsoning for den faldne slægt. Der burde ikke være tilgivelse for synd, hvis denne forsoning ikke var blevet givet. Havde Gud tilgivet Adam's syn uden forsoning, ville synd være blevet gjort udødelig, og ville være blevet foreviget kraftigt at det ikke ville kunne modstås. Husk på hvor hurtig Adams efterkommere gik i forfald, efter at han havde overtrådt loven, hvor Gud havde angret så tydeligt sin skabelse af menneskene. De fulgte deres onde hjerters fantasi, og der blev ikke agt på Åndens higen. De nægtede at lade sig irettesætte. De fik en overflod af velsignelser de selv kunne nyde, og de glemte meget snart at de havde forspildt det evige liv.     
Gud gav dem et hundrede og tyve års prøvetid, og under den tid ble der forkyndt til dem gennem Metusalem, Noah og mange andre af Hans tjenere. Havde de lyttet til disse trofaste vidners vidnesbyrd, havde de angret og vendt tilbage til deres loyalitet, Gud ville ikke have udslettet dem. Men advarslerne gjorde kun indtryk på dem for en tid. Kristus var deres sonoffer, deres mellemmand, men de havde ingen tro på Ham, og Hans mellemkost for deres skyld var frugtesløs. Idet prøvetiden drog nærmere sin afslutning, kom den tjeneste der var Gud behørig, helt ud af deres tanker; og ordet gik frem: "Jeg har besluttet at gøre ende på alt kød, fordi jorden ved deres skyld et fuld af uret; derfor vil jeg nu udrydde dem af jorden."    
Efter vandfloden blev jorden atter fordærvet under sine beboere, og Guds tydelige domme faldt over Sodoma og Gomorra. Men denne straf blev hurtig glemt, og menneskene fordærvede deres veje endnu mere over for Gud, vendte sig fra at tilbede deres skaber til at tilbede afguder. Gud kalde de hebræiske folk ud af slaveriet, og gav dem Sin lov fra Sinaj. Men Ægypten blev hærget af klager før Farao ville lade dem lytte til den store Jeg Er. Han fastholdt sin hårdnakkethed indtil Ægypten blev ruineret, og ægypterne, fra den laveste træl til kongen på sin trone, så deres førstefødtes døde kroppe. Da lod Farao Israels børn gu, men han fulgte straks efter dem, med imponerende opsætning af vogne og krigsmænd. Så var det igen nødvendigt at vi kunne se Guds kraft. Det Røde Hav stod åbent for Israelitterne, men Ægypterne som forfulgte dem druknede i dens vande.    
Guds frygtelige domme som var rettet afguderne i de lande som Israels børn gik igennem, skabte frygt og rædsel for fald over alle folk der boede på jorden. Men Israel, som der var gjort så meget for, faldt fra for øjnene af Sanaj. Aron, som var blevet overdraget ansvar, var bange for at stå fast over for den overmådelige hær, som råbte efter guder, der kunne lede dem tilbage til Ægypten.    
Efter at være kommet ind i Kanaan, gik Israels børn gradvist over til afgudsdyrkelse. Gud sendte ved sine profeter dem budskab efter budskab. Men de glemte instrukserne fra deres leder, og fulgte deres egne tilbøjeligheder og indbildningen i deres egne hjerter, indtil Herren ikke længere kunne beskytte dem. Ha lod deres fjender overvinde dem, og sprede dem som fanger til de fremmede lande. Men Han var stadig villig til at tilgive dem. Han lovede dem at hvis de ville vende tilbage til Ham, ville han kurere dem for al deres frafald, og give dem Sin velvillighed igen. Han sendte dem advarsler, irettesættelser, domme, for at frelse dem fra fordærv. Men uanset disse anstrengelser, strejfede de længere og længere væk fra Ham. Som det kom frem i Kristi lignelse, sendte Gud sine budbringere til dem, men disse blev forfulgt over overgivet til døden. Som det allersidste, sendte Han Sin enbårne søn. "Ordet blev kød, og boede iblandt os, . . . . fuld af nåde og sandhed" Men det folk Han kom for at frelse, nægtede at tage imod Ham. De belønnede Ham ondt for godt, og i Pilatus' domssal blev han dømt til døden ved korsfæstelse. "Hvem kommer der fra Edom, i højrøde klæder fra bozra, han i det bølgende klædebon, stolt i sin vældige kraft? "Det er mig, som taler i retfærd, vældig til at frelse!" Hvorfor er dit klædebon rødt, dine klæder som en persetræders? "Jeg trådte vinpersen ene, af folkeslagene var ingen med mig."  

7 05 1901 Review and Herald Den store standard for retfærdighed  
 Kristus gav Sit liv for at genløse menneskene, og han kalder på mænd og kvinder til at ofre alt i deres magt til at forherlige Gud, og sætte lys op i modsætning til mørke. Kristus gav Sit liv som et offer, ikke for at udslette Guds lov, ikke for at udslette Guds lov, ikke for at fornedre standarden, men fastholde retfærdighed, og give menneskene en anden prøvetid. Ingen kan holde Guds bud uden i Kristi kraft. Han bar hele menneskehedens synder i Sin krop, og han tildeler Sin retfærdighed til ethvert troende barn.    
Kristus er vort eksempel i alle ting. Han har ophøjet loven og gjort den ærværdig. Ved Hans urokkelige lydighed bevidnede Han den sandhed at Guds lov er standard for alle menneskers retfærdighed. Gud forlanger intet af mennesker der er umuligt for dem at gøre. Han elskede "verden således, at Han gav Sin enbårne Søn, at enhver som tror på Ham ikke skal gå fortabte, men have evigt liv." Idet Kristus havde vor natur, dog ubesmittet af synd og fristet i alle punkter ligesom vi, holdt han loven og beviste, hævet over enhver tvivl, at mennesket også kunne holde loven.    
Denne befaling er gået ud: "Syndes løn er død." Synderen må mærke sin skyldighed, ellers vil han aldrig angre. Han har brudt loven, og derved har han sat sig selv under dens dom. Loven har ingen kraft til at tilgive overtræderen, men den peger ham til Kristus Jesus, som siger til ham: Jeg vil tage din synd og bære den på mig selv, hvis du vil tage imod mig som din stedfortræder og sikkerhed. Vend tilbage til din alliance, og jeg vil tildele dig min retfærdighed. Du vil blive fuldkommen i mig.    
Synd er overtrædelse af loven. Gud erklærer: " Af deres frugter skal I kende dem. Kan man plukke druer af tjørn eller figener af tidsler? Således bærer hvert godt træ gode frugter, og det dårlige træ bærer slette frugter." Uanset bekendelse ved læbe og semme, hvis karakteren ikke er i harmoni med Guds lov, bærer dem som bekender sig gudfrygtige onde frugter.    
 "Ikke enhver, der siger til mig: "Herre, Herre!" skal komme ind i Himmeriget, men den, der gør min himmelske Faders vilje" - den vilje gøres bekendt i de ti bud, givet i Eden da morgensterne sang med hinanden, og alle Guds sønner råbte af glæde, og talte med en hørbar stemme fra Sinai. "Mange skal sige til mig på hin dag": "Herre, Herre! har vi ikke profeteret ved dit navn, og har vi ikke uddrevet onde ånder ved dit navn, og har vi ikke gjort mange undergerninger ved dit navn?" Mange mægtige gerninger er under Satans inspiration, og disse gerninger vil være tydeligere og tydeligere i disse sidste dage.    
 "Derfor: enhver, der hører de ord, jeg her har sagt, og handler efter dem, han ligner en klog mand, som byggede sit hus på klippegrund. Og regnen styrtede ned, og vandstrømmene kom, og vindene blæste og kastedes mod det hus, men det faldt ikke; thi dets grundvold var lagt på klippen. Men enhver, der hører de ord, jeg her har sagt, og ikke handler efter dem, ligner en dåre, som byggede sit hus på sand. Og regnen styrtede ned, og vandstrømmene kom, og vindene blæste og slog imod det hus; og det faldt, og dets fald var stort."    
Den skade de bekendende troende i Gud gør, som ikke er ordets gørere, kan ikke komme i betragtning. Deres lovløse, uhellige principløse fordærver mange, leder den bort fra lydighedens sti.    
Et liv i harmoni med Kristi liv, kan ikke være et liv i ulydighed mod Guds bud. Den lovlydige som spurgte Kristus ud om loven, svarede sit eget spørgsmåel med: "Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte, af hele din sjæl og af hele dit sind." Dette er det største og første bud. Der er et andet, som er dette ligt: "Du skal elske din næste som dig selv." "Du har svaret rigtigt; " sagde  Kristus "gør dette, så skal du leve." Synd kan ikke regere i nogens liv som elsker Gud højest. Lydighed mod Gud er frugten der bæres i kærlighed. Kristus er ikke i krig med Kristus, og lydighed mod vor næste forhindrer os fra at arbejde ilde mod ham. "Og retfærdighed er frugt af en sæd, der sås i fred til gavn for dem, som stifter fred." Guds lov gør krav på hele mennesket. Der er ingen periode tiden hvor loven ikke gør krav på nogen af Adams sønner og døtre.    
Fuldstændig lydighed er det eneste vilkår som imødekommer lovens krav. "Gud er ikke et menneske, at han skulle lyve." Guds lov er reglen for Hans regeing. Han siger: "Gør dette, og du skal leve." Men til de ulydige siger Han: "Forbandet enhver, som ikke bliver i alt det, der er skrevet i lovbogen, så han handler derefter." "Den sjæl, der synder, den skal dø." Gud har givet løftet om, at de, der adlyder hans lov, vil blive belønnet, ikke kun i det nuværende liv, men i det kommende liv. Han erklærer lige så udtrykkeligt, at de, der ikke adlyder hans krav, ikke skal se livet, men Guds vrede bliver over dem. Fra læber, der aldrig lyver, velsignes de lydige, og de ulydige erklæres for skyldige.    
Der er kun to grupper i verden i dag, og kun to grupper vil blive anerkendt i dommen - de, som overtræder Guds lov, og de, som holder hans lov. To store modsatrettede kræfter åbenbares i den sidste store strid. På den ene side står himmelens og jordens Skaber. Alle på hans side bører hans segl. De er lydige mod hans befalinger. På den anden side står morkets fyrste sammen med dem, der har valgt rafald og oprør.     
Når retten sættes, og alle skal dømmes ud fra de ting, der er skrevet i bøgerne. Vil Guds lovs autoritet blive betragtet i et helt aldeles lys end det, den nu betragtes i af den kristne verden. Satan har blændet deres øjne og forvirret deres forstand, ligesom han blændede og forvirrede Adam og Eva og førte dem ind i overtrædelse. Jehovas lov er stor, ligesom dens ophavsmand er stor. I dommen vil den blive anerkendt som hellig, retfærdig og god i alle sine krav. De, som overtræder denne lov, vil opdage, at de har et alvorlgligt regnskab at gøre op med Gud; for hans krav er afgjorte.    
Kristus har frembåret vore synder i sit eget legeme, og dem som tager imod Ham som en personlig Frelser er fri for lovens straf. Jesus har gjort soning for vor synd, og ikke kun for vor, men også for hele verdens synder.  "Og deraf kan vi erkende, at vi kender ham, om vi holder hans bud. Den, der siger: "Jeg kender ham," og ikke holder hans bud, han er en løgner, og i ham er sandheden ikke; men den, der holder hans ord, i ham er sandelig Guds kærlighed blevet fuldkommet. Derpå kender vi, at vi er i ham. Den, der siger, at han bliver i ham, han er også selv skyldig at vandre således, som Han vandrede."    
For Guds det lydige barn er budene en glæde. David siger: "Dine vidnesbyrd fik jeg til evigt eje, thi de er mit hjertes glæde. Jeg bøjed mit hjerte til at holde dine vedtægter for evigt til enden. Jeg hader tvesindet mand, men jeg elsker din lov. Mit skjul og mit skjold er du, jeg bier på dit ord. Vig fra mig, I, som gør ondt, jeg vil holde min Guds bud...  Jeg er din tjener, giv mig indsigt, at jeg må kende dine vidnesbyrd." Sal. 119, 111-115 og 125.     
Udslukkede den foragt, som blev udvist mod loven, Davids loyalitet? Hør hans ord. Han kalder på Gud. Han beder Gud om at gribe ind og forsvare sin ære og vise, at der en Gud, at der er grænser for hans overbærenhed. "Det er tid for Herren at gribe ind, de har krænket din lov." Sal. 119, 126.     
David så de guddommelige forskrifter kastet til side, og  hårdnakkethed og oprør var stigende. Men han blev ikke fejet bort af tiltagende frafald. Spot og foragt udgydt over loven førte ham ikke til at afstå fra at forsvare loven. Tværtimod voksede hans ærbødighed for Jehovas lov, når han så andres ligegyldighed og foragt. "De har gjort din lov til intet" udbryder han.     
David så de guddommelige forskrifter lagt til side, og genstridighed og oprøret blev større. Men han blev ikke fejet bort af det fremherskende frafald. Hån og foragt til loven fik ham ikke til at holde om at forsvare loven. Tværtimod, blev hans ærbødighed for Jehovas lov større, da han så den ligegyldighed og foragt andre viste imod den. "De har krænket din lov," udbrød han. "Derfor elsker jeg dine bud mere end guld; ja fint guld. Derfor følger jeg alle dine befalinger og hader hver løgnens sti."    
Idet mennesket studerer og forstår den Allerhøjestes gode bud, idet han grunder på dem, og ser deres værdi, udbryder han: "Dine lovbud er underfulde; derfor holder min sjæl dem. Tydes dine ord, så bringer de lys; de giver enfoldige indsigt... Megen fred har de, der elsker din lov, og intet bliver til anstød for dem."  

21 05 1901 Review and Herald Behovet for en åndelig opvågning   
 Paulus' ord til Timotheus: "giv agt på dig selv og på lærdommen," kunde rettes til ethvert medlem af guds menighed. Vær ikke halvvejs vågne. Fjenden bevogter hver anledning til at tage guds fane ud af sit folks hænder og give dem sin fane i stedet; men de indser det ikke. Kaldet lyder: "hvad mener du, o sover, stå op, påkald din Gud!" det er på høj tid at vågne op af søvne, at kaste af satans rustning og påkalde ham, som aldrig slumrer og aldrig sover. Herren ønsker, at menneskene skal afbryde deres forbindelse med fjenden og forene sig med Kristus. Der har været nok af fejlgreb i fortiden. Derved er menneskenes begreber bleven forvirrede, mange anledninger er bleven forsømte, og tid, der er mere værd end guld, er bleven bortødslet. Vi behøver nu stærke beviser på, at herren i sandhed er med os. Vi står i behov af at hellige os selv med alt, hvad vi har, til Guds tjeneste.    
I enhver menighed trænges der en åndelig vækkelse; thi mange, som bekender sig til at være Kristi tjenere, føjer det naturlige hjertes begjæringer. De gør ikke Guds gjerninger. De har ikke en frelsende tro på ham, som faderen har udsendt. Ak, om de blot kunde forstå, at de formedelst deres egensindighed, inkonsekvente og halvhjertethed fornægter deres forløser og vanærer ham for verden!    
Der er mange, som ikke har den tro på Kristus, der vilde gøre dem til lys i verden. De nøjer sig med en svag erfaring. Til dem siger vor frelser: "jeg råder dig, at du køber af mig guld, lutret i ilden, at du kan vorde rig; og hvide klæder, at du kan bedække dig, og at din nøgenheds skam ikke skal blottes, og salv dine øjne med øjensalve, at du kan se. Hvilke som helst jeg elsker, dem straffer og tugter jeg; vær derfor nidkær og omvend dig. Se, jeg står for døren og banker; dersom nogen hører min røst og oplader døren, til ham vil jeg gå ind og holde nadver med ham, og han med mig." åb 3,18-20.    
Vigtige begivenheder står lige for døren. Medens verden hånende spørger: "hvad bliver der af forjættelsen om hans tilkomst?" går tegnene hurtig i opfyldelse. Medens menneskene råber: "fred og tryghed!" kommer fordærvelsen hastig over dem. Guds ånd drages tilbage fra jorden, og ulykke følger på ulykke både på land og sø. Der er stormvinde og jordskælv, ildebrande og oversvømmelser alle steder. Alene hos gud er der tryghed at finde.    
De, hvem gud har betroet sin sandhed, må være rene og hellige. Få af dem, der bekender sig til at være guds børn, tager Kristi åg på og bærer hans byrde. Få betragtes i himmelen som guds medarbejdere. Mange, som foregiver at være kristne, har blot et svagt begreb om, hvad kristennavnet betyder.    
Kristi rige vil komme; men hvem virker herfor? Hvis de, som kender herrens bøn, vilde grunde på og sætte sig ind i dens mening og søge at få forstand på dens dybde og bredde, vilde menigheden blive, hvad Kristus ønsker, at den skal være - verdens lys. Man vilde da ikke bryde sig så meget om former og ceremonier, men bestræbe sig for at indplante i hjertet de principper, som forædler og helliger karakteren.    
Det er kun, når menigheden består af rene, uselviske medlemmer, at den kan opfylde guds hensigt. Der gøres for meget hastværk i at tilføje navne til menighedens protokoller. Der ses alvorlige mangler i karakteren hos nogle, som slutter sig til menigheden. De, som tager dem ind, siger: vi vil først få dem ind i menigheden, og så vil vi reformere dem. Men dette er en fejltagelse. Det allerførste arbejde, der skal gøres, er reformarbejdet. Bed med dem, tal med dem, men lad dem ikke forene sig med guds folk i menighedsfællesskab, før de giver afgjort bevis på, at guds ånd virker på deres hjerter.    
Mange af dem, hvis navn står i kirkebogen, er ikke kristne. De har ikke en sand kristelig erfaring. Dersom de fulgte deres store mønster, vilde de bede mere og trættes mindre. De vilde bestræbe sig for at blive guds medarbejdere. Deres tro på Kristus vilde lede dem til at forlade sig helt på ham og virke i fuldstændig forening med ham.     
Det er de alvorlige, sande, trofaste, sagtmodige og rene som følger Kristus, og himmelens engle vejleder og oplyser dem på vejen til himmelen, hvortil de går. Men der er nogle, som ofte udtrykker tvivl og vantro og taler om den kamp, de har med deres vantro følelser. De taler om den mørke side af deres erfaring. Dette indvirker på deres tro og frimodighed. Undertiden synes det, som om de med velbehag dvæler ved de vantroendes argumenter, og således styrkes deres vantro.    
Hvad er årsagen til dette mørke, denne tvivl og vantro? Disse mennesker står ikke i det rette forhold til Gud, og de handler ikke ret mod deres egen sjæl. De har forsømt at se til med deres egen gudsfrygt. De har ikke revet sig løs fra egennytte og synd. De har undladt at betragte Kristi liv, hans nedladenhed og selvopofrelse. De har undladt at efterfølge ham i hans renhed og gudhengivenhed. Den synd, som så lettelig besnærer dem, har, fordi den er bleven opelsket, fået magt over den. Ved deres egen forsømmelse har de skilt sig selv fra den guddommelige leders selskab, og han er en dagsrejse foran dem. Er det at undres på, at sådanne er i mørke? Er det at undres på, at deres hjerter er fyldte med tvivl?    
Sådanne personer har ikke en religion, som er ren og ubesmittet. Deres religion er en religion, der er afhængig af omstændighederne, en religion, som den rensende ild helt vil fortære. Ær de, som de omgås med, stærke i troen og frimodige i herren, og er der ingen indflydelse, som går dem imod, så er de tilsyneladende stærke i troen; men lad der komme modgang, lad byrden falde tungt på dem, så taber de modet og er en hindring i stedet for en hjælp. Når man bliver vidne til frafald og genstridighed, hører man dem ikke fatte mod og sige: "guds faste grundvold står og har dette segl: herren kender sine."    
Sådanne personer har ikke en religion, som er ren og ubesmittet. Deres religion er en religion, der er afhængig af omstændighederne, en religion, som den rensende ild helt vil fortære. Ær de, som de omgås med, stærke i troen og frimodige i herren, og er der ingen indflydelse, som går dem imod, så er de tilsyneladende stærke i troen; men lad der komme modgang, lad byrden falde tungt på dem, så taber de modet og er en hindring i stedet for en hjælp. Når man bliver vidne til frafald og genstridighed, hører man dem ikke fatte mod og sige: "guds faste grundvold står og har dette segl: herren kender sine."    
Det lys der skinner på os med stadig voksende klarhed, forpligter os til at bruge alle kræfter i Guds tjeneste. Vi skal vokse i nåden og i kundskaben om Jesus Kristus, søge at finde hvordan vi bedst kan ære Gud i brugen af vore gaver.    
Det er enhver kristens pligt at forsvare Guds ære, ved at vinde sjæle til Kristus. Men hvor er missionærerne til at besvare kaldene som kommer fra alle dele af verden? Kun dem som sætter sig i selv i Kristi skole, kun dem som er villig til at løfte hans kors, kan være succesrige missionærer. Mennesker som man kan stole på i menigheden, som forstår dens mangler, som stræber efter at holde dens medlemmer oprigtig for Gud; mennesker som beder og holder sig selv rene fra syndens besmittelse, endog hader klæder der plettet af kød; mennesker som ikke udelader Gud af deres beregninger, - disse er mennesker som Gud kan bruge.  

28 05 1901 Review and Herald En appel til sydstaternes mark   
 Der er meget som skal gøres på sydstaternes mark. Den længe forsømte mark må have opmærksomhed. Denne marks behov på påpeges igen og igen, men der gøres meget lidt for at indhente fortidens forsømmelse. Vi håber at vil ske en besluttet opvågnen, og at vort folk vil fjerne skammen, ved at gøre det arbejde så bestemt har pålagt dem.    
Skoler og sanatorier må oprettes i sydstaterne. Der må ikke spildes tid før dette arbejde tages op. Der er også brug for en veludstyret trykkerimaskine, så bøger kan publiceres, og medarbejderne i sydstaterne kan bruge dem. Jeg er blevet instrueret at udgivelsen af bøger til brug på denne mark, er absolut nødvendig. Noget i denne linje må gøres uden forsinkelse.      
Jeg besøgte Vicksburg på min vej til generalkonferensen, og jeg så at de bygninger, som medarbejderne havde rejst der, var en god forbilledlig lektie til vort folk. Der er på enhver måde udøvet sparsommelighed. Bygningerne er ikke så dyre, alligevel pæne og smagelige.    
I Nashville blev jeg overrasket over at finde et trykkerikontor fyldt med travle medarbejdere. Dette kontor, med des møbler, blev købt for en så lille så mulig omkostning. Alt omkring det er pænt og ordentligt. Medarbejdernes ansigter udtrykte forstand og dygtighed, og arbejde de gør er en dyrebar forbilledlig lektie. Men der er brug for en store bygning, mange forretningslinjer vil åbne sig op, når arbejdet føres fremad. Der er meget arbejde at gøre i Sydstaterne, og for at gøre dette arbejde må medarbejderne have den passende litteratur, bøger der fortæller sandheden i et enkelt sprog, og rigt illistreret. Den slags litteratur vil være de mest effektive midler til at holde sandheden frem for folk. Der kan gives en prædiken og glemmes hurtigt, men en bog bliver der.    
Herren har sat midler i Sit folks hænder der skal bruges til dette arbejde. Jeg kalder på mine brødre og søstre at give deres midler til at støtte forlagshuset med til sydstaternes mark.    
Gud har sat os i en verden hvor Han selv har beskrevet Hans godhed så fuldt ud. De velsignelser som Han har givet kan ikke tælles, tilstrækkeligt til at fremføre arbejdet at lade sandhedens lys skinne frem til verden. Synd er fremherskende, har ødelagt og ransaget verden med sin forbandelse, men i Sin barmhjertighed har Herren udarbejdet Sin guddommelige plan for at opfylde jorden med Sin herlighed. Hans gavnmildhed er uudtømmelig.    
Jeg appellerer til dem som kender sandheden, at hjælpe i arbejdet i Sydstaternes mark. Det er min byrde. Jeg er instrueret til at kalde på dem som har midler, at give af deres penge til Sydstaternes mark, så Herrens arbejde ikke forhindres.     
Nashville skal gøres til et center for værket. Fra dette sted vil der udgå en indflydelse som vil fæstne arbejdet, idet Herren bereder vejen. Lad dem som arbejder i interesse for Guds sag lægge behovene for sydstaternes arbejde frem for verdens velhavende mænd. Gør dette skønsomt. Fortæl dem hvad I prøver at gøre. Bed indstændigt om donationer fra dem. Det er Guds midler som de har, midler som bør bruges til at oplyse verden. Der har lagt sig store guld- og sølvrigdomme i jorden. Menneskers rigdomme har ophobet sig. Gå til disse mænd, og med at hjerte fyldt af kærlighed for Kristus og lidende mennesker, og spørg dem om at hjælpe jer i det arbejde I prøver at gøre for Mesteren. Idet de ser at I åbenbarer incitamenterne i Guds godgørenhed, vil det give genklang i deres hjerter. De vil indse at de kan være Kristi hjælpende hånd, ved at gøre lægemissionsarbejde. De vil ledes til at samarbejde med Gud, give de nødvendige ting for at sætte det værk i gang, som behøver at blive gjort.     
Er Guds folk selviske med deres midler på dette tidspunkt, vil det give sejr til Satan. Begærlighed er afgudsdyrkelse. Det ikke vokse og styrkes uden et stort sjæletab til Kristus. Længe har Gud gjort store ting for os. Bør ethvert hjerte ikke udfolde sig i gavmilde bevægelser, fyldt med en opsætsighed for at give Herren Sine betroede talenter tilbage, så arbejdet med at genoprette Hans moralske billede i mennesker kan blive udført?     
Vil vore brødre vække til en ansvarsbevidsthed? Vil de give gavmildt, så arbejdet i Sydstaterne kan udrettes så det bliver selvunderholdende? Denne verden blev oprettet ved og understøttes af en gavmild Skabers velvilje. Vi er understøttet af Guds medfølende kærlighed. Han er giveren til alt vi har. Han kalder os til at give en del af den overflod han har beriget os med, tilbage til Ham. Tænk på den omsorg Han har for jorden, sender regn og solskin på rette tid, for at få planterne til at gro. Det er den store Husholder som giver liv til at de udsåede frø i jorden. Han giver Sin gunst til retfærdige og uretfærdige. Skal dem som tager imod Hans velsignelser ikke vise deres taknemmelighed til ham, ved at give af deres overflod, og hjælpe lidende mennesker.    
Vil I ikke bestræbe dig på at være som Jesus? Vil I ikke være Hans hjælpende hånd? Vil I ikke, som hævder at være Guds sønner og døtre, medlemmer af den kongelige familie, vise verden at sandhed fordriver selviskheden fra hjertet?    
Vi kan nok føle at det er et privilegium at være Guds medarbejdere, at handle med Hans goder ved at sætte det i gang som vil fuldføre Hans hensigter i vor verden. Bør vi da ikke, idet vi dag for dag får tegn på Guds kærlighed og godhed og medfølelse, bruge vor tid og vore kræfter på at tjene os selv, medens Guds sag vansmægter, og der ikke gøres noget for at fremføre fuldendelsesarbejdet for helliggørelsen af de mennesker han har skabt og genløst?    
Herren Jesus kalder på mig til at sætte disse ting frem for troende og ikke-troende. Vær barmhjertig, ligesom jeres himmelske Fader er barmhjertig. Tænk på den store gave Gud har gjort for jer, endog gaven i Hans søn. Tænk på hvad han har gjort for at sikre jeres frelse. Jeres syndige tilstand kræver et offer. I har intet at ofre i jeres åndelige ørkesløshed. Kristus kom til denne verden, og på korset ofrede han sig selv som et offer for jer. I er ikke jeres egne; for I er blevet købt for en pris, "ær derfor Gud i jeres legeme, og i jeres hånd, som er Guds" Han "elskede verden således at Han gav Sin enbårne Søn, for at enhver som tror på Ham ikke skal gå fortabt, men få evigt liv."    
Se den stedfortræder som himlen har tilvejebragt for jer. Heri er kærlighed! Gud har givet jer et forbavsende bevis på Hans kærlighed, et bevis som trodser al fordærv. Vi har intet vi kan måle det med, ingen standard hvorved vi kan sammenligne det. Gud gav Sin elskede Søn som soning for vore synder.    
Hvad kan jeg mere sige? Kan vi afvise Hans anmodning, som har gjort så meget for os? Gud indbyder os til at lade vor taknemmelighed flyde frem i gaver og ofre. Han kalder på os alle at være barmhjertige, hjælpende hænder, der frembærer Hans velsignelser til trængende og fortabte sjæle. Han som skal frelse jer fra evig død, opgav Sin enbårne Søn, beder jer om at give jeres verdslige ejendomme til Hans arbejde. Han spørger efter elskelig og medfølende tjeneste. Det gør han for at prøve dig, og spørge, Han kalder kun på Sine egne, for alt det I har Hans. For at prøve jeres alliance med Ham, lader Han jeres håndtere Hans goder. Han ønsker at I skal gøre alt hvad overhovedet er muligt for jer muligt, for da vil I få flere evner at give tilbage til Ham. I vil give videre, og modtage til at give videre. Hav hver dag i sinde hvad Gud er for jer. Tal om Hans fuldkommenhed, om Hans herlighed, og med dette i tanke, bed hvad I kan gøre for Ham. Husk at han har betroet jer Hans goder. Gentag igen og igen: "Denne Gud er min Gud for evig og altid." Dem i dette liv giver villigt og med glæde til Gud samler sig rigdomme i himlen. Til sidst vil de komme i besiddelse af en evig herlighedsvægt.<br>Ellen G. White.  -  <i> Battle Creek, 2. april </i>  

4 06 1901 Review and Herald Synden og dens følger.*  
 Der spørges: Hvorledes kan syndens eksistens forenes med en vis, nådig og almægtig Guds regering? Hvorfor fik synden tilladelse til at komme ind i himmelen? Hvorfor blev den tilladt at få indgang på jorden og forårsage så megen strid og elendighed?     
Det var visselig ikke Guds hensigt, at menneskene skulde synde. Han skabte Adam ren og hellig, uden nogen tilbøjelighed til det onde. Han satte ham i edens have, hvor alle omgivelser tilskyndede ham til troskab og lydighed. Loven blev given ham som et værn.     
Det onde havde sin oprindelse hos Lucifer, morgenrødens søn, da han gjorde oprør mod Gud. Synden kom ind i himmelen, da han vægrede sig ved at udvise lydighed mod Guds lov. Satan var den første lovovertræder.     
Gud skabte Adam og satte ham i edens have. Han fortalte ham, at dersom han spiste af træet til kundskab om godt og ondt, skulde han visselig dø. Satan kom til vore første forældre i en slanges skikkelse og fristede dem til ulydighed, idet han fortalte dem, at hvis de spiste af det forbudne træs frugt, vilde de blive ligesom Gud. De gav efter for fristelsen, og således kom synden ind i verden.     
Gud kunde have holdt Adam tilbage, så at han ikke havde taget af den forbudne frugt; men havde han gjort det, vilde satan have fået medhold i den beskyldning, han havde fremført mod Gud, at han var vilkårlig i sin handlemåde. Menneskene ville ikke have haft deres frie vilje, men være bleven viljeløse redskaber.     
Loven blev given menneskene i edens have, da "morgenstjerner sang til hobe, og alle Guds børn råbte af glæde." men synden kom ind i verden. Under deres lange trældoms tid tabte Israels børn kundskaben om Guds bud. Men Gud befriede sit folk fra fangenskabet, og fra Sinaj bjerg forkyndte han dem sin hellige lov. Betragt denne lov. Den åbenbarer Guds hellighed; den er et udtryk for Guds godhed; thi den forkynder, hvad skaberen venter af sine skabninger.     
Guds lov er uforanderlig. Var den ikke det, kunde man ingen tillid fæste til hans regering. Gud hersker over denne verden med almagtens hånd, og alt, hvad kærlighed leder ham til at gøre, det vil han iværksætte. Han, som styrer verden i sin visdom og kærlighed, er en Gud, der ikke forandres. Han afskaffer ikke i dag, hvad han påbød i går.     
Gennem alle tidsaldre har Satans gerning været den samme - at forsøge på at gøre Guds lov til intet. Han har taget menneskenes sind i besiddelse og ledet dem til at anse mørke for lys og vildfarelse for sandhed. Han begyndte sin gerning i himmelen, og hele tiden siden har han forsøgt at forføre menneskene. Han fortæller dem, at Gud har afskaffet al lov og nu vil åbne himmelens døre for overtrædere. Han erklærer, at hans egen udkastelse af himmelen var en alt for streng og uretfærdig handling, og at de, som han har fået med sig i oprøret mod Gud, nu kan få indgang i himmelen; thi hans forsøg på at afskaffe loven er lykkedes, og Guds regering er forandret. Men dersom dette var tilfældet, vilde jo satan have fået udført på jorden det, som han forsøgte at udføre i himmelen, og vilde således have ret til himmelens trone som alle tings hersker.     
De, som antager satans fremstillingsmåde, er skrækkelig forførte. De antager noget, som ingen sand grundvold har. Gud er uforanderlig. Han nøjes med intet mindre end fuldstændig lydighed. Uden at nogen er fuldkommen, kan han ikke indkomme i himmelen. Og loven er den eneste målestok for en sand og hellig karakter.     
Guds lov og kejserens lov er kommen i konflikt med hinanden og vil atter komme i konflikt. Det spørgsmål, som vi må afgøre, er: skal vi adlyde Gud eller kejseren? En stor bevægelse er nu sat igang med det mål at sætte den første dag i ugen i den dags sted, som Gud har velsignet og helliget. Satan virker under religionens maske, og under hans ledelse vil den foregivne kristne verden udvise stor nidkærhed i at virke for Guds lovs tilintetgørelse. Satan leder menneskene til at fuldføre det ødelæggelsens værk, som han påbegyndte i himmelen. Han ser med glæde på, at menneskene erklærer, at alle de mange ulykker på land og sø og ødelæggelser ved oversvømmelser og ildsvåde kommer over verden, fordi søndagen vanhelliges. Heri er det, han forfører menneskene. Han glæder sig over, at de ophøjer søndagen; thi i århundreder har han virket for at give den første dag den plads, som alene tilkommer den syvende dag. Men Gud vil spørge alle dem, som har været nidkære i at udføre fjendens planer: "hvo har krævet dette af eder?" se, at adlyde er bedre end offer, og at være hørsom end det fede af væddere."     
Menneskene erklærer med hensyn til Herrens sabbat: det har intet at sige, hvilken dag vi holder, blot vi holder den syvende del af tiden. Hvorledes vover de at sætte menneskenes ord i stedet for Guds ord? Hvorledes vover de at føre deres medmennesker bort fra Guds ord og fra lydighed mod deres skaber? Sabbaten er Guds ihukommelse om skabelsen, og dersom den altid var bleven iagttaget, vilde der aldrig have været en vantro eller gudsfornægter i verden.     
Lad menneskene med deres egne læresætninger trække sig tilbage. Lad Guds røst høres, når han siger: "derfor skal i holde sabbaten, thi den skal være eder hellig. ..... Den er et evigt tegn imellem mig og imellem Israels børn."     
Mange går frem på en sådan måde, at det er en fornærmelse mod Guds ånd, og det tiltrods for, at deres egen samvittighed fordømmer dem. Af deres eget frie valg stiller de sig på den gale side. De gør oprør mod Gud, foragter hans barmhjertighed og trodser hans retvished. De bliver åndelig sløve, ikke fordi de ikke kan underkaste sig Guds vilje, men fordi de ikke vil. De går på de egensindiges veje og har ingen lyst til at vende om.     
Den flod, som kom over den gamle verden, var et bevis på, at den var uforbederlig. Sodomas ødelæggelse vidnede om en forfærdelig fordærvelse, at de havde gået så langt at der ingen redning var mere. Og Kristus siger: "som det skete i Noahs dage, således skal det og ske i menneskens søns dage." "går ud fra dem og afsondrer eder," lyder formaningen til os, "og rører ikke noget urent, og jeg vil være eders fader, og i skal være mine sønner og mine døtre, siger herren den almægtige."    
Guds lov gøres ugyldig, og Gud kalder på os til at forsvare sandheden. Satan er en kraftfuld hærfører. Han har en lang erfaring i de himmelske sale, og han ved hvordan han blander de rigtige følelser og principper med ondskab. Han ved hvordan skriften misbruges og forvanskes. Heri ligger kraften i hans bedrag. På den måde bedrager han mennesker, og søger at udslette skillelinjen mellem troende og ikke-troende. Gud kalder efter trofaste Kaleb'er som vil stå fast og urokkelig på deres pligts post.    
Vort arbejde er pågående. Vi behøver den himmelske salvelse, så vort åndelig øjesyn må blive klart. Vi lever i den sidste resttid. Nu skal der ledes efter sandheden som efter en skjult skat. Menneskebud har taget pladsen for Guds bud. Herren kalder på sine arbejdsfolk til at våge, arbejde og bede. Dyrebare sandheder skal genvindes fra menneskers traditioner, som mennesker har begravet dem i. Gud ønsker at hans folk skal vise en stadig voksende interesse for evighedens ting. Han ønsker at vi skal værtsætte Hans venskab højere. Lad os ikke blive Satan agenter der forklejner den højtidelige og vigtige sandhed som vi bekender os til at tro. Lad os ikke vise et ondt vantroens hjerte der forlader den levende Gud.    
Gud gav ikke Sin enbårne Søn for at dø på Golgatas kors så mennesker er fri til at overtræde Hans lov. Han betalte ikke en så høj pris for at gøre Sin lov til nul og ingenting. Vildfarelsen at Kristus døde for at ophæve loven stammer fra al det godes fjende. Ved at give sit liv til verden, satte Kristus Guds lovs uforanderlig over al diskussion. Hans død på korset er et indiskutabelt vidnesbyrd, så ingen prik eller tøddel loven skal forgå. Hør Frelserens ord: "Tro ikke, at jeg er kommen for at ned bryde loven eller profeterne; jeg er ikke kommen for at nedbryde, men for at fuldkomme Thi sandelig siger jeg Eder: før himmelen og jorden forgår, skal end ikke det mindste bogstav eller en tøddel af loven forgå før det er sket alt sammen. Derfor: Den, der bryder et af de mindste blandt disse bud og lærer menneskene således, han skal kaldes den mindste i Himmeriget; men den, der holder dem og lærer andre dem, han skal kaldes stor i Himmeriget."    
Gud vejer ethvert menneske på helligdommens vægte. På en vægtskål er der sat den fuldkomne og uforanderlige lov, der kræver fortsat usvigelig lydighed; hvis der på den anden er årevis af efterladenhed, glemsomhed eller oprør og selvbehag, siger Gud: "Du er vejet på vægten og fundet for let." Men Kristus har gjort det muligt for os at holde loven. På denne jord levede han et liv i fuldkommen lydighed, så hans retfærdighed må blive os til del. For at give os den herlige forsikring at vi er faldet på grund af ulydighed, kan vi, ved Guds søns fortjeneste, høre ordene: "Vel gjort gode og tro tjener, . . . gå ind til din herres glæde."  

18 06 1901 Review and Herald Et budskab til "i dag"   
 Tiden kommer for alt der kan rystet vil blive rystet. Vi er i rystelsestiden. Vær sikker på at kun den der efterlever Kristi bøn om enhed iblandt sine disciple, udvirker den i det praktiske liv, vil stå prøven.    
Fjenden vil gøre de mest besluttede anstrengelser for at omsnære dem som vil være medarbejdere hos Kristus. Alle som forsøger at kvalificere sig selv til Herrens arbejde, er genstand for Satans angreb. Men den enhed og kærlighed som Kristus bad for er en uindtagelig barriere imod fjenden. Når der er splid, når alle søger det højeste sted, besvares Kristi bøn ikke. Fjenden finder nem adgang, og der er svaghed i stedet for styrke i menigheden. Dem som ophøjer sig selv sætter sig selv i Satans magt, og er forberedt på at tage imod hans bedrag som sandhed.    
Guds vilje med Sit folk udtrykkes tydeligt i Johannes det trettende, fjortende, femtende, sekstende og syttende kapitel. Den guddommelige modgift mod synd fra hele verden, indeholdes i Johannes evangelium. "Den som spiser mit kød, og drikker mit blod." erklærer Kristus, har evigt liv, og jeg vil oprejse ham på den yderste dag." Han må dø, ligesom Kristus døde, men Frelserens liv er i ham. Hans liv er skjult med Kristus i Gud. "Jeg er kommet, for at de skal have liv og have overflod," sagde Jesus, Han fører den store proces videre, hvorved de troende bliver ét med ham her i livet for at blive ét med ham i al evighed.    
Der er dem i dag, som vil komme med falsknerier som prøvende sandheder, ligesom jøderne gav menneske grundregler som himlens brød. Udtalelser uden værdi gives til Guds folk som en del af deres føde, medens sjæle hungrer efter livets brød. Fabler er blevet udtænkt, og mennesker prøve at væve disse famler ind i nettet. Dem som gør dette vil en dag se deres arbejde, som det er blevet set af himmelske intelligensvæsener. De vælger at bringe træ, hø og halm til fundamentet, skønt de har Guds ord som kommando, med alle sine rigdomme og kraft, hvorfra de kan samle dyrebare sandhedsrigdomme.    
Den føde som tilberedes til Guds hjord, vil skabe åndelig fortæring, forfald og død. Når dem som bekender at tro den nærværende sandhed, kommer til deres sanser, skønt de accepterer Guds ord præcis som det læses, når de ikke prøver at betvinge skriften, vil de bringe nye og gamle ting fra hjertets skatkammer, der styrker dem selv og dem som de arbejder for.    
Der findes mennesker, som siger både i deres hjerter og deres handlinger: "Min herre lader vente på sig." Fordi det har været forudsagt så længe, at Kristus vil komme, drager de den slutning, at der er sket en fejltagelse med hensyn til hans komme. Men Herren siger: "Synet står ved magt, træffer ind til tide, usvigeligt iler det mod målet; tøver det, bi så på det, thi det kommer; det udebliver ikke." Hab 2,3 Det vil ikke tæve længere, end budskabet er blevet forkyndt for alle folkeslag, tungemål og folk. Skal vi, der hævder at være kendte med profetierne, glemme, at Guds overbærenhed med de onde er en del af den store og nåde plan, ved hjælp af hvilken han vil frelse sjæle? Skal vi være blandt dem, der holder op med at samarbejde med Gud og siger: "Min Herre lader vente på sig"?"    
Kristi sande efterfølgere vil repræsentere ham i natur. De vil vende sig fra verdslig politik og hver dag vil de øve sig i Guds arbejde. I aktiv tjeneste vil de finde fred og håb, effektivitet og kraft. De indånder den himmelske atmosfære, den eneste atmosfære som sjælen virkelig kan leve i. Ved lydighed gøres de til deltager i den himmelske natur. Ved at udføre Guds lovs levende principper, gøres de til et med Kristus og fordi han lever, vil de også leve. På den yderste dag vil han oprejse dem som en del af ham selv. Han siger, "Ligesom den levende Fader har udsendt mig, og jeg lever i kraft af Faderen, sådan skal også den, der spiser mig, leve i kraft af mig." Joh 6,57. "For min faders vilje er, at enhver, som ser Sønnen og tror på ham, skal have evigt liv, og jeg skal oprejse ham på den yderste dag." Joh 6,40. Kristus blev ét med os, for at vi kunne blive ét med ham i guddommelig henseende.    
Herren kommer snart i himlens skyer, med kraft og stor herlighed. Er der ikke nok i de sandheder som klynger sig til denne begivenhed og den forberedelse som er nødvendig for det, der får os til at tænke alvorligt om vor pligt. "Menneskesønnen skal komme i Sin herlighed, . . . og foran Ham skal alle folkene samle sig." Dette emne bør holdes frem for folk, som et middel til en afslutning, - den afsluttende med dommen, med dens evige straffe og løn. Så vil Gud give ethvert menneske efter sine gerninger. Enok profeterede om disse ting og sagde: "Se Herren kommer med titusinde af Sine hellige, for at udøve dom over alle." Og Salomon, retfærdighedens forkynder, da han gjorde sin appel, kom med den kommende dom. "Enden på sagen, når alt er hørt, er" sagde han "Frygt Gud og hold hans bud! Thi det bør hvert menneske gøre. Thi hver en gerning bringer Gud for retten, når han dømmer alt, hvad der er skjult, være sig godt eller ondt."    
Vi har en overflod af vægtige og højtidelige sandheder at forkynde, uden at bruge tid på at finde på fantasifulde teorier til at bringe som prøvende sandhed. Hvad er avnerne til hveden? Den endelige dom er en meget alvorlig begivenhed, som må finde sted over for universets forsamlede. Når Gud ærer Sit lovlydige folk, vil ikke en af sandhedens og retfærdighedens fjender være fraværende. Og når overtræderne får deres dom, vil alle de retfærdige se resultatet af synd. Gud vil æres, og Hans regering bliver forsvaret, og dette i nærvær af universets beboere. Oh, hvilken forandring vil da finde sted i Menneskenes sind! Alle vil se værdien af evigt liv.    
Faderen havde overdraget Sønnen al dom. Kristus vil bekendtgøre loyalitetens løn. "Faderen dømmer jo heller ikke nogen, men al dom har han overladt Sønnen, . . . . Og han har givet ham magt til at holde dom, fordi han er Menneskesøn." Kristus sagde ja til menneskeheden og levede på et rent, helliggjort liv på denne jord. For af den grund blev han udnævnt som dommer. Han som har dommers position er Gud tilkendegivet i kødet. Hvilken glæde det vil blive at genkende ham som vor lærer og forløser Han bærer stadig mærkerne efter korsfæstelsen. Herfra udgår herlighedens stråler og de giver de kroner som de forløste modtager af hans hænder, endnu mere værdi. Disse hænder blev udrakt til velsignelse over disciplen ved hans himmelfart. Den samme stemme, som sagde: "Se, jeg er med jer alle dage indtil verdens ende", byder nu sine forløste velkommen. Han, som gav sit dyrebare liv for dem, og som ved sin nåde tilskyndede deres hjerte til omvendelse og fik dem til at indse deres behov for anger, tager nu imod dem og lader dem gå ind til deres Herres glæde. Se, hvor de elsker ham Opfyldelsen af deres håb er langt, langt større end deres forventninger. Deres glæde er fuldkommen, og de tager deres strålende kroner og kaster dem ned ved deres forløsers fødder."    
Når syndere bliver tvunget til at se på ham som klædte sin guddommelighed i menneskelighed, og som stadig bærer denne klædning, bliver de ubeskriveligt forvirrede. Der falder skæl fra deres øjne, og de ser, hvad de før ikke ville se. De forstår, hvad de kunne have været, hvis de havde modtaget Kristus, og gjort fremskridt i forhold til de anledninger der blev givet dem. De ser at loven, som de har afvist med foragt er lige så ophøjet som Guds trone. De ser at Gud selv viser ærbødighed for sin lov.    
Hvilket syn det vil være! Det er ubeskriveligt. Den totale sum af verdens skyld vil blive blotlagt og de gudløse vil have Dommerens stemme sige: "Gå bort fra mig, I, som øver uret." Da vil de som gennemborede Kristus huske på hvordan de ringeagtede hans kærlighed og misbruge hans barmhjertighed; hvorledes de valgte Barabas, en røver og morder, i stedet for ham; hvordan de satte tornekrone på hans hoved, og lod ham blive pisket og korsfæstet; (de vil huske) hvordan de hånede ham i hans dødssmerte på korset og sagde: "Lad ham nu stige ned af korset, så vil vi tro på ham." "Andre har han frelst, sig selv kan han ikke frelse". De vil synes at høre lyden af hans bønfaldende stemme. Selve tonen af omsorg vil ringe så klart i deres ører, som da Frelseren talte til dem. Enhver hånlig handling og latterliggørelse af Kristus vil blive lige så klar for deres erindring som da de onde handlinger blev udført.    
De vil råbe til klippen og bjerge falde over os og skjule os for hans åsyn som sidder på tronen og for Lammets vrede. Ene han havde vist at han altid var fuld af mildhed, tålmodighed og langmodighed, som efter at have givet sig hen som slagtoffer, blev ført som et lam at slagtes, for at frelse syndere fra den dom, der nu falder på dem, fordi de ikke ville lade ham fjerne deres skyld.    
Dommen foregår i overensstemmelse med de regler Gud har fastsat. Alle bliver dømt efter den lov som menneskene bliver opfordret til at adlyde nu, men som mange nægter at godtage. Karakteren vil blive bedømt ved den, og hvert menneske vil finde sin plads i den ene eller den anden gruppe. Enten er han helliget Herren ved lydighed mod hans lov eller plettet af synden på grund af overtrædelser. Enten vil han have gjort godt, ved i tro at samarbejde med Jesus for at genindsætte Guds moral i menneskene eller han vil gøre ondt, fornægtende Frelseren ved et syndigt liv. Kristus vil skille dem fra hinanden, som en hyrde skiller fårene fra bukkene. Da anbringer han fårene ved sin højre side og bukkene ved den venstre. Da bliver mænd og kvinder klar over at det er deres handlinger der har afgjort deres skæbne. De vil modtage belønning eller straf efter om de har adlydt eller overtrådt Guds lov.    
Skal disse betimelige emner ikke bringes frem for folk? Bør vi ikke kalde på vore menighedsmedlemmer til at tage deres bibler og studer med dem, indse at deres evige interesse står på spil?    
Lad os huske på at der ikke vil være en anden prøvetid. Nogle smigrer sig selv med tanken at Herren vil give dem en anden anledning. Et fatalt bedrag! Netop nu, dag for dag, og time for time, bygger vi på dommen. Vi har med vor Herres goder at gøre, og ved Hans komme vil han gøre regnskabet op med os. Han vil forvente resultater fra enhver. Lad os rejse os op og stråle, fordi Herlighedens Herre har rejst sig for os. Vor løn vil være i forhold til det arbejde vi har gjort. "Jeg har min løn med mig" erklærer Kristus, "for at gengælde enhver, efter som hans gerning er." Lad alle som kan, gå frem og arbejde med visdom og i kærlighed for Kristus, for dem der er nær og fjern. Mesteren kalder på os til at gøre arbejdet, hvad vi evner, som Han har betroet os.  

9 07 1901 Review and Herald Sejre som Kristus sejrede.   
  "Den, der sejrer, ham vil jeg lade sidde sammen med mig på min trone, ligesom også jeg har sejret og taget sæde hos min Fader på hans trone."    
Gennem disse ord fremstilles den enkeltes arbejde for enhver af os. Vi skal på en afgørende måde bestræbe os for at sejre, ligesom Kristus sejrede. I denne strid gælder ingen undskyldning. Hvis portene ind til den hellige stad skal åbne sig for os, hvis vi skal se Kongen i hans skønhed, må vi sejre nu, ligesom Kristus sejrede.    
For at vi kan forstå hvordan Kristus sejrede, må vi studere optegnelserne af hans liv på jorden. Vi må forsøge at forstå det uendelige offer han gav for at frelse menneskeslægten fra evig død. Han lagde sin kongelige pragt fra sig, sin høje stilling og sin rigdom og blev for vor skyld fattig, for at vi kunne komme til at eje en evig arv. For vor skyld mødte og besejrede han mørkets fyrste.    
Adam og Eva overtrådte Guds lov. De spiste af den forbudne frugt, og blev uddrevet fra edens have. Vi kunne glæde os hvis dette kun var det eneste fald. Men siden hen faldt Adam, menneskeslægtens historie har været efterfulgt af fald.    
Når vi ser på denne jord, så Kristus at menneskene var så svage i moralsk styrke at det var umuligt for dem at overvinde i deres egen kraft. Derfor forlod Han Sit himmelske hjem, og vandrede som et menneske iblandt mennesker. Han bragte os guddommelig hjælp; og idet vi accepterede denne hjælp, kan vi påberåbe os en vis sejr gennem Jesus af Nazareth.    
Når vi tænker på den kamp der er foran os og det store arbejde som vi må gøre, så skælver vi. Men vi må huske på at vor Hjælper er almægtig. Vi kan føle os stærke i Hans styrke. Vi kan forene vor uvidenhed med Hans visdom, vor svaghed med Hans styrke der aldrig svigter. Gennem ham bliver vi mere end sejrherrer.    
Satan har fået kontrol over mænd og kvinder gennem appetittens kraft. Hvor vanskeligt er det ikke at få sejr over appetitten, når den først har rodfæstet sig. Hvor vigtigt, at forældre opdrager deres børn til at have en ren smag og en ufordærvet appetit. Forældre bør altid tænke på, at der påhviler dem et ansvar med at opdrage deres børn sådan, at de kan have moralsk modstandskraft over for det onde, som vil omgive dem, når de kommer ud i verden.     
Kristus bad ikke sin Fader om at tage disciplene ud af verden, men om at bevare dem fra det onde i verden, at bevare dem fra at give efter for de fristelser, de ville møde overalt. Denne bøn burde fædre og mødre bede for deres børn. Men skal de bede til Gud og derpå overlade deres børn til at gøre, som de har lyst? Gud kan ikke bevare børnene fra det onde, hvis forældrene ikke samarbejder med ham. Modigt og med glæde bør forældrene tage gerningen op og føre den videre under utrættelige anstrengelser. Der bør undervises i mådehold og selvkontrol helt fra vuggen. Der påhviler moderen en stor byrde i dette arbejde, og hjulpet af faderen, kan hun føre den succesrig frem.     
Allerede på sin moders arm burde barnet begynde at lære selvbeherskelse. Barnet burde lære, at dets vilje må underlægges andre. De burde lærer at de ikke lever for at spise, men spiser for at leve. Men hvor mange forældre forbereder ikke vejen for at deres børn kræver stærkere stimulanser ved den mad de sætter på bordet. Snart vil du se drenge fra sådanne familier ryge. Og som tvillinger går tobak og alkohol hånd i hånd.    
Det er moderens opgave at gøre hjemmet til et behageligt sted for sine børn. Hjemmet må være enkelt, men det skal altid være et sted hvor der tales pæne ord, og gøres venlige gerninger, hvor høflighed og kærlighed er vedvarende gæster. I stedet for at bruge så megen tid på at besmykke jer selv og jeres børns klæder, så bør mødrene tage sig tid til at lære deres børn at kende. Studer deres natur og temperament, så du kan vide hvordan du skal behandle dem. Nogle børn behøver mere opmærksomhed end andre. De behøver venlige og opmuntrende ord. Hvor let er det ikke for mødre at sige venlige og hengivende ord, som vil sende en solstråle i de smås hjerter, og få dem til at glemme deres trængsler.    
Hvem er disse børn, der er betroet til vor omsorg? De er de yngre medlemmer af Herrens familie. Han siger: Tag disse børn og opdrag dem for mig. Lær dem så de kan blive dannet i skikkelse af et palads og beredes til at stråle i mit huses boliger.     
Hvilken betydningsfuld opgave! Og alligevel hører vi at mødre sukke efter missionsarbejde! Hvis de bare kunne rejse til et fremmede land, så ville de føle at de gjorde noget betydningsfulde. Men at tage sig af hjemmets daglige pligter og bærer dem frem, synes for dem en udmattende og utaknemlig opgave. Og hvorfor? Fordi mødrenes arbejde sjældent værdsættes. Hun har tusinde bekymringer og byrder som ingen kender til. Når hendes mand kommer hjem om aftenen, tager han ofte arbejdets problemer med. Han glemmer at hans kone har nogle bekymringer og hvis tingene i hjemmet ikke er præcis som han vil have det, taler han utålmodigt og måske endda hårdt.     
Moderen har måske gjort sit yderste for at få tingene til at gå jævnt. Hun har prøvet at tale venligt til sine børn, og dette har kostet hende anstrengelser. Det har kostet megen tålmod at holde børnene i gang og gøre dem lykkelige. Men hun kan ikke tale om det hun har gjort som en stor bedrift. Det virker som om at hun ikke har gjort noget. Men sådan er det ikke. Himmelske engle passer på den forgræmmede moder, bemærker de byrder hun bærer dag for dag. Hendes navn kan ikke høres i verden, men det stor skrevet i Lammets livets bog. Moderen har en mere ophøjet position end kongen har på sin trone.    
Der er en Gud for oven, og lyset og herligheden som skinner fra Hans trone hviler på den trætte moder, idet hun prøver at uddanne sine børn, og modvirke ondskabens indflydelse.    
Manden bør værdsætte sin hustrus arbejde. Når han kommer hjem om aftnen, bør han lade sine forretningsanliggender være uden for. Han bør gå ind i hjemmet med smil og behagelige ord. Hvis hustruen føler at hun kan sætte sin lid til sin mand, at hans arm vil støtte hende, at hans røst vil høres som opmuntring, vil hendes arbejde være halvt så forfærdeligt.    
Kristus elsker børn. Han holder øje med mødre, om de former de smås karakter efter et fuldkomment forbillede. Da Han var på denne jord, bragte mødre deres børn til Ham, i tro at de ville få Hans velsignelse, ville de oplæres nemmere på Guds vej. Da disse mødre kom, irettesatte disciplene dem; men Kristus vidste hvorfor de var kommet. Han vidste at de forventede en Frelsers velsignelse, og drog børnene til Sig, og han sagde til disciplen: "Lad de små børn komme til mig, og forbyd dem det ikke: for sådan hører himlens rige til."    
Det koster noget at opdrage børn efter Guds vilje. Det koster moderens tårer og faderens bønner. Det kræver utrættelige anstrengelser og tålmodig oplæring, lidt her og lidt der. Men arbejdet betaler sig. På den måde kan forældrene bygge et bolværk omkring deres børn, der kan bevare dem fra den ondskab, der oversvømmer verden.     
Forældre, tag tid til at danne en rigtig appetit og vaner. Dag dem ud i den frie luft, og peg dem hen til naturens smukke ting. Lær dem at de på hver enkelt blad kan opspore Guds forunderlige kraft og kærlighed. Fortæl dem at Guds hånd maler farver på hver enkelt blomst.    
Da Kristus var på jorden, pegede han på at liljerne åbnede deres blomsterknopper ved søbredden. Der voksede de, og banede sig vej gennem ukrudtet, afviste alt som ville fordærve deres skønhed, kun samlede sig det som ville hjælpe dem med at udvikle den skønne blomst. "Se markens liljer, hvordan de vokser," sagde Frelseren; "de hverken arbejder eller spinder; og dog siger jeg jer, At endog ikke Salomon i al sin pragt var som en af disse." Således prøvede Kristus at få os til at tænke på Guds kærlighed til Sine børn. "Hvis Gud således klæder markens græs," sagde Han, "som står i dag, og i morgen kastes i ovnen, skal Han ikke meget hellere klæde jer, I lidentroende?"     
Alle anstrengelser for ydre pragt er unødigt og unyttigt. Vi kan bruge vor Gudsgivne tid på kunstig besmykkelse, og kan alligevel ikke sammenlignes med markens enkle blomster. Drag jeres børns tanker fra det kunstige til det naturlige. Peg dem hen til de ting som Gud har gjort. Lær dem om Gud, ved hjælp af Hans skabte gerninger. Sådan vil de huske på de lektier de har fået.    
Den store byrde med børns uddannelse påhviler moderen. Det er hende som former deres karakter. Den hånd der svinger vuggen, er den hånd der hersker verden. Mødre, glem ikke, at universets skaber vil hjælpe jer med jeres arbejde. I hans kraft og ved hans navn kan I lede jeres børn til at blive sejrvindere. Lær dem at hente kraft hos Gud. Fortæl dem, at han hører deres bønner. Lær dem at overvinde det onde med det gode. Lær dem at udøve en indflydelse, som virker opløftende og forædlende. Led dem til at forene sig med Gud. Da vil de få kraft til at modstå selv den stærkeste fristelse. Da vil de modtage sejrvinderens belønning.  

13 08 1901 Review and Herald Til mine brødre og søstre i troen, nær og fjern.   
 Jeg har fået breve med spørgsmål om teorierne fra dem som påstår at man ikke har lov til at tage et liv, ikke engang dræbe insekter, hvor plagsomme de end er. Kan nogen virkelig påstå at Gud har givet dem et sådant budskab til menigheden? Herren har aldrig givet nogen et sådant budskab. Gud har ikke sagt at det er synd at dræbe plagsomme insekter. Jesus sagde aldrig sådan noget og hans disciple kan kun bringe det videre som Han har pålagt dem.     
Der findes mennesker som altid søger strid. Det er hovedindholdet i deres religion. De ønsker at komme med noget nyt og spændende, og de tager spørgsmål op som kun har lille betydning, og udnytter på den måde deres stridbare evner.     
Intetsigende teorier bliver fremholdt som væsentlige sandheder, og nogle gør dem endog til en prøve på rettroenhed. På den måde skaber de strid, og sandheden for denne tid bliver glemt. Satan ved at hvis han kan få mennesker optaget af uvæsentlige ting, vil de store og vigtige spørgsmål blive skubbet til side. Han sørger for overflod af stof til dem som er indstillet på at lade tankerne være optaget af betydningsløse spørgsmål. De er ikke interesseret i de store og dyrebare sandheder i Guds ord, men i at føre diskussion om de traditioner som er blevet overleveret fra generation til generation og som ingen betydning havde for deres frelse. Sådan er det også i dag. Mens de dyrebare øjeblikke glider over i evigheden, bliver de store emner som angår vor frelse, skubbet til side til fordel for tomme og intetsigende teorier.     
 Jeg vil sige til mine trosfæller: Hold jer nøje til det som står i Guds ord. Lad sindet og tankerne være optaget af Bibelens rige sandheder. Kun på den måde kan I blive et i Kristus. I har ikke tid til at diskutere om det er rigtigt at dræbe insekter. Jesus har ikke lagt nogen sådan byrde på jer. "Hvad har strå med kærne at gøre? siger Herren." (Jer 23,28) Disse mindre vigtige spørgsmål som dukker op, er som træ, hø eller halm, sammenlignet med sandheden for denne sidste tid. De som lader Guds ords store sandheder ligge og i stedet beskæftiger sig med sådanne spørgsmål, forkynder ikke evangeliet. De beskæftiger sig med de tomme og meningsløse teorier som fjenden bringer på bane, for at aflede opmærksomheden fra sandheder som angår jeres evige ve og vel. Jesus har ikke sagt noget de kan forsvare deres teorier med.     
Anvend ikke tiden med at diskutere den slags. Hvis I er i tvivl om hvad I skal tale om, hvilken slags emner I skal tage op, så husk den store læres undervisning og følg hans anvisninger. Studer det råd han gav den sagkyndige med hensyn til at holde loven.    
 "Og se, en lovkyndig stod op og stillede fælde for ham, idet han spurgte: "Mester! hvad skal jeg gøre, for at jeg kan arve evigt liv?" Da sagde han til ham: "Hvad står der skrevet i loven, hvordan læser du?" Han svarede og sagde: "Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte og med hele din sjæl og med hele din styrke og med hele dit sind, og din næste som dig selv." Han sagde til ham: "Du har svaret rigtigt; gør dette, så skal du leve."    
Den lovlærte var ikke tilfreds med Frelserens svar; for han vidste at han ikke havde opfyldt lovens krav, og så spurgte han: "Og hvem er så min næste?" Som svar, fortalte Frelseren, i form af en lignelse, om en ulykke som senere havde fundet sted. Han talte om et menneske, som gik fra Jerusalem til Jeriko, faldt blandt røvere, som berøvede ham og sårede ham, og lod ham ligge døende i vejkanten. "Tilfældigvis drog en præst ned ad den samme vej, og han så ham, men gik lige forbi. Ligeledes kom en levit til stedet; også han så ham, men gik lige forbi." De kendte de dyrebare lektier om barmhjertighed og medfølelse, som Kristus havde givet Moses fra skystøtten, at give videre til Israels børn; men i deres ignoreren, nægtede de at hjælpe deres lidende bror.    
 "Men en samaritaner, som var på rejse, kom hen i nærheden af ham, og da han så ham, ynkedes han inderligt. Han gik hen til ham, forbandt hans sår og hældte olie og vin på dem, løftede ham op på sit eget ridedyr og førte ham til et herberge og sørgede for ham. Og den næste dag tog han to denarer frem og gav værten dem og sagde: "Sørg for ham, og hvad du mere lægger ud, skal jeg betale dig, når jeg kommer tilbage igen."    
Så spurgte Kristus den lovlærte: "Hvem af de tre synes du nu har vist sig at være den mands næste, der faldt iblandt røvere?" Så interesseret var tilhørerne blevet beretningen at mange samstemte med den lovlærtes svar: "Den, som øvede barmhjertighed imod ham." Da sagde Jesus til ham: "Gå du hen og gør ligeså!"    
Lad ikke noget aflede jer fra dette spørgsmål: "Hvad skal jeg gøre for at arve evigt liv?" (Luk 10,25) For det er et spørgsmål om liv eller død, som vi må afgøre for tid og evighed. Lad sindet være optaget af den betydningsfulde sandhed vi har. De som er på jagt efter interessante, men betydningsløse teorier, behøver en ny omvendelse.     
Det sjette kapitel i Johannes er fuld af ophøjende og forædlende undervisning: "Arbejd ikke for den mad, som er forgængelig," sagde Jesus, "men for den mad, som varer til evigt liv, den, som Menneskesønnen vil give jer; thi ham har Faderen, Gud selv, sat sit segl på." Da sagde de til ham: "Hvad skal vi gøre for at udføre Guds gerninger?" Jesus svarede og sagde til dem: "Dette er Guds gerning, at I tror på den, han har sendt. . . . . "Sandelig, sandelig siger jeg eder: ikke Moses har givet jer brødet fra Himmelen, men min Fader giver jer det sande brød fra Himmelen. Thi Guds brød er det brød, som kommer ned fra Himmelen og giver verden liv." . . . Jeg er det levende brød, som er kommet ned fra Himmelen; om nogen spiser af det brød, han skal leve til evig tid. Og det brød, jeg vil give, er mit kød, til liv for verden." . . . . hvis I ikke spiser Menneskesønnens kød og drikker hans blod, har I ikke liv i jer. Den, som æder mit kød og drikker mit blod, har evigt liv, og jeg skal oprejse ham på den yderste dag. Thi mit kød er sand mad, og mit blod er sand drik. Den, som æder mit kød og drikker mit blod, han bliver i mig, og jeg i ham. Ligesom den levende Fader udsendte mig, og jeg lever i kraft af Faderen, således skal den, der æder mig, leve i kraft af mig. . . . Det er Ånden, som gør levende, kødet gavner intet; de ord, som jeg har talt til jer, er ånd og er liv."    
Læs og studer disse ord, i stedet for at gå ind i diskussioner om mindre betydningsfulde ting. Karakteren opbygges af den mad sindet får. Lad os da få maden af Kristus. Lad sindet dvæle over ting som er af evig betydning. Lad Guds folk grave dybt ned i sandhedens miner, så de må sikre sig retfærdighedens rigdomme. Kristus har himlens rige gaver at berige dem med som tror på Ham. Han er blevet undervist med den største af alle gaver, - det vige livs gave. Og han giver alle indbydelsen: "Kom hid til mig, alle I, som er trætte og tyngede af byrder, og jeg vil give jer hvile. Tag mit åg på jer og lær af mig, thi jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet; så skal I finde hvile for jeres sjæle." Thi mit åg er gavnligt, og min byrde er let."    
Det er den belæring som folk behøver. Idet vi går til Kristus i vor hjælpeløshed, studerer Hans ord, bruger det i vor egen erfaring, kommer spørgsmålet: "Hvad siger Mesteren?" Hans ord bliver til liv og styrke for os, trøst og glæde, håb og forvisning. Dette er mad af Kristus.    
Jesus Giver sig selv for verdens liv. Han står frem for Faderen, bærer de synder som mennesker begår. Enhver troende sjæl kan overføre sin byrde til Ham. "Se Guds lam, som bærer alverdens synd." Uskyldig fra al synd. Han bærer synderens skyld, så synderen kan tildeles Hans retfærdigheds fortjenester.    
Hvor vigtige er disse lektier ikke! Og dog er det så få der søger at forstå dem. Hvor mange glemmer dem, bøjer sig til at samle små trivialiteter op, som ikke har den mindste betydning. Kristi liv, hans tjeneste og lære, - det er temaet som vi skal dvæle ved. Vi har ingen tid til tom og tåbelig snak. At holde Guds bud er det højeste tema for vor samtale, og den højeste hjælp i vore liv. Himlen har al værdi for os.     
I vor søgen efter himlens gaver, anvises vi til at gøre en ting, og dette inkluderer alt andet. Vi skal tro på Ham, som Gud har sendt som Hans kommisærer til at forsone mennesket med Gud. Kristi egenskaber skal studeres og alvorligt opsøges, for at vi kan blive fuldkomne i ham, åbenbare Hans karakterskønhed. Kristus giver sin loyalitet tilbage til Kristus, og drager nær til Gud, vil der komme hvile, fred og sikkerhed til mennesket.    
For at tro på Kristus, må vi komme til Kristus og følge Ham. Anger imod Gud betyder bekendelse og forsagelse af al synd. Anger mod Gud betyder bekendelse og aflæggelse af al synd. Det betyder at gribe fat i Kristus som en personlig Frelser, og fortsætte med at holde fast i Ham, som den allerbedste. Han er vor Fyrste, vor Frelser. Kun gennem Ham kan vi nærme os Faderen. Elske Ham dag for dag og time for time, spise Hans kød og drikke Hans blod, tage Ham som vor rådgiver, leve af et hvert ord der udgår fra Hans mund - kun derved kan vi nå himlen.    
Vi har fået det høje privilegium at leve som Kristus levede. Vort liv skal skules sammen med Kristus i Gud. Så skal vi få himlens rigeste velsignelser at give til dem der har behov. Hver dag skal vi modtage en ny portion af nåde og kraft fra den iboende Frelser. Åbenbar Kristus i din villige lydighed, i dit hjertes sagtmodighed og ydmyghed, i din selvopofrende helligelse. Således vil du lade dit lys skinne, og Gud vil forherliges. Forkynd evangeliet; for det bringer frelse til dem som antager det. Lev evangeliet, i dens højest, og mest hellige forstand. Gør dette, du er Guds medarbejdere, som gennemføre den forunderlige Rådgivers planer.    
Fra alle kanter vil fejlagtige teorier strømme os i møde. De har ingen støtte i Guds ord, men for svage mennesker vil de se ud som noget værdifuldt man kan lære meget af. Men det er bare tomhed. Mange menighedsmedlemmer er alligevel så tilfredse med værdiløs føde, så de har fået åndeligt fordøjelsesbesvær. Hvorfor vil nogle nedværdige sig til at tage imod meningsløse teorier og derefter påstå at det er vigtige emner? Guds folk har ikke tid til at være optaget af intetsigende spørgsmål som ikke har noget at gøre med Guds krav til os.     
Gud ønsker at mænd og kvinder skal tænke retsindigt og fornuftigt. De må op på et højere plan og få en bedre udsigt. Fæster de blikket på Jesus, vil de blive stadigt mere og mere lig ham. De må bruge al den tid de kan, til at udforske himmelens dybe og evige sandheder. Da vil jeres kristelige erfaring ikke blive overfladisk. Når I studerer de store sandheder i Guds ord, vil I lære at holde ud som om I ser den usynlige. I opdager at de store sandheder som forvandler mennesket, er nøje knyttet til ham som er kilden til al sandhed. Og når I lærer af ham, vil jeres motiver og følelser blive stabile, for det præg den alvidende Gud sætter på et menneske, er dybt og varigt. Det levende vand Jesus giver os, er ikke som et vandfald der bare springer frem for en tid og så forsvinder igen. Det levende vand vælder frem til evigt liv.     
Lad os leve efter Guds åbenbarede vilje. Da vil vi kunne vide om lyset kommer fra den guddommelige kilde som er ophavet til alt sandt lys. De som samarbejder med Kristus, står på tryg grund. Gud vil rigt velsigne dem som helliger sig helt til opgaven ved at redde verden fra fordærvelsen. Jesus er vort eksempel. Når vi ser Herrens herlighed, vil vi blive forvandlet til det samme billede, fra herlighed til herlighed, under stadig karakterforvandling. Dette er vor opgave. Må Gud hjælpe os, så vi på rette måde kan fremstille Frelseren for verden.   

17 09 1901 Review and Herald En trængselstid   
 Gud observerer årvågent menneskebørnenes handlinger. Der sker intet på jorden eller i himlen, uden Skaberens vidende. Intet kan se uden Hans tilladelse. Han som rigets skæbne kan være afhængig af, overvåger flittigt som ikke kender til hvile, som "giver frelsen til konger," hvem "jordens beskyttere" tilhører. Og den fattige mand overvåges nøje som monarken på sin trone.    
Gud arbejder hele tiden for Sine skabningers skyld. Satan er hele tiden i gang, men for ondt. Fyrsten for luftens magt er ødelæggelsens agent, og én der skaber lidelse og ulykke. Utallige gange har Gud lagt sig i mellem for at afværge død, og holde mænd, kvinder og børn i sikkerhed, når Satan påtænker et helt katastrofalt resultat.     
Gud gør alting godt og skønt; men det onde får adgang til jorden, og med det kommer besmittelse og fornedrelse. Det er Guds hensigt at udslette alle spor af synd fra Hans kunstværk, for at genoprette mennesker til deres oprindelige renhed. For at opfylde dette påtog Guds eneste søn, lige med Faderen, sig menneskenatur. Han nedværdigede sig til vor tilstand så Han kan løfte os fra en falden, degenereret tilstand til Adams rene og hellige tilstand, da han kom fra Skaberens hånd. Ligeså snart mennesket forenede sig med Satan i overtrædelse, indtog Kristus marken for at kæmpe for menneskets bedste. Han gik ind i konflikten, og kæmpede succesrigt kampen med det ondes fyrste.     
Denne verden er blevet velsignet udmærket af Gud. Menneskevæsener tager imod utallige nådegaver. Forsynet overvåger og beskytter dem. Udvalgte gaver fra himlens skatkammer er blevet udgydt over dem. Og på trods af dette viser mennesker en stigende en voksende ligegyldighed over for Gud en voksende foragt for Hans lov og for den frelse der er sat inden for deres rækkevidde, ved Frelserens død.    
Mennesket har opløftet sig selv i stolthed og selvtilstrækkelighed, nedkastet den trængende og fortrykte lejesvend i sin løn. Imod dem er der registreret begærlighed, stolthed og leve for sig selv. De viser foragt for de love som hersker Guds rige. Gud har længe båret over med dem, men som svar på Hans forbavsende tålmodighed, nærmer mennesket sig en grad af syndighed som de nåede før syndfloden, og gik tabt i flodens vande, og som Sodomas borgere nåede, at blive udslettet af ild fra himlen.    
Nogle tror Satans påstand, at der vil være en anden prøvetid. De siger at selvom de nu modsætter sig Guds Ånd, nægter at udnytte deres nådesdage, vil de få en ny anledning til at vinde himlen. Men dem som værner om denne tro er under et bedrag, der leder til fordærv. Da Gud gav Kristus til vor verden, gav Han hele himmelens rigdomme i denne ene gave. Han tilbageholdt ikke noget. Han kan ikke gøre mere end Han har gjort for at få mennesker til at angre. Han har ingen midler i reserve til deres frelse.    
Gud har længe båret over med Hans undersåtters oprør og frafald. Også da Hans kærlighed blev forhånet og spottet, bærer Han over med mennesker indtil det sidste middel der leder dem til anger er brugt op. Men der er grænser for Hans overbærenhed. Fra dem som til sidst fortsætter i hårdnakket oprør, fjerner Han Sin beskyttede omsorg. Forsynet vil ikke længere beskytte dem fra Satans kraft. De vil have syndet sig bort fra deres nådesdag.    
Gud holder regnskab med folkeslagene. Ikke en spurv falder til jorden, uden at han ved det. De der udøver ondt imod deres medmennesker og siger, Hvordan kan Gud vide det? vil en dag blive kaldt frem for at modtage den længe udsatte straf. I vor tid vises der Gud en mere end sædvanlig ringeagt. Mennesker er nået til et punkt af frækhed og ulydighed, som viser, at deres ugudeligheds bæger snart er fuldt. Mange har for længst overskredet barmhjertighedens grænser. Snart vil Gud vise at han i sandhed er den levende Gud. Han skal sige til englene: I skal ikke længere bekæmpe Satans anstrengelser for at ødelægge, for at ånden kan frelses på Herrens dag."" 1Kor 5,5."    
Tiden er over os nu. Guds ånd drages bort fra jorden. Når barmhjertighedens engel folder sine vinger sammen og viger til side, vil Satan udføre de onde gerninger, han længe har ønsket at gøre. Orkaner uvejr, krige og blodsudgydelser, - Disse ting fryder ham, og på denne måde samler han til sin høst. Og menneskene lader sig narre så fuldstændigt, at de vil påstå, at disse ulykker er forårsaget af vanhelligelsen af ugens første dag. Fra prædikestolene i de anerkendte kirker vil det blive erklæret, at jorden bliver straffet, fordi søndagen ikke bliver æret som den bør. Og det kræver ikke stor fantasi for folk til at tro på dette. De ledes af fjenden, og derfor kommer de til konklusioner som er helt falske.     
Satan vil komme frem med tiltalende usandheder for at imødekomme alle dem, der ikke elsker sandheden. Med harmfuld iver vil han anklage dem, der holder budene. Rasende fordi han ikke kan fordærve deres tro, vil han give sit raseri frit løb over for dem. Han vil give sine engle det arbejde at forhærde onde mænd for sandheden. Han ved han kun har en kort tid og han vil arbejde med al bedrag og uretfærdighed igennem de fortabte. I skikkelse af afdøde venner, vil faldne engle komme til menneskene, retfærdige og uretfærdige. Satan vil bedrage dem, som hvis de havde æret Jehovas lov, ville have været skærmet fra fristelser.    
Da Kristus var på denne jord, erklærede han om det folk som forkastede Ham: "Det er forgæves, de dyrker mig, når de fører lærdomme, som kun er menneskebud." De satte Guds lov ud af kraft ved at nedlægge den med unødige ceremonier. De nedrev Herrens standard for retfærdighed, forblændede øjnene, forhærde folks hjerter, lede dem til at tro en løgn i stedet for sandhed. Var Kristus på jorde i dag, ville han sige til de mange bekendende kristne: "I kender hverken til skriften eller til Guds kraft."    
Satan gør fordring på verden, men der findes en lille flok, som modstår hans påfund og alvorligt kæmper for den tro, som engang er overgivet de hellige. Satan sætter sig det mål at tilintetgøre dem, som holder budene. Men Gud er deres faste borg. Han vil være dem "som læ imod storm og ly mod regnskyl"" og som ""en vældig klippes skygge i tørstende land". Es 32,2. Han vil sige til dem: "Mit folk, gå ind i dit kammer og luk dine døre bag dig; hold dig skjult en liden stund, til vreden er draget over. Thi Herren går ud fra sin bolig for at straffe jordboernes brøde; sit blod bringer jorden for lyset og dølger ej mere sine dræbte." Es 26,20-21. "Herrens forløste vender hjem, de drager til Zion med jubel, med evig glæde om issen; fryd og glæde får de, sorg og suk skal fly. Es 35,10. "  

1 10 1901 Review and Herald Hvordan man opnår åndelig styrke   
 Søg i skrifterne", befalede Kristus, "fordi I tror at I har evigt liv ved dem. Og det er dem der vidner om mig." Den Hellige Ånd er ved siden af enhver oprigtig Bibelgransker og den giver ham at afdække sandhedens skjulte ædelsten. Guddommeligt lys fylder hans sind og inprenter sandheden i ham med en ny frisk betydning. Han fyldes af en glæde han ikke tidligere har oplevet. Guds fred hviler over ham. Sandhedens kostbarhed indses som ingen sinde før. Et himmelsk lys skinner på ordet, og får det til at se ud som om hvert bogstav var beklædt med guld. Gud taler i egen person til hjertet. Hans ord bliver ånd og liv.     
Evigt liv er at modtage skriftens levende bestanddele og at udøve Guds vilje. Det er hvad ser ligger i ordene: "drikke blodet og spise kødet fra Guds Søn". Det er enhvers privilegium at tage del i det himmelske måltid, at studere ordet og derved opnå åndelige sener og muskler.     
Kort før Kristi korsfæstelse spurgte en af disciplene: "Herre, hvoraf kommer det at du vil åbenbare dig for os og ikke for verdenen? Jesus svarede og sagde til ham: "om nogen elsker mig, vil han holde fast ved mit ord: og min Fader skal elske ham, og vi skal komme til ham og tage bolig hos ham. Den som ikke elsker mig, holder ikke fast ved mine ord; og det ord i hører er ikke mit, men Faderens, som har sendt mig. Dette har jeg talt til jer mens jeg endnu var hos jer. Men talsmanden, Helligånden, som Faderen vil sende i mit navn, han skal lære jer alle ting og minde jer om alt, hvad jer har sagt jer,"     
Disse ord er ikke bare halvt forstået af dem som Gud søger at bruge som formidlere af sandheden. Lad os tro ordet. Lad os praktisere de lærdomme som vi har fået af ham der har købt os med sit blod. Han siger "Jeg er det levende brød, som er kommet ned fra himmelen; om nogen spiser af det brød, han skal leve til evig tid. og det brød jeg vil give jer, er mit kød, til liv for verden".     
En værdifuld middag serveret for dem, der vil modtage Kristus som deres personlige frelser. Når de tager imod dele af hans ord dag efter dag, vil de blive næret og styrket.     
Hvorfor passerer Guds folk forbi den Store læres ord? Hvorfor støtter de sig til menneskelige væsener når de har dette store løfte: "Den, der spiser mit kød og drikker mit blod, bliver i mig, og jeg i ham. Ligesom den levende Fader har udsendt mig, og jeg lever i kraft af Faderen, sådan skal også den, der spiser mig, leve i kraft af mig. Det brød, som er kommet ned fra himlen, er ikke sådan som det, fædrene spiste; de døde, men den, der spiser dette brød, skal leve til evig tid" Joh 6,56-58. "Det er Ånden, som gør levende, kødet gør ingen gavn. De ord, jeg har talt til jer, er ånd og liv." Joh 6,63. Den som spiser dette brød skal leve til evig tid"? Han må dø, men Kristi liv er i ham, og ved opstandelsen vil han genopstå til et nyt liv.    
Det er givet enhver at hente fuldendt trøst og opmuntring fra disse sætninger. De der tager del i det måltid der er beredt dem, vil opleve en erfaring af den højeste værdi. De vil indse at Guds ord sammenlignet med menneskenes ord er som hveden overfor avnerne.     
Ved enhver plan vi lægger, må vi have fuldstændig overgivelse til Gud af vores vilje, ellers vil vi blive bedraget af det tilsyneladende rigtige som ikke er den faktiske sandhed. Som forvaltere af Kristi nåde må vi spørge ved hvert fodtrin: "Er dette Herrens vej?" Guds ord er en karakterdetektor og en motivtester. Vi må læse dette ord med hjerte og sind åbne for at modtage de indtryk Gud vil give os. Vi må dog ikke tro at bibelstudium kan fuldende det som kun Han som ordet åbenbarer, Han der står bag ordet kan fuldende. Nogle er i fare, fordi de tror at fordi de holder fast ved de sande læresætninger, så er de i en position hvor de kan modtage alle de velsignelser som læresætningerne lover. Mange følger sandheden i det ydre, uden at lade dets hellige principper få kontrollen i deres sind over deres ord, tanker og handlinger. De har ikke tilegnet sig den tro som arbejder i kærlighed og som renser sjælen. En der påberåber sig sandheden kan nægte at adlyde samvittighedens stemme. Hellere må enhver troende spørge? "Gør min tro mig til en Kristi efterfølger i hver af dagens timer?" Har den en helliggørende virkning på min sjæl? Kan jeg i stemme påstå, at Kristus har gjort mig stor? En fejlagtig tro og et kødeligt liv ses alt for ofte blandt bekendende troende. Hvis Guds ord skal være redskab for en frelsende udgang må det forstås og adlydes omhyggeligt i det praktiske liv.     
Hellig dem ved din sandhed: Dit ord er sandhed ligesom du har sendt mig til verden, således har jeg også sendt dem til verden. Og jeg helliger mig selv for dem, for at også de må være helliget ved sandheden, ikke alene for disse beder jeg, men også for dem, som ved deres ord kommer til tro på mig, at de alle må være et, ligesom du Fader i mig, og jeg i dig, at også de må være et i os, så verden må tro at du har sendt mig. Og den kærlighed du har givet mig den har jeg også givet dem, for at de skal være et, ligesom vi er et, jeg i dem og du i mig, for at de må være fuldkommen et så verden kan forstå at du har sendt mig og har elsket dem, ligesom du har elsket mig."     
Der er den standard som alle må opnå for at træde ind gennem Himmelens porte. Troens endemål er fuldkommengørelse af den menneskelige karakter, helligelse af den hele skabning. Herren ved hvad Hans folk behøver, og gennem sine udvalgte "agenter" viser han sin velvilje over for dem. Han arbejder uafbrudt for at glæde dem der tjener og elsker ham. Han glæder sig selv over tjeneste. Og når han ser mænd og kvinder adlyde Hans bud, velsigner han dem i rigt mål.     
På grund af legemets nedbrydningsproces, må blodet hele tiden fornyes gennem føden. Ligeledes er det med vores åndelige liv. Ordet må modtages dagligt, det må troens og efterkommes. Kristus må dvæle i os og fylde hele vor krop og forny sjælens "livsblod". Hans forbillede skal være vores rettesnor. I vores omgang med hinanden må vi åbenbare Hans sympatiske karaktertræk. Der må være en sand fremvisning af Kristi nåde gennem vore hjerter. så kan vi istemme med apostelen: "Jeg lever, dog ikke jeg, men Kristus lever i mig." Kristi liv fastboende i sjælen er årsag til glæden og garantien for vores herlighed.   

15 10 1901 Review and Herald Guds hjælpende hånd.   
 Ved Guds store lov, er menneskene bundet til sine medmennesker. Som svar til den lovkyndige: "Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte og af hele din sæl, og med hele din styrke, og din næste som dig selv," sagde Kristus, "Du har svaret rigtigt: gør dette, og du skal leve."    
 I disse få ord findes betingelsen for opnåelsen af evigt liv.  Sand gudsfrygt måles ved det arbejde, der bliver gjort. Bekendelse betyder intet; stilling betyder intet; en karakter, der er lig Kristi karakter, er det bevis, vi skal bære om, at Gud har sendt sin Søn til verden. De, som bekender sig til at være kristne, men som ikke handler, som Kristus ville gøre, hvis de var i hans sted, skader Guds værk meget. De giver et forkert billede af deres Frelser og står under den forkerte fane.    
Den, i hvis hjerte Kristus bor, vil fremvise for verden Kristi kærlighed til menneskene. Han er Guds hjælper. Den åndelige sundheds kraft vil gennemstrømme hele hans væsen, idet han modtager af Kristi nåde for at meddele andre deraf. Dette er sandt missionsarbejde. Det vil læge det sår, som er tildelt den menneskelige natur, der er bleven bragt ud af orden af den engang skærmende kerub, som formedelst selvophøjelse tabte sin høje stilling af syne og optog kampen mod Gud og menneskene. Ved sin træskhed ledte han menneskene i fordærvelse, og det kostede Guds søn livet for at frikøbe dem. Kristus gav sit liv for at frelse syndere. Han er menneskenes lys og liv. Han kom som den mægtige læge, den store lægemissionær, for at læge de sår, som synden havde tilføjet menneskeslægten. Hans mægtige, helbredende kraft strømmer ind i sjælen og meddeler den ny åndelig føde.     
Ren og ubesmittet religion er ikke en følelse, men en udfoldelse af kærlighedens og barmhjertighedens gerninger. En sådan religion er nødvendig, hvis man skal eje sundhed og lykke. Den trænger ind i sjælens besmittede tempel, og med en svøbe driver den de syndige snyltegæster ud. Idet den tager tronen i besiddelse, helliger den alt ved sin nærværelse og oplyser hjertet med de klare stråler fra retfærdighedens sol. Den åbner sjælens vinduer mod himmelen og lader Guds kærligheds solskin slippe ind. Den bringer med sig stilhed og ro, fysisk, mental og moralsk styrke vokser thi himlens atmosfære fylder sjælen med liv og virksomhed. Kristus, herlighedens håb, får sin skikkelse i det indre.     
Gud forlanger nu af os, at vi ved et gudfrygtigt og fromt liv skal vise, at vi er oplyste af det guddommelige lys. Når de, der er forbundne med Guds tjeneste, gør Jesus til midtpunktet i alt og sætter hele deres håb til ham, vil man mærke en forandring i deres opførsel. De vil lære at elske Gud over alle ting og deres næste som sig selv og derved komme i en stilling, hvor de kan virke med held.    
Evangeliet er et godt budskab om stor glæde. Dets forjættelser meddeler sjælen lys, der stråler ud i verden. Derfor siger Kristus til dem, som har annammet evangeliet: "lader så eders lys skinne for menneskene, at de ser eders gode gjerninger og ærer eders fader, som er i himlene."     
Desuden illustrer han et kristenlivs levende virkelighed, ved at halve saltets frelse. "I er jordens salt", siger han; "men hvis saltet har mistet sin smag, hvorved skal det så saltes?" Alvorligt spørgsmål! Hvis sandhedens frelsende principper ikke eksemplificeres af bekendende kristne, hvilken gav skal verden så have af deres liv? Når saltet har mistet sin smag, "er det derfor til ingen nytte, men til at kastes ud, og blive trådt under fode af mennesker." Når kristne ikke åbenbarer Kristus, hvilken værdi er de da af? ER de så ikke som smagsløs salt, "der gavner intet"? Men når de åbenbarer frelsende sandheder i deres liv så overlades stakkels syndsforhærdede sjæle ikke til at gå til i fordærv. Gud gerninger kan ses; for retfærdighedens levende principper kan ikke skjules. Evangeliet udvirket er som salt der indeholder al sin smag. Det er en kraftfuldt til sjælefrelse.    
Kristus indregnede værdien af lydighed, idet han siger: "Tro ikke, at jeg er kommen for at ned bryde loven eller profeterne; jeg er ikke kommen for at nedbryde, men for at fuldkomme Thi sandelig siger jeg Eder: før himmelen og jorden forgår, skal end ikke det mindste bogstav eller en tøddel af loven forgå før det er sket alt sammen. Derfor: Den, der bryder et af de mindste blandt disse bud og lærer menneskene således, han skal kaldes den mindste i Himmeriget; men den, der holder dem og lærer andre dem, han skal kaldes stor i Himmeriget." Er det ikke bedst for os at holde budene, så at Gud kan åbenbare Sin kraft, igennem os? Hvis hele Guds folk var lydige mod Hans lov, ville de faktisk være lys i verden.    
Guds forjættelser til de lydige tjenere, glæder den ydmyge, sønderbrudte sjæl. Retfærdighedens sols klare lys udstråler fra den sande kristens liv. Hvis menneskene vilde blive Guds hjælpere og i kærlighedens og medlidenhedens ånd søge at opløfte de underkuede og faldne og redde dem, som går fortabelsen i møde, så vilde Herrens herlighed slutte til efter dem. De ville ikke sende tusinder af mile bort efter et menneske for at lære, hvad deres pligt er. De vilde kalde, og herren skulde svare: "Her er jeg." de vilde henvende sig til den, der er ved deres side, han, som har sagt: "Se, jeg er med eder alle dage indtil verdens ende." Evangeliets sendebud 695/01    
Se, tørstige og forvildede sjæle! Kan I ikke se livets kilde, åbnes for den trætte, udslidte rejsende? Kan I ikke høre Barmhjertighedens stemme, idet hun vinker til dig og siger: "Halløj, enhver som tørster, kom I til vandene;' 'dem som vil, lad ham tage frit af livets vand"? Vandene af denne kilde indeholder medicinsk ingredienser som vil helbrede både åndelige og fysiske sygdomme. Drik dybt fra kilden åbnet for Judæa og Jerusalem. Så kan du tage det opfriskende bæger til indtørrende og svimlende sjæle.    
Kristus sagde om Sit værk: "Den herre Herrens Ånd er over mig, fordi han salvede mig; han sendte mig med glædesbud til ydmyge, med lægedom for sønderbrudte hjerter, for at udråbe frihed for fanger og udgang for dem, som er bundet, udråbe et nådeår fra Herren, en hævnens dag fra vor Gud, for at trøste <i>alle</i>, som sørger." Bemærk, at du ikke blot skal trøste de få som du gerne vil gøre noget for, men alle som sørger, alle som henvender sig til dig efter hjælp og lindring; og mere, du skal søge efter den trængende. Job siger: "Jeg var de fattiges fader, udreded den mig ukendtes sag." Han ventede ikke på at blive tilskyndet, og så vende bort og sige: "Jeg vil ikke hælpe ham."    
 "Give dem, som sørger i Zion, højtidspragt for sørgedragt, for sørgeklædning glædens olie; lovsang for modløst sind. Man kalder dem retfærds ege, Herrens plantning til hans ære."    
Vågn op, vågn op mine brødre og søstre. I må gøre det arbejde, som Kristus gjorde, da han var på denne jord. Husk på, at I kan handle som Guds hjælpende hånd ved at åbne fængslets døre for dem, som er bundet. Vidunderligt er det arbejde, som Gud ønsker at udføre gennem sine tjenere, så hans navn konstant kan herliggøres. Han venter på at arbejde gennem sit folk. De, som er villige til at blive brugt, vil få en rig erfaring, en erfaring fuld af Guds herlighed.    
Om dem, der vil være hans hjælpere, siger Herren: "I skal kaldes Herrens præster, man skal kalde eder vor Guds tjenere; i skal æde hedningernes gods, og indtræde i deres herlighed. I stedet for beskæmmelse skal i have tvefold ære, og i stedet for skændsel skal jubel vorde eders lod; derfor skal i få en dobbelt arvelod i eders land; i skal have evig glæde. Thi jeg, Herren, elsker ret og hader uretfærdigheds rov; og jeg vil trolig give dem deres løn og gøre en evig pagt med dem. Og man skal kende deres sæd blandt hedningerne og deres afkom midt iblandt folkene, alle, som ser dem, skal kende dem, at de er den sæd, som Herren har velsignet." Es 61,6-9. " Din ret skal folkene skue og alle konger din ære. Et nyt navn giver man dig, som Herrens mund skal nævne. Og du bliver en dejlig krone i Herrens hånd, et kongeligt hovedbind i hånden på din Gud."     
Skal ikke vi forsøge at udvise al den godhed og forbarmelse, vi muligvis kan, i vort liv?   

29 10 1901 Review and Herald Døm ikke - nr. 1*  
  "Døm ikke, for at I ikke skal dømmes; thi den dom, I dømmer med, med den skal I selv dømmes, og det mål, I måler med, med det skal I selv få tilmålt."    
Disse ord blev sagt af den guddommelige lærer, vor Herre Jesus Kristus, for at vi skal høre de tog adlyde det. Gud har ikke givet mennesker kraft til at læse hjerter. Han har ikke sat dem på domssædet, for at afsige dom over deres medmennesker. Gud har overdraget al domsarbejde til Sin Søn. Hvorfor er dødelige mennesker som ikke mere forsigtige med at afsige dom over hinanden? Lad os søge at erkende vor egen uvidenhed. Når vi erkender dette til fulde, skal vi ikke tale ondt om vore brødre.    
Gud har forbudt os at tale ondt om hinanden. "Tal ikke ondt om hverandre, brødre! Den, som taler ondt om sin broder eller dømmer sin broder, taler ondt om loven og dømmer loven; men dømmer du loven, er du ikke lovens gører, men dens dommer. En er lovgiver og dommer, han, som har magt til at frelse og til at ødelægge; men hvem er du, som dømmer din næste?" Dem der handler imod deres medmennesker uden nåde, vil en dag selv føle behovet for nåden.    
Kristne har en meget betydningsfuld gerning at udføre. Gud har befalet dem at våge efter sjæle som nogen, der skal aflægge regnskab. De skal tilrettevise, irettesætte og formane med al langmodighed. Gud sagde til profeten Ezekiel:  "Men dig, menneskesøn, har jeg sat til vægter for Israels hus; hører du et ord af min mund, skal du advare dem fra mig. Når jeg siger til den gudløse: "Du skal visselig dø!" og du ikke taler for at advare ham mod hans vej, så skal den gudløse vel dø for sin misgerning, men hans blod vil jeg kræve af din hånd. Advarer du derimod den gudløse mod hans vej, for at han skal omvende sig fra den, og han ikke omvender sig, så skal han dø for sin misgerning, men du har reddet din sjæl."    
At tale Guds ord i trofasthed er et arbejde af højeste betydning. Men dette er et helt anderledes værk fra stadig kritik, onde tanke og drage væk fra hinanden. Dømme og irettesætte er to forskellige ting. Gud har pålagt Sine tjenere at irettesætte dem i kærlighed som fejler; men Han har forbudt og undsagt sig den tankeløse fordømmelse der blandt bekendende troende.    
Handlinger taler højere end ord, og dem som drager bort fra deres brødre viser tydeligt at de ikke ønsker at arbejde sammen med dem, at de tænker ondt om mennesker som Herren har givet en plads i Hans værk.    
Dem som viser den mangel på tro og tillid til deres brødre sårer Guds Ånd. Herren kalder på os til at bortlægge al hovmod, til at vise oprigtig sympati for den fejlende, som forsøger at genoprette sig selv fra fjendens snare.    
 "Hvorfor ser du splinten i din broders øje, men bjælken i dit eget øje lægger du ikke mærke til? Eller hvor kan du sige til din broder: "Lad mig tage splinten ud af dit øje;" og se, der sidder en bjælke i dit eget øje. Hykler! tag først bjælken ud af dit eget øje, så kan du se klart til at tage splinten ud af din broders øje."    
 "Er der nogen viis og forstandig iblandt jer, så skal han ved sin gode færd lade det komme frem i gerning med visdommens sagtmodighed. Men huser I bitter misundelse og egennytte i jeres hjerter, så ros jer ikke løgnagtigt på trods af sandheden!" Lad ikke dem som gemmer påmisundelse og stridigheder hævde udbygget åndeligt kundskab, for derved lyver de imod sandheden. "Den "visdom" kommer ikke ovenfra, men er jordisk, sjælelig, og stammer fra de onde ånder. Thi hvor der er misundelse og egennytte, der er forvirring og alt, hvad ondt er. Men visdommen ovenfra er først og fremmest ren, dernæst fredselskende, mild, hensynsfuld, fyldt med barmhjertighed og gode frugter, fri for partiskhed og hykleri.    
 "Mine brødre! ikke mange af jer må søge at blive lærere. I skal vide, at vi får en desto strengere dom. Vi fejler jo alle i mange ting; hvis en ikke fejler med sine ord, så er han en fuldkommen mand, i stand til også at holde hele sit legeme i tømme. . . . .  Sådan er også tungen et lidet lem, men kan dog prale af store ting. Se, hvor den mindste ild kan sætte den største skov i brand! . . . . men tungen kan intet menneske tæmme, rastløs og ond som den er, fuld af dødbringende gift."  Kun ved Herrens hjælp kan vi bringe vore tanker og ord under Kristi vilje.    
De allerførste ting vi skal gøre er at forene os i det kristne fællesskabs bånd. Dem som arbejder for Gud, bør lægge bortlægge al uvenlig kritik, og drage sammen i enhed. Kristus ønsker at hans soldater skal stå skulder ved skulder, forenet i udkæmpe korsets kampe. Han ønsker enhed mellem dem der arbejder for Ham til at være i tæt som unionen er mellem Ham og Hans Fader. Dem som mærker Helligåndens helligende kraft vil give agt på den guddommelige Instruktørs lektier, og vil vise deres oprigtighed ved at gøre alt i deres kraft for at arbejde i harmoni med deres brødre.    
 "Giv nøje agt på dig selv og din lærergerning; hold trolig ud dermed. Gør du det, vil du frelse både dig selv og dine tilhørere." "Så vent da tålmodigt, brødre! indtil Herrens komme. Se, bonden bier på jordens dyrebare afgrøde og venter tålmodigt på den, til den har fået tidligregn og sildigregn. Vent da også I tålmodigt, styrk jeres hjerter; thi Herrens komme er nær. Vær ikke vrantne mod hverandre, brødre! for at I ikke skal blive dømt; se, dommeren står for døren." "Salige er de barmhjertige, thi dem skal der vises barmhjertighed. Salige er de rene af hjertet, thi de skal se Gud. Salige er de, som stifter fred, thi de skal kaldes Guds børn."    
 "Derfor er du uden undskyldning, menneske! hvem du end er, som opkaster dig til dommer; thi idet du dømmer de andre, fordømmer du dig selv; du dømmer nok, men handler selv på samme vis. Vi ved jo, at Guds dom med rette er over dem, som handler således. Men du, menneske! som dømmer dem, der handler således, og selv gør det samme, regner du med, at du vil kunne undfly Guds dom?"    
Det er ham der har grund til have mistillid til sine egne principper, som er fuldt klar over andres fejl. Hvis der ikke var nogen mangel i vor egen erfaring, ville vi ikke være så fordægtige over for vore brødre. Det er ham hvis samvittighed fordømmer ham som er så hurtig til at dømme. Lad enhver skælve og være mange for sig selv. Lad ham se at hans eget hjerte ret med Gud. Lad ham luge ud i hans egen have; han vil finde nok til at holde sig travlt beskæfiget. Hvis han ikke gør dette trofast, vil han ikke have tid til at finde fejl i andres haver. I stedet for at dømme vore brødre, så lad os dømme os selv. Lad os forvisse os om at vi er blandt dem der "er udvalgte ifølge Gud Faders forudviden, ved Åndens helligelse, til lydighed og til bestænkelse med Jesu Kristi blod." "Da I har renset jeres sjæle i lydighed imod sandheden til at nære oprigtig broderkærlighed, så elsk hverandre inderligt af hjertet."  

5 11 1901 Review and Herald Døm ikke - nr. 2.*    
 Fred, retfærdighed og kærlighed bør fylde enhvers hjerte der er troende i Kristus. Lad sandhedens surdej gøre sin helliggørende kraft over jeres liv. Sandhed er et virkende element. Det leder os på den aggressive krig, ikke imod vore brødre, men imod sataniske agenter. De kampe som vi kaldes til at kæmpe, er ikke en krig imod kød og blod, men imod myndigheder, imod magter imod denne mørkets herskere af denne verden, imod åndelig ondskab på høje steder. Tro ikke at du gør Guds arbejde ved at føre krig imod hinanden. Dette arbejde gøres til skamme af dem, som hævder at tro sandheden.    
Kritiser jer selv ligeså nøje og strengt som I ved at I fortjener. Lad jer ikke være ivrige efter at finde fejl hos jeres brødre, men opnå mere og endnu mere kundskab til Kristus, og udøve en indflydelse som skal være en smag af liv til liv. "Tag derfor Guds fulde rustning på, for at I må kunne stå imod på den onde dag og holde stand."    
Kristi død og opstandelse har åbnet en ubegrænset kilde af kraft for enhver sjæl, som han kan drage kraften af. Denne kraft vil sætte dig i stand til at overvinde de mest anstødelige træk i din karakter. Guds nåde venter på at forsyne den syndssyge sjæl efter dennes opfordring. Den vil helbrede al åndelig sygdom. Ved den renses hjerter fra al besmittelse. Det er evangeliets hjælpemiddel for syndens forbandelse. Den forener menneskevæsener med Kristus i at gøre gode gerninger, sætter dem i stand til at løbe på lydighedens sti, vise verden den sagtmodighed og ydmyghed som de har lært fra Frelseren.    
Han som bærer Kristi åg har ikke tid til at dømme andre. Hele hans tid helliges til at rede syndere. Han våger efter anledninger til at vise at han har noget der er værd at give af, noget af højeste værdi, ja kundskaben til Gud og Jesus Kristus.    
Kristus siger til sine efterfølgere: "Bliv i mig, så bliver jeg også i jer. Ligesom grenen ikke kan bære frugt af sig selv, men kun hvis den bliver på vintræet, således kan I heller ikke, uden I bliver i mig. Jeg er vintræet, I er grenene. Den, som bliver i mig, og jeg i ham, han bærer megen frugt." Men for at frembringe megen frugt, må vi gennemsyres med Kristi livgivende og helligende kraft; for Han siger: "Uden mig kan I ingenting gøre."    
Vore menigheder har ingen undskyldning for at være uden tro og uden kraft. Kristus siger: "Hvis I bliver i mig, og mine ord bliver i jer, så bed om, hvad som helst I vil, og I skal få det. Derved er min Fader herliggjort, at I bærer megen frugt og bliver mine disciple. Som Faderen har elsket mig, således har jeg også elsket jer; bliv i min kærlighed! Hvis I holder mine bud, vil I blive i min kærlighed, ligesom jeg har holdt min Faders bud og bliver i hans kærlighed. Dette har jeg sagt til jer, for at min glæde skal være i jer, og jeres glæde kan blive fuldkommen. Dette er mit bud, at I skal elske hverandre, ligesom jeg har elsket jer."    
Vi nærmer og hurtig enden. Stridigheder, krig, blodsudgydelse og ondskab af enhver slags gør vor verden til det den var på Noas dage. Skal kristne føre krig imellem sig selv, når deres eneste interesse bør være at fremskynde Guds rige?    
Det første kapitel i første konrinterbrev indeholder en undervisning som alle, der er Guds medarbejdere bør følge. Paulus hørte at der var stridigheder iblandt korintermenighedens medlemmer, og han skrev således til dem: "Men jeg formaner jer, brødre, ved vor Herres Jesu Kristi navn, at I alle skal være enige indbyrdes, og at der ikke må findes splittelser iblandt jer, men at I skal være fuldt ud forenede i samme sind og samme overbevisning." Dem som praktiserer denne lære vil åbenbare Kristi renhed i deres liv, og vil vise Hans kærlighed i deres omgang med hverandre.    
Paulus siger: " Jeg havde fattet det forsæt ikke at ville vide af noget andet, medens jeg var iblandt jer, end Jesus Kristus, og det som korsfæstet." I stedet for at finde fejl hos vore brødre, så dvæl ved Kristi store kærlighed. Frelseren ydmygede sig selv, for at bære menneskers skam. Skridt for skridt steg han ned i ydmygelsens dal, da Han kan stå ved ydmygelsens hoved, et fuldkomment forbillede i menneskeligt kød, for enhver søn og datter af Adam. "Men han blev såret for vore overtrædelser, knust for vor brødres skyld; os til fred kom straf over ham, vi fik lægedom ved hans sår." Lad dem som i nævner Kristi navn studere Hans arbejde. Når den guddommelige indskyldelse kommer til dem, vil sjælens anger, bekendelse og ydmygelse ske i enhver menighed.    
Lyt, alle der har ører til at høre med: "Derfor: enhver, der hører de ord, jeg her har sagt, og handler efter dem, han ligner en klog mand, som byggede sit hus på klippegrund. Og regnen styrtede ned, og vandstrømmene kom, og vindene blæste og kastedes mod det hus, men det faldt ikke; thi dets grundvold var lagt på klippen. Men enhver, der hører de ord, jeg her har sagt, og ikke handler efter dem, ligner en dåre, som byggede sit hus på sand. Og regnen styrtede ned, og vandstrømmene kom, og vindene blæste og slog imod det hus; og det faldt, og dets fald var stort."    
Lad menigheden rejse sig i Herrens navn, og kaste alle markets gerninger af sig. "Gør dig rede, bliv lys, thi dit lys er kommet, Herrens herlighed er oprundet over dig." Giv agt på den undervisning som Gud har givet om at opelske tålmodighed, venlighed og langmodighed. Bær over med hinanden, og tilgiv hinanden. Gud har sat os i denne verden for at vi skal være kammarater med hinanden. Lad os vandre sammen i kærlighed, bøje vore kræfter hen mod sjælevindingsarbejdet. Idet vi tjener Gud således i helligt kammeratskab, vil vi vise at vi er Hans medarbejdere.  

14 01 1902 Review and Herald Gå fremad   
 Jeg har fået til opgave at tale om det medicinske missionsarbejdes fremgang er egentlig Guds plan. Dette arbejde må udføres, sandheden må bæres ud på veje og stier. Pastorer og menighedsmedlemmer burde vågne og forstå at det er nødvendigt at samarbejde i dette værk.    
Med vedholdende, utrættelig energi har de som kendte byrden for det kristne hjælpearbejde vidnet gennem sine gerninger, om at de ikke er tilfredse med at blot være teoretiske troende. De har forsøgt at vandre i lyset. De har sat sin tro i værket. De har kombineret tro og gerninger. De har udført det værk som Herren har vist burde gøres, og mange sjæle har blevet oplyste, overbeviste og hjulpne.     
Uinteresseret for sundhedsreformen og det medicinske missionsarbejde blandt vore pastorer er forbavsende. Til og med de som ikke bekender sig være kristne behandler emnet med større respekt end nogle bland vore egne folk, og de går foran os.    
Hvorfor, undrer jeg, er nogle af vore pastorsbrødre så langt efter når det gælder at forkynde det vigtige spørgsmål om afholdenhed? Mine brødre, den ordre som er givet os er, "Grib fat i arbejdet med sundhedsreformen, gå fremad." Om I tror at det medicinske missionsarbejdet tager for store proportioner, tag de mænd som har arbejdet i overensstemmelse med disse retningslinjer med jer på jeres arbejdsområde, et par her og et par der. Tag imod disse sundhedsmissionærer på samme måde som I skulle tage imod Kristus, og se hvilket arbejde de kan udrette. I vil ikke finne at de er dværge når det gælder religiøs erfaring. Se efter om I ikke på denne måde kan lede meget af himlens livskraft ind i forsamlingerne. Se efter om der ikke findes nogle som kommer at tage den uddannelse til sig som de behøver så meget og frembære vidnesbyrdet, " Men Gud som er rig på barmhjertighed har elsket os med så stor kærlighed, også når vi endnu var døde gennem vore overtrædelser, at han har gjort os levende sammen med Kristus. Af nåde er I frelste. Ja, han har opvækket os med ham og sat os med ham i den himmelske verden, i Kristus Jesus" Ef 2,4-6. Det vi virkelig behøver er sammenhold, fuldstændig enighed.    
Den evangeliske virksomhed er en organisation som skal forkynde sandheden for syge og raske. Den kombinerer medicinsk missionsarbejde og Ordets forkyndelse. Genom disse forenede virksomheder give muligheder at forkynde lys og at præsentere evangeliet for alle klasser og samfundsniveauer. Gud vil at pastorer og menighedsmedlemmer skal tage bestemt, aktiv del i det medicinske missionsarbejde.    
At tage mennesker præcis hvor de er, i hvilken position eller i hvilken tilstand de end befinder sig, og hjælpe dem på alle måder, dette er evangelisk virksomhed. De som er legemlig syge er næsten altid syge i ånden, og når sjælen er syg er legemet også påvirket. Pastorer borde vide at det er en del af deres arbejde at tjene de syge og plagede hvor en mulighed åbenbarer sig. Den pastor som prædiker evangeliet skal fremføre det budskab som må tages imod om mennesker skal blive helligede og rede for Herrens ankomst. Dette værk skal omfatte alt som omfattes af Kristi virksomhed.    
De som forstår sig på fysiologi og hygiejne vil opdage, i sit pastoralarbejde, at det er hjælpemidler som de kan anvende for at lære andre om rigtig og klog behandling af de fysiske, mentale og moralske kræfter. Derfor burde de som forbereder sig for pastorsarbejdet studere nøje den menneskelige krop, så at de lærer hvordan man tager vare på kroppen, ikke ved hjælp af medikamenter, uden ved naturens eget laboratorium. Herren vil velsigne dem som gør alle anstrengelser for at holde sig selv fri fra sygdom og lede andre til at betragte både kropslig og sjælelig sundhed som hellig.    
Kristi ambassadører, de som Guds levende visdomsord er blevet betroet os, kan blive dobbelt så hjulpne om de ved hvordan man hjælper de syge. En praktisk kundskab om helsereformen gør mænd og kvinder bedre kvalificerede at forkynde budskabet om nåde og straf for verden.<br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

25 02 1902 Review and Herald Behovet for en genoplivning og en reformation.   
  "Men jeg har det imod dig, at du har svigtet din første kærlighed. Kom derfor i hu, hvorfra du er faldet, og omvend dig og gør de samme gerninger som i den første tid; ellers kommer jeg over dig og flytter din lysestage fra dens plads, hvis du ikke omvender dig."    
Jeg har fået besked på at sige, at disse ord passer på syvende dags adventistmenighederne i deres nuværende tilstand. Guds kærlighed er gået tabt, og det betyder, at medlemmerne heller ikke har indbyrdes kærlighed. Det hedder mig selv, mig selv, mig selv. Selvet kæmper om overherredømmet. Hvor længe skal dette fortsætte? Medmindre en genomvendelse vil finde sted, vil der hurtigt komme en mangel på gudsfrygt, så menigheden vil blive repræsenteret som det golde figentræ. Menigheden har fået stort lys. Hun har haft overmådelige anledning for at bære megen frugt. Men selviskhed er kommet ind, og Gud siger: "Jeg vil flytte din lysestage fra dens plads, hvis du ikke omvender dig."    
Jesus ser på det fordringsfulde og frugtløse figentræ, og med erklærer domsafsigelsen sørgmodigt og uvilligt. Og under en krænket Guds forbindelse, visner figentræet ned. Gud hjælper Sit folk til at bruge denne lektie medens det endnu er tid.    
Lige før Sin himmelfart, sagde Jesus til Sine disciple: "Mig er givet al magt i Himmelen og på jorden. Gå derfor hen og gør alle folkeslagene til mine disciple, idet I døber dem i Faderens og Sønnens og Helligåndens navn, og idet I lærer dem at holde alt det, som jeg har befalet jer. Og se, jeg er med jer alle dage indtil verdens ende." I dag opfylder Guds folk ikke dette hverv som de burde. Selviskheden forhindrer dem fra at tage imod disse ord, i deres højtidelige og alvorlige betydning.    
Mange synes at være næsten åndeligt døde, og det gør mig meget ondt. Jeg er bange for man har forsømt en aktiv kamp mod verden, mod vor onde natur og mod djævelen. Skal vi med vor lunkne kristendom være med og opmuntre til den samme egenkærlige og begærlige holdning som verden har? Skal vi tage del i ugudeligheden i verden og være lige så uærlige som dem? Nej, lad os ved Guds nåde være tro mod sandhedens principper og holde fast ved frimodighed den vi havde i den første tid. Vi har fået denne formaning: "Vær ikke tøvende i jeres iver, vær brændende i ånden, tjen Herren!" (Rom 12,11). Vi har kun én Herre: Kristus. Og vi må have blikket fæstet på ham. Fra ham må vor visdom komme. Ved hans nåde kan vi blive bevaret rene. Vi kan stå ydmyge for Gud og med sønderknuste hjerter, så vi kan repræsentere ham i verden.    
Der har været stor efterspørgsel efter prædikener i vore menigheder. Medlemmerne har gjort sig mere afhængige af gode taler end af Den Hellige Ånd. De åndelige gaver Gud gav dem, er ikke blevet benyttet og er nu meget lidt brugbare. Hvis prædikanterne ville drage ud til steder som endnu ikke er besøgt, ville medlemmerne være nødt til selv at bære ansvaret, og de sovende evner ville blive vækket til nyt liv.    
Gud anklager både prædikanter og menighederne for åndelig sløvhed, og siger: "Jeg kender dine gerninger, du er hverken kold eller varm. Gid du var enten kold eller varm! Men nu, da du er lunken, og hverken varm eller kold, vil jeg udspy dig af min mund. Siden du siger: Jeg er rig, jeg har samlet til huse og mangler intet, og du ikke ved, at hvis nogen er elendig og ynkelig og fattig og blind og nøgen, er det dig, så råder jeg dig til hos mig at købe guld, der er lutret i ild, for at du kan blive rig, og hvide klæder at iføre dig, for at din nøgenheds skam ikke skal ses, og salve til at salve dine øjne med, for at du kan se." (Åb 3,15-18) Dette er et kald fra Gud til åndelig vækkelse og reformation. Sker det ikke, vil de lunkne blive stadigt mere uacceptable for Herren, og til slut vil han ikke længere godkende dem som sine børn.     
Der må komme en vækkelse og en reformation under Helligåndens ledelse. Vækkelse og reformation er to forskellige ting. Vækkelse er en fornyelse af det åndelige liv, en genoplivelse af sindets og hjertets kræfter, en opstandelse fra åndelig død. Reformation betegner en reorganisation, en forandring af ideer og teorier, vaner og praksis. En reformation vil ikke frembringe retfærdighedens gode frugt, hvis den ikke er forbundet med Åndens vækkelse. Vækkelse og reformation skal udføre deres beskikkede hverv, under hvilket de forenes.     
 "At I ikke tilhører jer selv? I er jo købt og prisen betalt; ær derfor Gud i jeres legeme [og i jeres ånd, som er Guds]!" "Således skal jeres lys skinne for menneskene, for at de må se jeres gode gerninger og prise jeres Fader, som er i Himlene." Kristus gav Sit liv for en falden slægt, efterlod os et eksempel, så vi skal følge i Hans fodspor. Til ham som gør dette vil de anerkendene ord lyde: "Vel gjort, du gode og tro tjener; . . . . Gå ind til din Herres glæde."    
Herrens ord fortrænger aldrig aktivitet. Det fremmer menneskets nyttig ved at vejlede hans aktiviteter i den rette retning. Herren efterlader ikke mennesket uden en målsætning. Han sætter en evig arv frem for mennesket, og giver det forædlende sandhed, så han kan rykke frem på en sikker og pålidelig sti, og tilstræbe sig det som er det værddigt at hellige sine højeste evner til, - en krone til evigt liv.    
Mennesket vil vokse i kraft idet han arbejder på at kende Herren. Idet han drister sig til at nå den højeste standard, er bibelen som et lys der vejleder hans fodtrin hjemad. I dette ord, finder han at han er medarving med Kristus til en evig rigdom. Vejleder-bogen peger ham hen til himlens uransagelige rigdomme. Ved at arbejde på at kende Herren, sikrer han sig en lykke der aldrig har ende. Dag for dag er Guds fred hans belønning, og i tro ser han et hjem i evigt solskin, fri for skygger og skuffelse. Gud retter sine fodspor, og holder ham fra at falde.    
Gud elsker Sin Menighed. Der er blandet rajgræs ind i hveden, men Herren kender Sine egne. "Dog har du i Sardes nogle få, som ikke har besmittet deres klæder; de skal vandre med mig i hvide klæder, thi de er værdige dertil. Den, der sejrer, skal således iføres hvide klæder, og jeg vil aldrig slette hans navn af livets bog, og jeg vil vedkende mig hans navn for min Fader og for hans engle. Den, som har øre, han høre, hvad Ånden siger til menighederne."    
Skal Kristi råd ikke have virkning på menighederne? Hvorfor halte, I som kender sandheden, mellem to anskuelser? "Er Herren Gud, så hold eder til ham, og er ba'al Gud, så hold eder til ham!" Kristi efterfølgere har ingen ret til at stå på neutral grund. Der er ikke noget større håb for en åbenlys fende, en Ham som er neutral.    
Lad menigheden besvare profetens ord: "Gør dig rede, bliv lys, thi dit lys er kommet, Herrens herlighed er oprundet over dig. Thi se, mørke skjuler jorden og dunkelhed folkene, men over dig skal Herren oprinde, over dig skal hans herlighed ses."    
Guds folk har mistet deres første kærlighed. Nu må de angre og rykke vedholdende frem på hellighedens sti. Guds mål er at nå enhver fase i livet. De er uforanderlige, evige; og på den bestemte tid vil de blive effektueret. For en tid virker det som om at Satan har al magt i sine hænder; men vor tillid er til Gud. Når vi drager nær til Ham, vil Han drage nær til os, og vil arbejde med mægtig kraft, for at udrette Hans nådige mål.    
Gud irettesætter Sit folk for deres synder, så han kan ydmyge dem, og få dem til at søge Hans ansigt. Idet de fornyer sig, og Hans kærlighed blomstrer op i deres hjerter, vil Hans elskende svar komme på deres anmodninger. Han vil styrke dem i deres forbedring, løfte dem op til en standard imod fjenden. Hans rige velsignelse vil hvile over dem, og i klare stråler vil den genspejle himlens lys. Så vil skarer, der ikke er af deres tro, se at Gud er med Sit folk, og vil forene sig med dem, i tjenesten for deres Genløser.  

22 04 1902 Review and Herald Kristi retfærdighed i loven.*  
 De største vanskeligheder Paulus havde, skyldtes indflydelsen fra farisæerpartiet. De skaffede ham mange problemer ved den splid de skabte i menigheden i Korint. Hele tiden fremholdt de, at det var nødvendigt at holde sig til de gamle ceremonier, og de satte disse forskrifter højere end Kristi evangelium. De fordømte Paulus fordi han ikke lærte de nyomvendte at det var nødvendigt at følge disse forskrifter.     
Paulus imødegik dem og sagde: "Men når dødens tjeneste, indhugget i sten med bogstaver, havde sin herlighed, så at Israels børn ikke kunne se på Moses' ansigt på grund af hans ansigts stråleglans, der dog forsvandt, hvor meget mere vil så ikke Åndens tjeneste have sin herlighed. Når den tjeneste, der fører til fordømmelse, havde sin herlighed, så er den tjeneste, der fører til retfærdighed, langt mere rig på herlighed. 2.Kor 3,7-9    
Guds lov, som på Sinaj blev forkyndt med forfærdelig majestæt, fordømmer synderen, Det er lovens opgave at fordømme synderne, men der findes ingen frelsesmulighed i den. Den er livets lov, og de som lever efter den, bliver rigt belønnet. Men den fører til trældom og død for dem som fortsætter med at være under dens fordømmelse.     
Så hellig og herlig er loven at da Moses kom ned fra bjerget, hvor han havde været sammen med Gud og fået stentavlerne af ham, skinnede hans ansigt med en herlighed folket ikke tålte at se på, Moses måtte lægge et slør over sit ansigt.     
Herligheden som skinnede fra Moses ansigt, var et genskin af Kristi retfærdighed i loven. Selve loven ville ikke have nogen herlighed. Det har den kun, fordi Kristus er i den. Den kan ikke frelse, og den er uden herlighed. Det er kun i Kristus den fremstår fuld af retfærdighed og sandhed.     
Sammen ved profeterne gav offersystemets symboler og forbilleder et tilsløret og utydeligt indtryk af den nåde og frelse verden skulle opleve da Jesus kom. Moses fik lov til at se betydningen af de forbilleder som pegede frem mod Jesus. Han så slutningen på det som skulle vare til Kristi død, når virkeligheden og modbilledet mødes. Han så at det kun er ved Kristi hjælp mennesket kan holde moralloven. Mennesket førte synden ind i verden da de overtrådte denne lov, og med synden kom døden. Kristus sonede menneskets synd. Han tilbød sin fuldkomne karakter i stedet for menneskets synd. Han tilbød sin fuldkomne karakter i stedet for menneskets syndighed. Han tog selv straffen for ulydigheden. Soneofrene pegede frem mod hans eget store soneoffer. Lammet som blev slagtet, var et billede på det lam som skulle bære verdens synd.      
Det var da Moses fik at se hvem den midlertidige tjeneste pegede frem imod, og fik at se Jesus som han blev åbenbaret i loven, at hans ansigt fik sin glans. Lovens tjeneste, skrevet og hugget i sten, var en dødens tjeneste. Uden Kristus var overtræderen under dens fordømmelse og uden håb om nåde eller tilgivelse. Tjenesten i sig selv havde ingen herlighed, men den lovede frelser åbenbaret i ceremonilovens symboler og forbilleder, gjorde moralloven herlig.     
<b>Den jødiske husholdning åbenbarede Kristus</b><br> Paulus ønsker af hele sit hjerte at hans landsmænd vil indse at det var den synd tilgivende frelsers herlighed som gjorde hele den jødiske offertjeneste meningsfuld. Han længtes efter at jøderne skulle forstå at Kristus kom til verden og døde som menneskets sonoffer, og da mødte virkelighedens modbillede.     
Efter at Kristus døde på korset som sonoffer for synden, kunne offerloven ikke længere stå ved magt. Den havde hørt sammen med moralloven og var derfor herlig. Det hele har Guddommens stempel og var et udtryk for guds hellighed og retfærdighed. Og hvis det som var slut, var herligt, hvor meget herligere måtte da ikke virkeligheden være, da Kristus blev åbenbaret, han som giver sin livgivende, helliggørende Ånd til alle som tror?     
Forkyndelsen af tibudsloven var en mægtig åbenbaring af Guds herlighed og majestæt. Men hvordan virker denne åbenbaring af magt på folket? De blev bange. "Hele folket oplevede tordenbragene og lynglimtene og hornklangen og så bjerget hyldet i røg. Da rystede de og blev stående på lang afstand, og de sagde til Moses: "Du skal Tale til os, så lytter vi! Men Gud må ikke tale til os, for så dør vi." (2Mos 20,18-19). De ville at Moses skulle være deres mellemmand, og at de uden hans mellemkomst ville blive tilintetgjort.     
Men Moses sagde til folket: I skal ikke være bange! Gud er kommet for at sætte jer på prøve, og for at I kan frygte for ham, så I ikke synder. Mens folket blev stående på lang afstand, nærmede Moses sig mulmet, hvor Gud var. (2Mos 20,20-21).     
Syndtilgivelse, retfærdiggørelse ved tro på Jesus Kristus, adgang til Gud kun ved en mellemmand på grund af deres fortabte tilstand, deres skyld og syndige natur, alt dette var sandheder folket havde meget lille forståelse for. De havde i stor udstrækning tabt kundskaben om Gud og om den eneste måde de kunne nærme sig ham på. De havde mistet al sans for hvad synd og retfærdighed er, og havde bare en tåget forestilling om at syndstilgivelse måtte komme gennem Kristus, den lovede Messias, som deres sonoffer var et forbillede på.    
Paulus erklærede: Et sådant håb har vi og går derfor åbent til værks og gør ikke som Moses, der lagde et slør over sit ansigt, for at Israels børn ikke skulle se, at det, der forsvandt, hørte op. Dog forhærdes deres tanker, for indtil den dag i dag bliver det samme slør ved med at ligge over oplæsningen af den gamle pagt uden at tages bort, for det fjernes først i Kristus. Ja, lige til i dag ligger der et slør over deres hjerte, når Moses læses op. Men hver gang én vender om til Herren, tages sløret bort. 2Kor 3,12-16    
Jøderne nægtede at tage imod Kristus som Messias, og de forstår ikke at deres ceremonier er meningsløse og at soneofrene ikke længere betyder noget. Sløret som de selv i deres vantro har lagt over deres hjerte og deres forstand, ligger der stadigvæk. Det vil blive fjernet hvis de tager imod Kristus, lovens retfærdighed.    
Mange i den kristne verden har også et slør over deres øjne og hjerter. De ser ikke slutningen på det som blev afskaffet. De ser ikke at det kun var ceremoniloven som blev afskaffet ved Kristi død. De hævder at moralloven blev naglet til korset. Tykt er det slør der formørker deres forstand. Mange er i krig med Gud. De lyder ikke hans lov. Kun når de bliver i harmoni med grundloven for hans styreform, kan Kristus være til nogen hjælp for dem. De kan tale om at han er deres frelser, men til sidst vil han måske sige til dem: Jeg kender jer ikke. I har ikke vist nogen ægte anger overfor Gud for overtrædelsen af hans hellige lov, og I kan ikke have nogen ægte tro på mig, for det var min opgave at gøre loven stor og herlig.    
<b>Moralloven et afskrift af Kristi karakter</b><br> Paulus omtalte hverken moralloven eller ceremoniloven sådan som prædikanter i vor tid vover at gøre. Nogle har en sådan modvilje mod Guds lov at de vil gøre sig umage for rigtigt at kunne tale nedsættende om den. Sådan foragter de, og rakker ned på Guds majestæt og ære.     
Moralloven har aldrig været et midlertidigt forbillede. Den eksisterede før mennesket blev skabt, og den vil stå ved magt så længe Guds rige eksisterer. Gud kunne ikke forandre et eneste af lovens bud da han ville frelse menneskene, for loven er hans riges grundvold. Den er uforanderlig og evig. For at mennesket skulle blive frelst og for at respekten for loven kunne blive opretholdt, var Guds Søn nødt til at give sig selv som et sonoffer for synd. Han som ikke kendte til synd, blev til synd for os. Han døde for os på Golgata. Hans død viser hvor højt Gud elsker menneskene, og at hans lov ikke kan ændres.    
I bjergprædikenen erklærer Jesus: Tro ikke, at jeg er kommet for at nedbryde loven eller profeterne. Jeg er ikke kommet for at nedbryde, men for at opfylde. Sandelig, siger jeg jer: Før himmel og jord forgår, skal ikke det mindste bogstav eller en eneste tøddel forgå af loven før alt er sket. (Matt 5,17-18).    
Kristus tog lovens forbandelse på sig, og led den fastsatte straf. Han gennemførte planen om at give mennesket mulighed til at kunne holde Guds lov og til at blive godtaget på grundlag af Frelserens offer. Ved det offer han gav, blev loven æret og herliggjort. Da kunne alle tydeligt se herligheden af det som ikke skulle ophøre - Guds ti bud, hans rettesnor for retfærdighed.    
Og alle vi, som med utilsløret ansigt i et spejl skuer Herrens herlighed, forvandles efter det billede, vi skuer, fra herlighed til herlighed, sådan som det sker ved den Herre, som Ånden er. (2.Kor 3,18). Kristus er syndernes talsmand. De som tager imod evangeliet, ser ham med utildækket ansigt. De ser forbindelsen mellem hans opgave og loven, og de lovpriser Guds visdom og herlighed som bliver åbenbaret ved Frelseren. Kristi herlighed bliver åbenbaret i loven, som er en afskrift af hans karakter, og hans forvandlende kraft gør sin gerning i menneskene indtil de bliver forvandlet til hans billede. De får del i guddommelig natur, og de bliver mere og mere lig deres frelser. Skridt for skridt retter de sig stadig mere efter Guds vilje, indtil de når fuld modenhed.    
Loven og evangeliet er i fuldkommen harmoni. De støtter hverandre. Loven taler i al sin majestæt til samvittigheden, og den får synderne til at se at de må have Kristus som deres soneoffer for synden. Evangeliet forstår lovens opgave og at den er uforanderlig. Uden loven ville jeg ikke have vidst af synden, siger Paulus. Loven hjælper synderen til at se sin synd og leder dem til Frelseren. I deres nød kan menneskene påberåbe sig korsets mægtige argumenter. De har ret til at bede om at få del i Kristi retfærdighed, for den blev givet alle angrende syndere. Gud siger: Den, der kommer til mig, vil jeg aldrig vise bort. (Joh 6,37) Hvis vi bekender vore synder, er han trofast og retfærdig, så han tilgiver os vore synder og renser os for al uretfærdighed (1Joh 1,9)  

22 04 1902 Review and Herald Et eksempel på gavmildhed.*  
 De Herren indbød Israel til at hjælpe med at opføre tabernaklet i ørkenen, var svaret hjerteligt. Folk kom  "som i sit hjerte følte sig drevet dertil, og hvis ånd tilskyndede ham, kom med Herrens offerydelse til opførelsen af åbenbaringsteltet og til alt arbejdet derved og til de hellige klæder." De kom, både mænd og kvinder, så så mange som var villige af hjertet. De kom med deres gaver af guld og sølv, udvalgte klæder og værdifuldt træ. Herskerne bragte dyrebare stene, kostelige krydderier og olie til oplysning. "Og alle kunstforstandige kvinder spandt med egne hænder og kom med deres spind." De bragte "frivillige offergaver hver morgen," indtil efterretningen blev givet til Moses: "Folket kommer med mere, end der kræves til udførelsen af det arbejde, Herren har påbudt!" 2. Mos. 35,21-25; 36,4. Denne generøse, helhjertede, villige tjeneste var Gud behagelig; og da tabernaklet stod færdigt, underskrev han sin accept for gaven. "Da dækkede skyen åbenbaringsteltet, og Herrens herlighed fyldte boligen." 2. Mos. 40, 34.    
I lighed med dette eksempel på villig tjeneste har der været gjort et arbejde for vore skoler ved at publicere og sælge bogen "Kristi lignelser." Vi gælder os over at så mange af vore folk har givet sig selv til dette arbejde, og at deres anstrengelser har vist sig succesrige. Vi gælder os over at vor konferenses og vort traktatselskabs embedsfolk, har givet deres indflydelse og energi til denne store tjeneste, og at prædikanter, bibelarbejde, kolportørere og menighedsmedlemmer har engageret sig så hjerteligt til det særlige hjælpearbejde for vore skoler. Den ædelmodige og helhjertede måde som vore forlag og vore brødre og søstre i det hele taget har gjort for denne virksomhed er Herren velbehageligt. Det er i overensstemmelse med hans plan.<p><i>Mrs. E. G. White.</i>  

29 04 1902 Review and Herald Korsets herlighed.*    
  "Derfor, da vi nu har denne tjeneste på grund af den barmhjertighed, der er blevet os til del, så taber vi ikke modet; men vi har sagt os løs fra al skjult og skammelig adfærd, så vi ikke går underfundigt til værks, ikke heller forfalsker Guds ord, men anbefaler os til ethvert menneskes samvittighed for Guds åsyn ved åbent at forkynde sandheden. Selv om der også ligger et dække over vort evangelium, så er det for dem, der fortabes, det er tildækket, for de vantro, hvis tanker denne verdens gud har slået med blindhed."    
Apostlen ophøjer Guds nåde og barmhjertighed, vist i hans mirakuløse omvendelse og i den hellige tillid der er betroet ham som en Kristi prædikant. Ved Guds overmådelige barmhjertighed har han og hans brødre blevet støttet i pinsler, vanskeligheder og fare. Han erklærer at de ikke har vandret i listighed, eller behandles Guds ord bedragerisk. De har været uselviske og ikke udvist nogen gerrighed. De har ikke formeret deres tro og lære efter deres tilhørers ønsker, eller tilbageholdt sandheder for dem, for at gøre deres lære mindre pågående. De har ikke omtåget sandhederne i Guds ord, så at deres mening ikke måtte forstås. Modsat har de, i følelse for deres kalds betydning, bragt sandheden med enkelhed og klarhed, bedt for sjæles overbevisning og omvendelse. De har dristet sig til at bringe deres optræden i harmoni med den sandhed de har fremholdt, så denne sandhed måtte anbefale sig selv for ethvert menneskes samvittighed.    
Paulus vidste at mange vil kuldkaste samvittigheden, at hjerter vil sætte sig op imod sandheden, når den fremstilles så forstandigt. Mange menneskers hjerter var forblindede af fordomme og lyster. De kunne ikke se skønheden i sandheden. Men apostlen vil ikke lade tage modet fra ham i hans arbejde. Hvis folkenes hjerter stadig var dækket af et slør, efter at have vist sandheden så tydeligt, begik hverken sandheden eller dens tjener fejl.    
<b>Mennesket sind forblindet af verdslighed</b><br>I denne tidsalder finder vi mænd og kvinder som bekender sig til gudsfrygt, men nægter at vandre i lyset som viser at de har større sandheder at acceptere, - sandheder som indebærer et kors, sandheder, hvis de antages, vil adskille dem fra verden. De nægter at genkende de hellige krav i Guds lov. I deres bestræbelse på at retfærdiggøre deres teorier og handlemåder, fejlfortolker de skriftens tydeligste udtalelser. Fyldt med kærlighed til verden kan de sige: "Jeg kan ikke se; jeg kan ikke se."    
For disse kan Paulus' ord anvendes: "Selv om der også ligger et dække over vort evangelium, så er det for dem, der fortabes, det er tildækket, for de vantro, hvis tanker denne verdens gud har slået med blindhed, så de ikke skuer ind i det lys, der stråler fra evangeliet om Kristi herlighed, han, som er Guds billede." Mennesker råber: "Kristus, Kristus; giv os Kristus; men loven vil ikke anerkende det." Vender de fra loven, vender de sig fra lovens Giver, og de vender sig også fra Kristus; for han erklærer: "Jeg og min Fader er ét."    
I hvert sind burde det højtidelige spørgsmål være: "Hvad skal jeg gøre for at blive frelst?" Jeg må selv kende sandheden, for at jeg kan blive helliggjort ved sandheden og således blive egnet for det højere liv. Men Satan er utrættelig i sine anstrengelser på at holde evangeliets forvandlende lys væk fra menneskenes hjerter. De, som ikke bevidst modsætter sig, de, der ligesom Paulus, uvidende strider mod sandheden, kan blive omvendt. Dog forbliver det en barsk og beklagelig kendsgerning, at fjenden forblinder mange til deres undergang blandt de bekendende troende, såvel som blandt de vantro. De tillader ham at frarøve dem al ønske om at undersøge det inspirerede ord for sig selv.     
 "Thi det er ikke os selv, vi prædiker," fortsætter Paulus "men Kristus Jesus som Herre, os selv derimod som jeres tjenere for Jesu skyld. Thi Gud, som sagde: "Af mørke skal lys skinne frem, blev selv et skinnende lys i vore hjerter, for at kundskaben om Guds herlighed på Kristi åsyn må lyse klart." Formålet med apostlenes tjenestegninger var ikke selvophøjelse. De hiede ikke efter bemyndigelse eller forrang. De forkyndte Kristus. Dette var deres tema. De skjulte selvet i Frelseren. Den store frelsesplan, og Kristi liv, denne plans ophav og fuldender, blev ophøjet for deres tilhørere. Kristus i går, i dag, og for evig tid, var byrden i deres lære.    
Hvis dem som i dag forkynder Guds ord, vil ophøre med at forherlige selvet, og ville ophøje Kristi kors, ville der være meget mere succes med deres prædikantgerning. Hvis synderen kan ledes til at se alvorligt på korset, få helt høje på den korsfæstede frelser, så er alt vundet. Men meget få prædikanter peger syndere til Guds Lam, som de burde. Få har en retmæssig påskønnelse af sjæles værd eller af Kristi magt til at frelse.    
Satans gerning er at gøre Guds sandhed virkningsløs. Siden han blev smidt ud af himmelen på grund af sin overtrædelse, har hans mål været at forpurre Guds hensigt med mennesket. Han søger at få det til at se ud, som om loven er ufuldkommen, uretfærdig og tyrannisk. Han erklærer, at det er umuligt for mennesket at holde loven. Og i dets egen kraft kan mennesket ikke holde loven. Uden en Frelser er det uden håb.     
Kristus så menneskeslægtens hjælpeløse tilstand, og han kom for at frelse dem ved at leve det liv i lydighed, som loven kræver, og at betale ulydighedens straf ved sin død. Han kom for at bringe os budskabet og midlet til frelse, en frelsesvished, ikke ved at annullere loven, men gennem lydighed muliggjort ved hans fortjenester.     
For at gøre det muligt for mennesker at være konger og præster for Gud tog englenes Øverstbefalende en tjeners stilling. Han gav os det fuldkomne eksempel. Han beder os lære af ham; for hans liv var en eksemplifikation af loven. Ingen syndig handling skæmmede hans vandel. I ord og handling var han pletfri.     
Kristi død viser Guds kærlighed til mennesket. Det er løftet om vor frelse. At tage korset væk fra den kristne ville være ligesom at fjerne solen. Korset bringer os nær Gud og forsoner os med ham. Jehova ser på det med en Faders kærligheds formildende medfølelse. Han ser på den lidelse, hans Søn måtte gennemgå for at frelse slægten fra evig død, og han tager imod os i den Elskede.     
Uden korset kunne mennesket ingen forbindelse have med Faderen. Al vort håb hænger på det. Med det for øje kan den kristne gå frem med en sejrsherres skridt; for fra det strømmer lyset fra Frelserens kærlighed. Når synderen når til korset og ser op til ham, der døde for at frelse ham, kan han juble med fuld glæde; for hans synder er tilgivet. Idet han knæler foran korset, har han nået det højeste sted, et menneske kan nå. Lyset af Guds herligheds kundskab er åbenbaret i Jesu Kristi ansigt; og tilgivelsens ord bliver udtalt: Lev, I skyldige syndere, lev. Jeres anger er godtaget; for jeg har fundet en løsesum.     
Gennem korset lærer vi, at vor himmelske Fader elsker os med en uendelig og evig kærlighed og drager os til sig med mere end en moders længselsfulde medfølelse med et egensindigt barn. Kan vi da undre os over, at Paulus udbrød: "Men det være langt fra mig at rose mig af noget andet end vor Herres Jesu Kristi kors." Det er vort privilegium også at rose os af Golgatas kors, vort privilegium at give os helt og fuldt til ham, som gav sig selv for os. Da vil vi, med det lys af kærlighed, der skinner fra hans ansigt på vores, gå frem og genspejle det til dem, der er i mørke.  

29 04 1902 Review and Herald En anledning til at yde åndelig hjælp.*    
 Jeg har aldrig se så god en anledning for alle, som vil arbejde, til at yde åndelig hjælp til deres naboer og til fremmede, som det vises i salgsarbejdet af bogen "Kristi lignelser". Lad alle som kender sandheden gå ind i dette arbejde, og stride i Kristi sagtmodighed og i Guds kærlighed, for at viderebringe sandhedens lys. Når du kaldes til at forsvare et trospunkt, så gør dette i visdommens sagtmodighed, sige sandheden i kærlighed. "En Herrens tjener bør ikke leve i ufred, men være mild imod alle, dygtig til at lære fra sig, rede til at finde sig i ondt. Han bør med sagtmodighed tilrettevise de genstridige, om Gud dog engang ville give dem omvendelse, så de kom til erkendelse af sandheden."<p><i>E. G. White.</i>  

8 07 1902 Review and Herald En appel til forældre   
 Min opmærksomhed er blevet specielt henledt til en opgave, som er blevet negligeret i den grad - nemlig opdragelsen af børnene. Forældre har tilsidesat det arbejde, som er det helt fundamentale m.h.t. at frelse sjæle. Børnenes opdragelse er den største opgave som nogen sinde er blevet betroet til dødelige væsener. Barnet tilhører Herren. Lige fra det er et spædbarn i moderens arme må det oplæres for Ham. I de første år af barnets liv er hjemmet dets skole. I hjemmet er forældre og børn sammen om at lære Herrens vej at kende. Omsorgsfuldt og vedholdende må forældrene vejlede deres børns åbne sind, og bringe dem den undervisning de behøver for at udvikle sig til kristne mænd og kvinder. Forældre bør gøre alt andet til noget underordnet i forhold til det arbejde Gud har overladt til dem m.h.t. deres børns opdragelse.     
Det er en moders privilegium at bringe verden velsignelse, ved hjælp af hendes indflydelse; og gør hun dette, vil hun fremkalde glæde i sit eget hjerte samtidig. Hun må bane lige stier for sine børns skridt, gennem solskin og skygge til de ærværdige højder over os. Men det er kun når hun søger at følge Kristi undervisning i sit eget liv, at moderen kan nære forhåbning om at forme sine børns karakter efter det guddommelige eksempel. Verden vrimler med ødelæggende påvirkninger. Skik og brug udøver en stærk magt over ungdommen. Hvis moderen ikke opfylder sin pligt til at lede, instruere og styre, vil hendes børn helt naturligt acceptere det onde og vende sig fra det gode. Lad enhver moder bære denne bøn frem for Gud, så ofte som muligt: "Hvordan skal vi lede vores børn og hvordan skal vi behandle dem?". Lad hende give agt på den instruktion Gud har givet i sit ord, og visdom vil så gives hende i overensstemmelse med hendes behov.     
Få forældre udfører konsekvenserne af den kendsgerning, at børnenes opdragelse er et agentur som Gud har overladt dem, m.h.t. børnenes frelse. De sætter det ikke som deres højest prioriterede gerning, at lede børnene til herren. De tillader børnene at udvise vrede, stolthed og selviskhed uden at gribe ind. Og børnene vokser op med en ukærlig karakter, hvilket skader deres kammerater og sårer deres forældre, samt vækker anstød hos Gud.     
Den første lektie man bør give børn, er undervisning i lydighed. Når de først har lært at adlyde deres forældre vil det ikke være svært for dem at adlyde Gud.     
Men hvordan kan forældre disciplinere deres børn på den rette måde, i den tid før de er i stand til at forstå betydningen af selvdisciplin? Hvordan kan de lede deres børn til de vanskeligt tilgængelige højder af selvkontrol, selvfornægtelse, tålmodighed, trofasthed uden de først selv bestiger disse højdedrag?     
Først lader forældre deres irritation og vrede komme synligt til udtryk undrer de sig bagefter over, hvorfor dette barn er så svær at styre. Men hvad skulle man ellers forvente? Børn er hurtige til at efterligne. Og barnet gør jo bare det, at det omsætter til praksis, hvad det har lært af de lektioner af vredesudtryk dets forældre har doceret.     
Alt for ofte følger forældrene en kurs, som udvikler onde ting i barnet. Med strenghed og hårdhændethed driver de barnet til oprør. Og så undrer de sig bagefter over, hvorfor dets karaktertræk er så ukærlige, når de jo prøvede så ihærdigt at nedbryde dets opsætsige vilje. Men det er netop i deres forsøg på at nedbryde barnets vilje at deres fejltagelse sker. for barnets vilje skal opøves og korrigeres, ikke destueres.     
Ulydighed og oprør må straffes; men husk at afstraffelse må udføres i Kristi Ånd. Forlang ikke lydighed med en stormflod af vrede ord, men med venlighed og fasthed. Og når du ser dig nødsaget til at disciplinere dine børn så tænk på dit eget forhold til din Himmelske Fader. Har du altid vandret fuldkomment overfor Ham? Er du ikke egensindig og ulydig? Volder du Ham ikke regelmæssig bedrøvelse? Men handler han med dig i vrede? Husk også på, at det er fra dig at barnet har modtaget deres tilbøjligher til at handle forkert. Husk på, hvor tit du opfører dig som et forkælet barn. På trods af dine år med kristen erfaring, på trods af dine mange chancer for selvbeherskelse, hvor ofte lader du dig så ikke alligevel provokere til vrede. Derfor, behandl dine børn venligt, idet du indser at de jo ikke har haft de samme muligheder som du har haft til at vinde selvbeherskelse.     
I kan komme i situationer, hvor I bliver nødt til at straffe jeres børn med riset. Det er somme tider nødvendigt. Men slå aldrig, slå aldrig barnet i vrede. At korrigere ved at slå i vrede er det samme som at begå to fejl i forsøget på at udbedre en fejl. Udsæt afstraffelsen indtil I har talt sammen og med Gud om det. Spørg jer selv: "Har jeg overgivet min vilje til Guds vilje? Står jeg, hvor Han kan lede mig?". Bed Gud om tilgivelse for den påvirkning I har overgivet barnet, som har stillet det i en så vanskelig position. Bed ham om visdom, så I kan behandle jeres egenrådige barn på en sådan måde, at det vil blive draget nærmere til både jer selv og dets Himmelske Fader.     
Kærlighed nedbryder alle barrierer. Skæld ikke ud, og råb ikke ordene ud i vrede. Adlyd befalingen: "Vær stille, og vid at jeg er Gud." Herren vil give rige velsignelser til de forældre, som gør sig omhyggelige anstrengelser for at udøve denne ånd. Kristi nåde blødgør hårde karaktertræk, og renser ud blandt de forhærdede holdninger.     
De der styrer ved hjælp af styrke, har meget mindre indflydelse end de der styrer ved hjælp af kærlighed. Hårdhed forhærder hjertet og binder viljen til modstand. venlighed blødgør hjertet og underkuer selv den mest opsætsige vilje.     
Til alle forældre siger Gud: "Giv agt på dig selv" - Du fader; Du moder. Førend I kan begynde at retlede jeres børn, må I overgive jer selv til Guds opdragelse. I må fyldes med ædle motiver og værdig stræben. Hver dag må I forsøge at gøre jer mere værdige til at modtage en andens tillid. Så vil Gud samarbejde med jer.     
Familien skal først være vel organiseret. Faderen og moderen bør i fællesskab overveje deres ansvar. Sammen skal de arbejde for de højeste goder de kan give deres børn. Der må ikke være uoverenstemmelse imellem dem. De må aldrig stille spørgsmålstegn ved, eller kritisere hinandens planer i børnenes nærværelse. Hvis hustruen er uerfaren, skal hun søge at finde frem til, hvor hendes arbejdsindsats kan lette hendes mands arbejde, når han arbejder med henblik på børnenes frelse. Og manden skal støtte sin kone ved at give hende besindig vejledning og kærlig opmuntring.     
En kristen fader er familiens "husbond", der knytter hele familien tæt til Guds trone. Aldrig må hans interesse for børnene ebbe ud. Den fader der har en familie af drenge, bør ikke overlade disse rastløse hoveder helt til moderens omsorg. Det er for stor en byrde for hende. Han skal gøre sig selv til deres ven og kammerat. Han skal anstrenge sig for at holde dem væk fra dårlige forbindelser. Det kan være svært for moderen at udøve selvkontrol. Hvis faderen derfor ser, at hans hustrus svaghed truer børnenes sikkerhed, skal han tage flere af pligterne over på sig selv, og gøre alt der står i hans magt for at lede drengene til Gud.     
Forældre er ikke efterladt alene, for selv at klare dette arbejde, af hvilket så meget afhænger. Kristus sagde: "Kom hid til mig. Jeg vil bære jeres byrder og bekymringer. Al magt i Himlen og på jorden er givet mig. Jeg vil give jer styrke". Gå til ham, fædre og mødre. Mange af jer, kan ikke fuldføre det tillidshverv helt, før de er blevet tættere forbundet med Kristus. Mange spørger: "Hvorfor udfører Herren ikke mirakler i dag, lige som han gjorde, da han var her på jorden?". Lad forældrene leve et liv i Kristus i hjemmet, og den forvandling der så sker i deres børns liv vil bevidne Guds mirakeludøvende kraft.   

15 07 1902 Review and Herald En appel til forældre 2.del   
 Guds store lærebog, hans hellige Ord, giver forældre instruktion angående den forberedelse som de og deres børn må modtage før de kan blive tildelt adgang til den himmelske familie. Forældre! Hør Herrens ord til jer:     
Og du skal elske Herren din Gud af hele dig hjerte, af hele din sjæl og af hele din styrke. Disse bud, som jeg pålægger dig i dag, skal du tage dig til hjerte og du skal indprente dine børn dem og du skal tale om dem, både når du sidder i dit hus, og når du vandrer på vejen, både når du lægger dig, og når du står op du skal binde dem som et tegn om din hånd, de skal være som et erindringsmærke på din pande.     
Hvad andet kræver Herren din Gud af dig, end at du skal frykte Herren din Gud, så du vandrer på alle hans veje og at du skal elske ham og tjene Herren din Gud af hele dig hjerte og hele din sjæl, så du holder Herrens bud og anordninger, som jeg i dag pålægger dig, for at det må gå dig vel? 5Mos 6,5. 10,12.     
Livet, lykken, helsen og glæden afhænger af lydigheden, både for mænd kvinder og børn. Lydighed er til, for vores velfærd i dette liv og i livet der kommer. Herren har befalet os at udføre alle disse forordninger, at frygte Herren vor gud for at det må gå os vel altid så Han bevarer os i live, som det er sket i dag. Og det skal være vores retfærdighed, hvis vi passer på at overholde alle disse befalinger for Herren vor Gud, således som Han har befalet os.     
Hvis Guds lov var blevet lært i hjemmene, hvis lydighed var blevet indpodet i børnene fra deres tidligste år, hvor anderledes ville verden så ikke se ud i dag? Mådehold, flid og økonomisk sans ville være undgået. Retskaffenhed ville være fremherskende.     
Skrifticitaterne overfor er givet os til vejledning og instruktion. Men de er ikke blevet studeret som de burde. Undladelsen fra at følge guds plan får Ham til at tilbagetrække sin velsignelse fra forældre og børn. Mange fædre og mødre vil få et stort skyldnerbrev læst op imod dem, når de står for hele jordens domstol. De adlyder ikke Herrens stemme. De lader deres børn gøre onde ting. Deres uregerlige, ulydige børn beviser deres pligtforsømmelse.     
Gud iagttager de familier der bekender sig til at være Kristne, for at se hvordan de leder og styrer sig selv. Hvis nogen sinde evangelisk arbejde har være tiltrængt, så er det nu i vores hjem, vores skoler vores sanatorier og i vores forlag. Lad os blive klar over hvilket arbejde der skal udføres. Fædre og mødre må erfare den omvendende kraft fra Gud. Deres liv må renses. Der er mange bekendende Kristne, som aldrig har ændret deres karakter. Det er grunden til at Helligånden ikke kan udføre sit arbejde i deres hjerter.     
Derfor dømmer jeg enhver af jer efter hans veje, Israels hus, lyder det fra Herren. Vend om og omvend jer fra alle jeres overtrædelser, at de ikke skal blive jer årsag til skyld. Gør jer fri for alle de overtrædelser I har øvet mod mig og skab jer et nyt hjerte og en ny ånd; thi hvorfor vil i dø, Israels hus? Thi jeg har ikke lyst til nogens død, lyder det fra den Herre Herren. Omvend jer derfor, så skal i leve! Ez. 18,30.     
Da stænker jeg rent vand på jer, så i bliver rene; jeg renser jer for jeres afgudsbilleder. Jeg giver jer et nyt hjerte og en ny ånd giver jeg i jeres indre stenhjertet tager jeg ud af jeres kød og giver jer et kødhjerte. Jeg giver min Ånd i jeres indre og virker, at i følger mine vedtægter og tage vare på at holde mine lovbud. I skal bo i det land jeg gav jeres fædre og jeg vil være jeres Gud Ez. 36,25.     
Gud kræver en gennemgribende renselse af hjem og institutioner. Der er ikke behov for en genkomst alene, men for en reformation. Enhver menighed bør bringes til bevægelse som aldrig før. Når det store lys Gud har givet skinner frem gennem de menneskelige medarbejdere vil et stort værk blive udført. Under fremvisning af Ånden og med kraft vil sandheden blive åbenbaret i klare og tydelige linier. Men dette værk må tage begyndelse i Hjemmet.     
Når det rette arbejde udføres i hjemmet, vil forældrene finde deres hjerter underkuede og smeltede. Mærkelige fordomme som er blevet fremført af brødre og søstre i menigheden, fordomme som har båret dårlig frugt, vil overvindes og forsvinde helt. En oprigtighedens ånd vil komme en ånd efter Kristi væsen. Guds folk vil opgive deres hårdnakkede stræben efter at gøre tingene på deres egen måde og efter deres egne ideer; for de vil indse at de står i Guds søns nærvær.     
Jeg bønfalder forældrene i vores kirker til at indgå en højtidelig pagt med Gud under omvendelse og bekendelse. Bekend jeres tidligere forsømmelser og tag under Gudsfrygt arbejdet op med at uddanne jeres børn i retskaffenhed. Mener i ikke selv at det er på tide at søge Gud af hele hjertet, så I kan finde ham og samarbejde med ham i arbejdet på jeres børns frelse? Herren vil ikke se igennem fingre med en forsømmelse m.h.t. opfostrelsen af sine lam. Lær jeres børn, at de er unge medlemmer af Guds familie. Led deres fødder på hellighedens vej. Led dem til Gud. Vær på vagt for jeres egne ord og handlinger så du såvel i eksempel, som ved forskrift kan give den undervisning Gud har pålagt dig at give. Vær modtagelige over for den Hellige Ånds stræben så vil du berede vejen for dine børns modtagelighed for Helligåndens påvirkning.     
Forældre for jeres børns skyld sender jeg denne appel til jer. Mit hjerte er frygtelig tynget. Jeg kan ikke sove når jeg tænker få forældres forsømmelser og disse skæbnesvangre følger. Jeg beder om at I må indse rigtigheden af det arbejde hvoraf så meget afhænger. Der er fremsat for jer en velsignelse og en forbandelse, en velsignelse hvis I adlyder Herren jeres Guds bud. ... og en forbandelse, hvis I ikke vil adlyde." I dag er det dagen hvor I står med et tillidshverv. Men snart kommer kagen for undersøgelsen af resultatet. Tag arbejdet op med inderlig bøn og trofast iver. Lad Kristus række dig sin hjælpende hånd til hjælp under arbejdet med at udføre hans plan. Forbered Herrens komme. Dette er forberedelsesdagen. Bring jeres egne hjerter i orden og arbejd så alvorligt for jeres børn. En overgivelse til Gud uden forbehold vil med eet fjerne de barierer som har hindret den himmelske nåde i at trænge igennem. Når I tager Kristi kors op og følger ham, når i bringer jeres liv i overensstemmelse med Guds vilje, vil jeres børn blive omvendt. Og verden vil se at de har været i forbindelse med Jesus og har lært af ham. I ord og gerning vil de være vidnesbyrd om kraften af Kristi nåde.   

26 08 1902 Review and Herald Ord til menighedens medlemmer   
 Det er vore prædikanters opgave at forkynde sandheden for mennesker, som ikke kender den. Derfor må vore menigheder ikke føle sig forsømt hvis de ikke har en prædikant til rådighed for sig selv. I stedet bør de selv tage et alvorligt arbejde op. de troende skal være rodfæstede i Kristus, så de kan bære megen frugt til Hans ære. Alle som en skal de stræbe efter en helhjertet frelse.     
Lad ikke nogen vente på opfordring til at træde i guds tjeneste I kender jeres pligt. Udfør den i ydmyghed og i stilhed. Der er hundreder, som burde være i arbejde, de skal opmuntres til at få begyndt.     
Begynd at arbejde hvor I bor. Overalt er der mennesker som ikke kender sandheden. Der er brug for ydmyge mennesker, som er villige til at bringe ofre for at arbejde som Jesus gjorde. Herren kalder selvopofrende arbejdere, som vil virke stille og beskedent og leve Gud så nær, at de stadig modtager ny nåde at give videre. Når de tager opgaven alvorligt op og beder om takt og indsigt, vil deres indsats bære frugt.     
Det er ikke Guds hensigt, at den største del af vort arbejde med at så sandhedens sæd skal udføres af prædikanterne. Mennesker, som ikke er kaldet til at være ordets forkyndere, skal opmuntres til at arbejde for Herren i forhold til deres evner. Hundreder, som nu er beskæftigede, kunne udføre en god tjeneste. De kunne gøre et stort arbejde for deres Mester ved at bringe sandheden ind i deres naboers og venners hjem, Hos gud er der ikke persons anseelse. Han vil bruge ydmyge gudhengivne kristne, som elsker sandheden. Lad sådanne arbejde fra dør til dør. Ved hjemmenes arne kan de bedre møde familiernes virkelige behov, end prædikanterne kan.     
Herren har en opgave for kvinder som for mænd. De kan tage del i arbejdet, og Han vil virke gennem dem. Hvis de er opfyldt af pligtfølelse og arbejder under Helligåndens ledelse, vil de have den selvbeherskelse, som er nødvendig. Frelseren vil lade sit ansigt lyse over dem, og give dem endnu større indflydelse end mændene. De kan udføre en gerning i familierne, som mænd ikke kanen gerning, der når det indre liv. De kan komme i nær kontakt med nogle, som mænd ikke kan nå. Deres indsats er yderst påkrævet.     
Mine søstre, nu er det ikke tiden til at vente på større anledninger! Vi har ingen undskyldning, hvis vi lader vore talenter ruste, fordi de ikke bliver brugt. Jesus spørger "Hvorfor står I ledige hele dagen?" Lad os hellige os helt til Ham, idet vi stoler på Hans magt til at frelse og i tillid til, at Han vil bruge os.     
Brødre og søstre, forbigå ikke de små ting for at søge et større arbejde. Måske kan du udføre et mindre hverv godt, men ikke klare en større opgave - og lide en stor skuffelse. Tag fat, hvor du ser, der er noget at gøre. Idet du hør, hvad der ligger dig nærmest, vil du blive egnet til en større opgave. Det er ved at ringeagte de daglige anledninger og overse de små ting, at så mange visner uden at bære frugt.     
Der er mange muligheder for at tjene Herren for os alle. Nogle kan skrive et brev til en ven, som bor langt borte, eller sende et blad til en, som søger sandheden. Andre kan give råd til dem, som er i vanskeligheder. De, som forstår sig på sygepleje, kan hjælpe på den måde. Og de, som har forudsætning, for det kan holde bibelstudier.     
Enkle arbejdsmetoder bør udtænkes og praktiseres i menighederne. Hvis man vil slutte op om sådanne planer og udføre dem energisk, vil de bringe en rig høst. Medlemmernes erfaring vil vokse, deres evner tiltage, og ved deres indsats vil sjæle blive frelst.     
Jordens forsømte egne skal opdyrkes, I ydmyg tillid til Gud bør familier bosatte sig på steder, hvor der ikke før er arbejdet. Som belønning for deres selvopofring for at så sandhedens sæd vil de høste rigeligt. Idet de besøger familie efter familie og holder bibelstudier, vil mange hjerter blive vundet.     
Der er stort behov for mænd og kvinder, som vil hellige sig til tjeneste og bære retfærdighedens frugter. På steder, hvor der er så store vanskeligheder, at andet arbejde ikke har kunnet påbegyndes, kan der ske store forandringer til det bedre på denne måde. Sådanne udflytterfamilier vil udrette meget, når de virker tålmodigt og udholdende, idet de ikke støtter sig til mennesker, men til Gud, som velsigner dem. Hvor meget godt de udretter, vil aldrig blive kendt i denne verden.     
Selvunderholdende missionsarbejdere har ofte stor fremgang. Idet de begynder i det små, udvider deres arbejde sig under Guds Ånds ledelse. Lad to eller flere begynde evangelisk arbejde sammen. Måske får de ingen særlig opmuntring fra de ledende i menigheden. Lad dem alligevel gå fremad, idet de lever efter sandheden, beder og underviser andre. De kan begynde at kolportere og således bringe sandheden ind i mange hjem. Idet de arbejder, får de en velsignet erfaring De føler sig ydmyge og hjælpeløse, men Herren er med dem. De vinder yndest og får støtte hos både rig og fattig. De bliver venner med dem, de arbejder for, idet de bringer dem Ordets skatte og selv modtager timelig hjælp. begge parter bliver velsignede. Selv menneskers fattigdom bliver et middel til at nå dem. Hvor disse opofrende missionærer end kommer, bliver de hjulpet på mange måder af dem, som de bringer åndelig føde. Forsynet åbner vejen til isolerede steder for dem - og hvis de bringer Herrens budskab, vil deres anstrengelser krones med held. Mange, som ellers ikke ville være blevet vundet for Kristus, vil blive bragt til sandhedens erkendelse af disse ydmyge lærere.     
Hvad mere kan jeg sige for a vore menighedsmedlemmer skal indse, hvilket evigt tab de lider, hvis de ikke sætter deres gudhengivne evner ind i Hans tjeneste? Hvis I blot vil bruge jeres kræfter vel gennemtænkt arbejde, vil I udrette hundrede gange mere end I gør nu. Hvis I går frem under alvorlig bøn og med ydmyge hjerter, idet I søger at meddele andre budskabet om frelse, vil budskabet nå ud til jordens indbyggere.     
Gud kalder arbejdere til de modne høstmarker, Skal vi vente fordi vi mangler midler? Gå fremad i tro - og Gud vil være med jer. Nu er det ikke tiden til at vente på større anledninger!. Løftet er "De, som sår med gråd, skal høste med frydesang: De går deres gang med gråd, når de udstrør sæden, med frydesang kommer de hjem bærende deres neg.     
Har vi blot det, vil værket lykkes. Nye områder vil åbnes. Mange sjæle vil blive vundet for sandheden. Det, vi behøver, er en større tro på Gud.     
Når ydmyge, gudfrygtige mænd og kvinder helliger sig Herren, vil Han tage imod dem og virke gennem dem. Idet de bringer sig selv i det rette forhold til Ham vil Himmelens lys skinne på dem og gøre dem til velsignelse for andre. Alt, hvad de udretter, vil måske ikke blive kendt nu - men de sår en sæd, der vil bære frugt til evigt liv.   

30 09 1902 Review and Herald Arbejdet i byerne *   
 Tiden går, og Herren kalder på medarbejdere fra alle afdelinger i hans værk at opløfte deres øjne og se at markerne er helt moden til høst.    
Vore medarbejdere forgrener sig ikke sådan ud som de burde i deres anstrengelser. Vore ledende mænd er ikke vågen for det arbejde som skal udrettes. Når jeg tænker på de byer der er arbejdet så lidt med, hvor der skulle advares så mange tusinder om Frelserens snarlige genkomst, så nærer jeg et inderligt ønske efter at se mænd og kvinder gå ud, for at arbejde i Åndens kraft, fyldt med Kristi kærlighed for sjæle som er på vej til fortabelse.    
Dem i vore byer - der bor inden for vore døres skygge - er underligt nok blevet forsømt. Der bør organiseres tiltag for at give dem den nærværende sandheds budskab. En ny sang bør lægges i deres munde. De skal gå ud for at viderebringe andre, der nu er i mørke, lyset i den tredje engels budskab.    
Vi behøver alle at være lysvågen, idet veje åbner sig op, må vi fremføre arbejdet i de store byer. Vi er langt bagud med at følge undervisningen, og gå ind i disse byer og rejse mindesmærker for Gud. Vi skal lede sjæle skridt for skridt til sandhedens fulde lys. Vi skal fortsætte arbejdet indtil en menighed er organiseret, og et beskedent tilbedelseshus er bygget. Jeg er stærkt opmuntret til at tro at mange personer, som ikke er af vor tro, vil hjælpe betydeligt med deres midler. Jeg har fået det lys at mange steder, især i Amerikas store byer, vil få tilstået hjælp fra disse personer.    
De medarbejdere der arbejder i byerne bør læse de tiende og ellevte kapitel i Hebræerbrevet omhyggeligt, og tilegne sig den undervisning denne skrift indeholder. Det ellevte kapitel er en optegnelse af den trofastes erfaring. Dem som arbejder fro Gud i byerne må gå ud i tro, og gøre deres allerbedste. Idet de våger, arbejder og beder, vil Gud høre og besvare deres bønner. De vil få en erfaring som er uvurderlig for dem i deres efterfølgende arbejde. Tro er det der håbes på, beviset for usynlige ting.     
Mine tanker er stærkt oprørte. I alle byer er der et arbejde at gøre. Medarbejdere skal tage ud til vore store byer og holde lejrmøder. Til disse møder, skal de allerbedste talenter anvendes, så sandheden kan forkyndes med kraft. Mennesker med forskellige gaver skal involveres. Et menneske har ikke alle de gaver der er nødvendige for arbejdet. For at gøre et lejrmøde succesrigt, er der brug for flere forskellige medarbejdere. Ingen bør føle at det er hans forret at gøre alt det vigtige arbejde.     
Hvis talerne proklamerer sandheden i Åndens kraft ved lejrmøderne i byerne, så kan hjerter nås. Kristi kærlighed der modtages i hjertet vil forjage vildfarelseskærlighed.    
Der er brug for lejrmøder som dem, der blev holdt i værkets tidligere trin, - lejrmøder der er adskilt fra konferensens forretningsarbejde. Ved et lejrmøde bør medarbejdere være fri til at give sandhedskundskaben til dem som kommer udefra.    
Ved vore lejrmødearrangementer bør det gøres sådan at de fattige kan få sund, og veltilberedt mad så billigt så muligt. Der bør også være en restaurant hvor sunde retter skal tilberedes og serveres på en indbydende måde, især for udefrakommendes belæring.    
Dette arbejde skal ikke ses som adskilt fra andre dele af lejrmødearbejdet. Enhver afdeling i Guds arbejde er tæt forenet med enhver afdeling, og alle skal gå frem i fuldkommen harmoni.    
"Forband", sagde Herrens engel "Forband Meroz og dem, der bor deri! fordi de ikke kom Herren til hjælp kom Herren til hjælp som helte!" Lad de ligeglade vågne op, og gøre deres del i Herrens arbejde, så denne forbandelse ikke bliver udtalt imod dem. Lad alle som kan, give sig selv til det længe-forsømte arbejde i vore byer, - et arbejde som er blevet betragtet, og gået forbi for noget andet, som den sårede mand blev forbigået af præsten og levitten. Tag arbejdet i byerne helhjertet, intelligent og uselvisk op.    
Der er talentfulde og indflydelsesrige mennesker som længes efter noget som de ikke endnu ikke har modtaget. Lad sandheden blive præensteret for dem i sin enkelthed.    
Gud udvælger sine budbringere, og giver dem sit budskab; han siger: "Hindre dem det ikke." Nye metoder skal indføres. Guds folk må vågne op til den krævende tidsperiode de lever i. Gud har mennesker, som han kalder til sin tjeneste, - mennesker som ikke vil fremføre arbejdet på en livløs måde, som det er gjort tidligere. Mange som endnu ikke har hørt det budskab, der skal gives verden, har lært selvfornægtelsens og selvopofrelsens betydning. Mennesker vil acceptere sandheden, som vil arbejde med alvor og iver, taktfølelse og forståelse. Lad ingen tage modet fra disse nidkære medarbejdere. I nogle ting vil de gøre fejltagelser, og vil have brug for at blive rettet og instrueret. Men har mennesker ikke som har længes efter sandheden gjort fejltagelser, og behøver at blive rettet og oplært? Når de gør fejltagelser, kan Herren ikke kaste dem bort, men helbrede dem og styrke dem, bringe dem hans banner for at holde det højt.    
Vore store byer når hurtigt den tilstand, der var verdens tilstand før vandfloden kom, da "Herren så, at menneskenes, ondskab tog til på jorden, og at deres hjerters higen og tragten kun var ond dagen lang." Folk der bor i fornemme hjem, begår synder der er vanærende for Gud; men nogle af disse folk vil, medens det sidste prøvende budskab forkyndes, blive overbevist og omvendt. Fra Sin uudtømmelige kilde af nåde, kan Gud begave alle som kommer til Ham. Idet han ser på den faldne og degraderede menneskehed, erklærer han at Helligånden skal udgydes over al kød. Mange som aldrig har de særlige sandheder for denne tid, vil føle Åndens overbevisning, idet de lytter til et budskab af skræmmende betydning.    
Budskabet skal gå frem i vore store byer, som en lampe der brænder. Gud vil oprejse arbejdere til denne gerning, og hans engle vil gå foran dem. Lad ingen forhindre disse Guds udvalgte mennesker. Forbyd dem det ikke. Gud har givet dem deres arbejde. Lad budskabet blive givet med så megen kraft, at tilhørerne overbevises. Gud vil oprejse medarbejdere som vil være i indflydelsesrige virkekredse, medarbejdere som vil frembære sandheden til de mest håbløse steder. Mennesker vil sige: "Ja," hvor de tidligere har sagt: "Nej." Nogle som tidligere var fjender vil blive værdifulde hjælpere, fremme arbejdet med deres midler og deres indflydelse.    
Med denne intense interesse ser Gud på denne verden. Han har bemærket at mennesker er taget til fange fra tjeneste. Ned igennem tidsaldrene, har han talt sine arbejdere, både mænd og kvinder og har beredt vejen for dem og sagt: "Jeg vil sende mine budbringere til dem og de skal se et stort lys skinne midt i mørket. Hvad der er vundet til Kristi tjeneste, de vil bruge deres talenter til mit navns ære. Ved deres bestræbelser vil sandheden appellere til tusindvis, på den mest tvingende måde og åndeligt blinde mennesker vil få synet og vil lære min frelse at kende. Sandheden vil blive gjort så iøjnefaldende, at den som anstrenger sig vil få lov til at læse derom. Veje til at nå hjerterne med vil udtænkes. Nogle af metoderne i dette arbejde vil være forskellige fra de tidligere metoder, men lad ingen, på grund af dette, blokere vejen ved kritik.    
Gud vil sætte mange planer i gang for at fuldføre sit arbejde. De midler som han har betroede de velhavende mennesker, vil bruges til at støtte hans sag. Hans folk vil hellige deres anstrengelser mere og mere på den store fuldendelse, tro og adlyde denne hvervelse:    
 "Mig er givet al magt i Himmelen og på jorden. Gå derfor hen og gør alle folkeslagene til mine disciple, idet I døber dem i Faderens og Sønnens og Helligåndens navn, og idet I lærer dem at holde alt det, som jeg har befalet jer. Og se, jeg er med jer alle dage indtil verdens ende." " Så blev Herren efter at have talt med dem optaget til Himmelen og satte sig ved Guds højre hånd. Men de gik ud og prædikede alle vegne. Og Herren virkede med og stadfæstede ordet ved de tegn, som fulgte med."  

14 10 1902 Review and Herald Kristus missionens eksempel*   
 Kristus sagde til sine disciple: "Se, jeg sender jer som får midt iblandt ulve: vær derfor kloge som slanger, og enfoldige som duer.    
Satans anstrengelser mod sandhedens forsvarer vil vokse sig mere bitter og besluttet helt til tidens ende. Ligesom i Kristi dage hvor ypperstepræsterne og magterhaverne oprørte folkets hjerter imod Ham, ligeledes vil de religiøse ledere i dag udvise bitterhed og fordomme mod sandheden for denne tid. Folk vil ledes til voldelige handlinger og yde modstand som de aldrig ville have haft hvis de ikke havde fået modstand fra med kristendomsbekendere mod sandheden.    
Og hvilken kurs skal sandhedens forsvarer udøve? De har den uforanderlige evige Guds ord, og de burde vise at de har sandheden, som den er i Jesus. Deres ord må ikke være rå og skarpe. I deres præsentation af sandheden må de vise Kristi kærlighed, sagtmodighed og venlighed. Lad sandheden selv skære; Guds ord er et skarpt tveægget sværd, og vil skære sin vej til hjertet. Dem som ved at de har sandheden bør ikke, ved at bruge hårde og strenge udtryk, give Satan en chance til at fejlfortolke deres ånd. Som et folk må vi stå som verdens Forløser gjorde. Da Kristus diskuterede med Satan om Moses legeme, vovede Han ikke at sætte ham på anklagebænken. Han blev provokeret på alle måder til dette, og Satan var skuffet, fordi han ikke kunne vække en anklageånd i Kristus. Satan var parat til at fremstille alt hvad Jesus havde gjort på en forkert måde; og Frelseren ville ikke give ham anledning til dette, den mindste skygge af undskyldning. Han ville ikke vende sig fra sin redelige sandhedsvej for at følge Satans udflugter, tvister, og fordrejelser.    
Vi læser i Zakaris profeti, at når Satan med hele sin synagoge stod op for at modstå ypperstepræsten Josvas bønner, og modstå Kristus, som var ved at vise Josva den største gunst, "sagde Herren til Satan: "Herren true dig, Satan, Herren true dig, han, som udvalgte Jerusalem. Er denne ikke en brand, som er reddet ud af ilden?"    
Kristi måde at behandle sjælefjenden på, bør være et eksempel for os alle i vor omgang med andre, aldrig sætte nogen på anklagebænken; vi bør meget mindre være hårde eller strenge imod dem, som er ivrige efter at kende den rette vej, ligesom vi selv er.    
<b>Sandheden, sådan som den er i Jesus.</b><br>Dem som er blevet uddannet i sandheden ved forskrift og eksempel bør vise det største hensyn til dem som ikke kender andet til skriften end de fortolkninger prædikanter og menighedsmedlemmer giver, og som har taget imod fabler og traditioner som bibelsandhed. De er overraskede over sandhedens fremstilling; det er en ny åbenbaring for dem, og de kan ikke bære at have hele sandheden, i sin slående karakter, bragt til dem fra begyndelsen af. Alt er nyt og fremmed, og ligner slet ikke det de har hørt fra deres prædikanter, og de er tilbøjelige til at tro hvad prædikanterne har fortalt dem, at Syvende-dags Adventister er hedninge, og ikke tror på Bibelen. Lad sandheden bringes frem sådan som den er i Jesus, linie for linie, forskrift for forskrift, lidt her og lidt der. Tal om Guds kærlighed i ord der er nemme at forstå. Bibelsandheden, overbragt i Jesu ydmyghed og kærlighed, vil have en sigende indflydelse på manges sind.    
Mange sjæle hungrer efter livets brød. Deres råb er: "Giv mig brød; giv mig ikke en sten. Det er brød jeg mangler." Giv disse fortabte og hungrende sjæle føde. Lad vore prædikanter have i tanke, at den stærkeste mad ikke gives til børn, som ikke kender sandhedens første grundsætninger, sådan som vi tror dem. Til enhver tid har Herren haft et særligt budskab til folk for den tid; sådan har vi et budskab til folk i denne tid. Men når vi har så mange ting at sige til dem, kan vi tvinges til at tilbageholde noget af det for en tid, fordi folk ikke er parat til at modtage det nu.    
De prædikener der viser grundene til vor tro bør publiceres i små foldere, og omdeles så vidt så muligt. Derved vil de falsknerier og forkerte fremstillinger, som sandhedens fjende hele tiden prøver at få i omløb, blive afsløret i sin sande karakter, og folk vil få lejlighed til at vide præcis hvad prædikanten har sagt. Dem som indfører sandhedens surdej i en mængde falske teorier og læresætninger må forvente modstand. Satans slagvåben vil være åbnede mod dem der forsvarer sandheden, og normbærerne må forvente at møde mange snarer, og megen hån og foragt som er vanskelig at bære.    
Efter at advarslen er givet, efter at sandheden er blevet præsenteret fra skriften, vil mange sjæle blive overbeviste. Der er brug for stor omhu. Menneskeredskabet kan ikke gøre Helligåndens arbejde, vi er kun de kanaler som Herren virker igennem. For ofte kommer en selvtilstrækkelighedens ånd ind, hvis et mål af succes følger medarbejderens møje. Men selvet må på ingen måde ophøjes, intet må tillægges selvet; arbejdet er Herrens, og Hans navn skal have al ære. Lad selvet blive skjult i Jesus.    
Der er fare for at stridigheder får lov at herske. Men dem som virkelig elsker sandheden, som har modtaget den i hjertet, som et levende princip, vil have det største ønske om at åbenbare sandhedens helliggørende kraft på livet, i ord og handlinger. De vil være sandhedens repræsentanter, vise sin forvandlende kraft på deres egen karakter. Når de for modstand vil de ikke hævne sig. Medmindre de er under direkte indflydelse af Guds Ånd, kan børn og unge ikke repræsentere sandhedens helliggørende indflydelse på sind og karakter. Der er mange voksne personer, som trænger til at gå i Kristi skole og lære hans hjertes sagtmodighed og ydmyghed, ellers vil de vove at gøre det, som Ærkeenglen Mikael ikke vovede at gøre. De rasende beskyldninger vil være på tungespidsen. Der er mange fædre og mødre, som i dag ville være beskæftiget i Guds værk, hvis de blev opmuntret, men som i deres eget hjemmeliv viser sig at være uegnede til at varetage hellige ting. De er kun voksne børn. Der er kun meget få forældre, som repræsenterer Jesu karakter i deres hjem.    
<b>Den troende er fuldkommen i Kristus</b><br>Kristus repræsenterede sin Fader; han vidste hvad Faderen ville gøre ved enhver lejlighed. Han tilkendegav Guds veje og gerninger. Den levende Gud arbejder gennem sin Søn. Medens Jesus var i menneskers skikkelse, indså han en fortemmelse af verdens mangler, og han brugte sine menneskelige, gudgivne kræfter for at hjælpe mennesker, medens han i alle barmhertigheds- og helbredelseshandlinger drog på den guddommelige kraft, endog den kraft som skaber verdener. Herren Jesus er helt parat til at give den samme hjælp til alle, som vil hellige deres kræfter til hans tjeneste, som føler et behov for at få del i hans nåde. Alle som ønsker tage imod hans Ånd, flyder kraften ud fra Kristus. Og på den måde bringes Guds karakter, Kristi og Faderens fuldkommenhed frem for verden. Mennesket er fuldkomment i Kristus. Lær af Kristi skole, studer dagligt hans liv, vil bliver et med ham, og genspejler hans karakters kraft.    
Han som dagligt er elev i Kristi skole kan sige: "Sådan som Faderen gav mig budet sådan gør jeg." Sådan gav Guds søn, i sit menneskeliv, et eksempel på fuldkommen lydighed, indledte enhver handling med ord som disse: Det som sønnen ser gør Faderen, det gør han også. "Dette bud har jeg modtaget fra min Fader." Historien i Kristi menneskeliv i vor verden er optegnelse for hans fortsæt med os, at vise sin guddommelig fuldkommenhed. Han var lyset der skinnede i mørket; og hvad står der skrevet? "Og mørket begreb det ikke." Standarden er hø, for Kristus er vor standard, og han kunne rettelig hævde fuldkommenhed i alle hans gerninger. Men hvor få vil, i praksis, følge Guds Lam hvor han går. Følger menneskeagenten Jesus, gennemsyret med sin Ånd øjeblik for øjeblik, vil han repræsentere Kristus, som Kristus repræsenterede Faderen.<p><i>(Fortsættes)</i>  

30 12 1902 Review and Herald En opfordring til alvorligere anstrengelser   
 Jeg spørger dem, der har den ansvarlige ledelse af vort arbejde: Hvorfor bliver så mange steder forbigået? Se på mange store byer i Amerika, ikke alene i syden, men også i norden, gvor der endnu bør arbejdes. I hver eneste by i Amerika skulle der være et sted, Gud ihukommes. Men jeg kunne nævne mange steder, hvor sandhedens lys endnu ikke har skinnet. Himlens engle venter på, at menneskelige instrumenter skal komme til de steder, hvor der endnu ikke er vidnet om den nuværende sandhed. Guds navn bliver der kastet skændsel på. Jeg beder jer læse jeres Bibel og se, om det ikke er sandt, at vort arbejde er næppe begyndt. Vi behøver at indse, at Gud har givet hvert eneste menneske et arbejde. Skal de, der kender sandheden ikke føle et ansvar? Skal den kendsgerning, at tidens tegn går i opfyldelse ikke vække os op af vor dvalelignende dorskhed?    
Få den store Mester Arbejders Ånd. Lær af Syndernes Ven hvordan vi skal hjælpe syndsbetyngede sjæle. Hans hjerte blev altid rørt at menneskelig nød. Hvorfor er vi så kolde og ligeglade? Hvorfor er der ikke noget, der gør indtryk på vore hjerter? Kristus gav sig selv på alteret til tjeneste; - et levende offer. Hvorfor er vi så uvillige til at give os selv det arbejde, som han indviede sit liv til. Noget må gøres for at helbrede den frygtelige ligegyldighed som har fået tag i os. Lad os bøje vore hoveder i ydmyghed, når vi ser, hvor meget mindre vi har gjort, end vi kunne have gjort for at så sandhedens sæd.     
Når vi bliver omvendte, vil vort ønske om magelighed og elegance blive forandret. Kristus bragte sine ønsker og lyster i streng lydighed til sin mission - den mission, der bar Himlens initialer. Han underordnede alt under det store arbejde, som han kom til denne verden for at fuldføre for at hjælpe den faldne slægt. Da hans moder i hans ungdom fandt ham i rabbinernes skole, sagde hun til ham: Søm, hvorfor har du gjort dette imod os? Se din far og jeg har søgt efter dig med sorg.. Han svarede da - og hans svar er nøgleordet til hans livsværk, - Hvordan går det til, at I ledte efter mig? Vidste I ikke, at jeg må være i min Faders gerning?     
Mine kære søstre og brødre, jeg taler til jer med kærlige, ømme ord. Enhver jordisk interesse må underordnes frelsens store arbejde. Husk, at i Kristi efterfølgeres liv må man kunne se den samme helligelse, den samme underkastelse under Guds værk af ethvert socialt krav og enhver jordisk kærlighed, som man så det i hans liv. Guds krav må altid komme først. Den, som elsker far eller mor mere end mig, er mig ikke værd. Jesu liv er vor lærebog. Hans eksempel bør inspirere os til at nedlægge utrættelige, selvopofrende anstrengelser i arbejdet for andres bedste.     
At forene os med Jesus og med hinanden er vor eneste sikkerhed i disse sidste dage. Lad os ikke gøre det muligt for Satan at pege fingre ad vore menigheder og sige, Se, hvor disse mennesker, der står under Kristi banner, hader hinanden. Vi har intet at frygte fra dem, så længe de bruger flere kræfter på at bekæmpe hinanden end at bekæmpe mine styrker.     
Verden ser med tilfredshed på kristnes splittelse. Utroskab ses der på med velbehag. Gud kalder på sit folk, for at de skal forandre sig. Barmhjertighedens budbringere behøves ikke bare på nogle få steder, men udover hele verden. Mænd og kvinder her burde berede sig til tjeneste i fjerne lande. Fra hvert eneste land kommer råbet: Kom over og hjælp os. Rige og fattige beder om lys. Der er brug for penge og arbejdere.     
Vi behøver at ydmyge os for Gud, fordi så få af vore medlemmer i Guds kirke lægger anstrengelser for dagen, som på nogen måde tåler sammenligning med de anstrengelser, som Herren ønsker, at vi skal yde. De privilegier, han har givet dem, de løfter han har givet dem, de fordele han har udøst over dem, skulle inspirere dem med langt større tjenstiver og nidkærhed.     
Vi behøver Åndens livgivende kraft - det høje råb fra en menighed, der arbejder i fødselsveer for at fremkomme med sjæle til Gud. Der er stort brug for mere alvorlig kæmpen med Gud for at få den hellige Ånd. Der behøves ivrige, alvorlige, indtrængende bønner. Der er kraft i bøn. Som svar på en brændende bøn, kan Gud vende menneskers tanker og hjerter til sig, som han vender havets bølger. Gud forbyde, at vore menigheder og institutioner skulle være tilfredse med at lade de missionsmarker, hvor der endnu ikke er arbejdere, forblive uden hjælp.     
Frelseren siger til os: Al magt i himlen og på jorden er givet mig. Gå derfor hen og undervis alle nationer, idet I døber dem i Faderens, Sønnens og den Hellige Ånds navn, og lærer dem at holde alt, hvad jeg har befalet jer. Og se, jeg er med jer hele vejen, lige til verdens ende. Lær dem - ikke bolt prædik og diskuter med dem nu og da, men lær dem, hvordan de skal finde vejen til Himmelen.     
Til alle tider, men aldrig så meget som nu, har dette været menighedens arbejde. Vover en eneste af os at tilbageholde en tøddel af den indflydelse, som skulle udstrækkes til hjælp for de sjæle, der er uden Kristus. Tør vi arbejde på vore højtstræbende foretagender og tilfredsstille vore selviske ønsker, og så bringe den smule, som bliver tilbage af vor tid og vore midler til Guds alter.     
Tror I, at Gud vil modtage den slags ofre? Fuldkommen helligelse påkrævet. Medlemmerne i Guds menigheden alle steder bør indvie sig til han tjeneste med legeme, sjæl og ånd. Enhver, der bliver lagt til menigheden, burde betyde en budbringer mere, til at gå videre med frelsesplanen. Menigheden skal være fuld af levende aktive missionærer, bevægede og styrede af Den Hellige Ånd. Medlemmerne skal handle alle som en, forenede i fuldkommen enighed. Dette mirakel er Jesu kors fuldt ud i stand til at fuldføre til bedste for en vantro verden.     
Enhver styrke hos Guds tjenere skal holdes i uafbrudt træning for at kunne bringe mange sønner og døtre til Gud. I hans tjeneste må der ikke være nogen uoverensstemmelser, ingen selviskhed. Enhver tagen afstand fra selvfornægtelse til selvtilfredsstillelse, enhver slappen af fra alvorlig underkastelse under den Hellige Ånds arbejde betyder så megen mere styrke givet til fjenden. Jesus betragter sin menighed. Hvor mange er der ikke, hvis religiøse liv betyder deres egen fordømmelse.     
Gud fordrer det, vi ikke giver ham: overgivelse uden forbehold. Hvis hver eneste kristen havde været tro mod sit løfte, da han modtog Kristus, så ville ikke så mange i verden være blevet overladt til at dø i synd. Hvem vil stå til ansvar for de sjæle, der er gået i graven uforberedte på at møde deres Herre? Kristus ofrede sig selv som et fuldkomment offer for vor skyld. Hvor arbejdede han ikke alvorligt for at frelse syndere. Hvor utrættelige var ikke han anstrengelser for at forberede disciplene til deres tjeneste. Men hvor har vi gjort lidt. Og indflydelsen fra det lille, vi har gjort er blevet skrækkeligt svækket af den tilintetgørende virkning af, hvad vi har ladet ugjort, eller som vi har taget op og aldrig gjort færdig, samt vore vaner med ugidelig ligegladhed. Hvor meget har vi ikke mistet ved at svigte i at mase os fremad for at gøre det arbejde færdigt, som vor Gud har givet os. Som bekendende kristne, burde vi være forfærdede over udsigterne.     
Vågn op, mine brødre og søstre. Der er et stort arbejde der skal gøres. Der bliver kaldt på uafbrudt virksomhed. Dunkelhed skjuler jorden og mørke folkene. Mange er langt fra Kristus og vandrer i syndens ørken. De er fremmede for løftets pagt. Gud kalder på sit folk for at få det til at vågne op og ryste deres mangel på omsorg og ligegladhed af, og for at få dem til at tage det arbejde op, der venter på dem i deres familier. Lad dem derefter række ud videre end deres familier til andre, som trænger til hjælp. Gud kalder på dem for at få dem til at tage det arbejde op. Lad dem komme til Gud og tale med ham, for at de må blive gennemsyrede af hans Ånd. Lad dem så gå fremad for at give den nåde, de selv har fået fra ham, videre til dem, der er i nød.     
For Zions skyld vil jeg ikke tie stille, og for Jerusalems skyld vil jeg ikke hvile, til dets retfærdighed rinder op som lyset, og dets frelse brænder som en lampe. Og hedningerne skal se din retfærdighed og alle konger er din herlighed. Og du skal kaldes ved et nyt navn, som Herrens mund skal give dig. Du skal også være en herlighedskrone i Herrens hånd, en kongelig tiara i din Guds hånd... Jeg har sat vægtere på dine mure, O Jerusalem, og de skal aldrig tie, hverken dag eller nat, som mindre Herren; og giv ham ingen hvile til han opretter og gør Jerusalem til pris på jorden.    
Gå igennem, gå igennem portene; bered vejen for folket, bered kongevejen, kast stenene bort; løft en standard op for folket. Se, Herren har erklæret til verdens ende: Sig til Zions datter, Se, din frelser kommer; se, hans løn er med ham, og hans gerninger går foran ham. Og de skal kalde dem. Det Hellige folk, Herrens genløste. Og du skal kaldes udsøgt, En ikke svigtet by.  

20 01 1903 Review and Herald Et åbent brev    
 <i>Fra Mrs. E. G. White til alle som elsker det velsignede håb.</i>    
<i>Vi haster for at bringe dette brev i jeres hænder, for det er faktisk et meget dyrebart brev. Det kommer som en meget belejlig formaning til vække os op til det arbejdet, der må afsluttes uden yderligere tøven. </i>    
<i>Vore hjerter vil danske af glæde når vi læser de frydefulde ord: "Jeg er blevet instrueret at kolportagearbejdet skal genoplives, og at det skal føres frem med større succes; og en velsignelse vil følge dem som går ind i det med alvor og flid." Velsign Herren for denne forsikring og dette løfte! Fore hjerter svarer: "Amen, det skal visselig oplives." Og lad alle folk sige: "Amen." </i>    
<i>"Gå ud til verden," må være vort motto. Snesevis giver sig selv for tjeneste over vandet. Der har aldrig før været en sådan  bevægelse iblandt os mod fremmede lande. Lyden af afgang høres. Lad os rejse os og bevæge os. Vi kalder på vore kære folk at besvare denne appel med en fuld menighedsforsamling til den gode arbejde, at hele Israel må være med på marchen til det prægtige land. Måtte Gud velsigne jer er min bøn. - Generealkonferense komiteen.</i>    
 "Elmshaven," St. Helena, Cal., 6. dec., 1902.    
Kære brødre og søstre! Vi står netop foran det nye år og der bør lægges planer for alvorligt, ihærdigt arbejde i Mesterens tjeneste. Der er meget at gøre for at fremme Guds værk. Jeg er blevet undervist om, at kolportørgerningen skal genoplives og at den skal fremmes med voksende held. Den er Herrens gerning og en velsignelse vil ledsage dem, der udfører den med alvor og flid.    
Jeg takker min himmelske Fader for den interesse mine brødre og søstre har haft for omdelingen af bogen "Kristi lignelser." Ved salg af denne bog er der udrettet meget godt, og arbejdet bør fortsætte. Men vore folks anstrengelser bør ikke begrænses til denne ene bog. Herrens arbejde inkluderer mere end en slags tjeneste. "Kristi lignelser" skal lave og gøre sit bestemte arbejde, men ikke alle tanker og anstrengelser hos Guds folk skal bruges på dens udbredelse. De større bøger, "Patriarker og profeter" "Den store strid" og "Den store Mester", bør sælges overalt. Disse bøger indeholder sandhed for denne tid, - sandhed som skal proklameres i alle dele af verden. Intet skal forhindre deres salg.    
Anstrengelserne "Kristi lignelser" har demonstreret hvad der kan gøres på kolportørområdet. Denne anstrengelse er en uforglemmelig lektie for hvordan der kolporteres på en bønlig og tillidsfuld måde som afføder succes.    
Mange flere af vore større bøger kunne være solgt hvis menighedsmedlemmerne havde været vågne for de vigtige sandheder disse bøger indeholder, og havde indset deres ansvar for at udbrede dem. Mine brødre og søstre, vil I ikke godt anstrenge jer for at udbrede disse bøger? og vil I ikke udvise den samme entusiasme her, så da I solgte "Kristi lignelser"? Ved at sælge denne bog har mange lært at behandle større bøger. De har fået en erfaring som har beredt dem til at gå ind i kolportørarbejdet.    
Str. White er ikke ophavsmanden til disse bøger. De indeholder den oplysning, som Gud har givet hende under hendes livsgerning. De indeholder det dyrebare, oplivende lys, som Gud så nådigt har givet sin tjener at forkynde for verden. Fra disse bøger skal dette lys skinne ind i menneskers hjerter og lede dem til Frelseren. Herren har sagt, at disse bøger skal udbredes over hele verden. I den er der sandhed, som for den, der tager imod den, vil være en duft af liv til liv. De er tavse vidner for Gud. I tidligere år har de været midler til at overbevise og omvende mange sjæle. Mange har læst dem med ivrig forventning, og, ved at læse dem, er de blevet ledt til at se virkningen af Kristi forsoning, og stole på dens magt. De har ført til at overgive deres sjæle til deres skaber, vente og håbe på Frelserens komme og tage sine elskede til deres evige hjem. I fremtiden, skal disse bøger gøre evangeliet tydeligt for mange andre, åbenbare dem frelsens vej.    
Herren har sendt sit folk megen undervisning, linie efter linie, bud på bud, lidt her og lidt der. De fleste mennesker regner ikke med Bibelens ord, men Herren har betroet os et lille lys for at lede mænd og kvinder hen til det store lys. Hvor meget godt ville ikke blive udrettet, hvis de bøger, der indeholder dette lys, blev læst med det forsæt at gennemføre de principper, som de indeholder! Der ville blive tusindfold større årvågenhed, tusindfold mere selvfornægtelse og resolut bestræbelse. Og mange flere ville nu glæde sig i den nærværende sandheds lys.    
Mine brødre og søstre, virk med alvor for udbredelsen af disse bøger. Læg jeres hjerte i dette arbejde og Guds velsignelse vil være med jer. Gå fremad i tro, medens I går og beder om, at Gud vil berede hjerter til at modtage lyset. Vær elskværdige og høflige. Vis ved gennemført oprigtighed, at I er sande kristne. Når I vandrer og virker i himmelens lys, vil jeres sti blive som retfærdiges sti, der skinner klarere og klarere til højlys dag.    
Vis bøgerne til forretningsmænd samt til evangeliets forkyndere, hvis tanker ikke er blevet ledet til de særskilte sandheder for denne tid. Sandheden skal forkyndes "på vejene" - til mænd, som tager aktiv del i verdens begivenheder, til folkets lærere og ledere. Tusinder vil kunne nås på den enkleste, mest beskedne måde. De mest intelligente, de, der bliver betragtet som verdens mest begavede mænd og kvinder, føler sig ofte opmuntret af de enkle ord fra en, som elsker Gud og som kan tale om denne kærlighed lige så naturligt, som et verdsligt menneske taler om de ting, der interesserer det mest. Vel forberedte og overvejede udtalelser har ofte kun ringe indflydelse. Men et Guds barns ærlige oprigtige tale formår at åbne døren til hjerter, som længe har været lukket for Kristus og hans kærlighed.     
Ingen må tro, at han har frihed til at folde sine hænder og intet bestille. Det er umuligt, at nogen kan frelses ved magelighed og uvirksomhed. Tænk på, hvad Kristus udrettede under sin jordiske tjenestegerning. Hvor alvorlige og utrættelige var ikke hans anstrengelser! Han tillod intet at hindre ham i den gerning, han havde fået. Følger vi i hans fodspor? Han gav slip på alt for at kunne fuldføre Guds nådes plan for den faldne slægt. For at kunne opfylde himmelens plan blev han lydig indtil døden, ja korsdøden. Han havde ikke kendt noget til den; men han kom til denne verden og tog syndige menneskers brøde på sin syndfri sjæl, for at syndere måtte kunne stå retfærdiggjorte for Gud. Han kæmpede med fristelse og sejrede på vore vegne. Guds søn, som var ren og ubesmittet, har straffen for overtrædelse og overtog det dødsstød, som bragte menneskeslægten befrielse. </i> <br><i> (Bliver konkluderet) </i>  

10 02 1903 Review and Herald Vor krig imod ondt.   
 Menneskenes vilje er pågående og arbejder stadig for at alt skal bøje sig under den. Dersom den har stillet sig på Guds og Rettens Side, vil den Helligånds Frugter vise sig i Livet, og Gud giver Ære, Hæder og Fred til enhver, som gør det gode.     
Når Satan får Lov til at danne Viljen, vil han benytte den til sine Planers Gennemførelse. Han bevirker, at vantro Teorier opstår og opirrer det menneskelige Hjerte til Krig imod Guds Ord. Med vedholdende og ihærdige Bestræbelser prøver han på at indpode i Menneskene sin egen hadefulde og fjendtlige Indstilling over for Gud, og han prøver på at samle dem til Strid imod Himmelens Anordninger og Krav og imod den Helligånds Virksomhed. Han samler alle onde Magter under sit Banner og leder dem under sit eget Førerskab ud på Slagmarken for at kæmpe for det onde mod det gode.     
Satans Værk går ud på at afsætte Gud fra Hjertets Trone og at danne den menneskelige Natur efter sit vanskabte Billede. Han kalder til Live alle onde Tilbøjeligheder og opvækker vanhellige Lidenskaber og Ærgerrigheder. Han udlover al denne Magt og Ære, disse Rigdomme og syndige Fornøjelser; men hans Betingelse er, at man skal give Afkald på Retskaffenhed og tillade Samvittigheden at sove. Således nedværdiger han de menneskelige Evner og gør dem til Syndens Fanger.     
Gud opfordrer Menneskene til at modstå Ondskabens Magter. Han siger: "Så lad da ikke Synden herske i jeres dødelige Legeme så I lyder dets Begæringer; fremstil ej heller jeres Lemmer for Synden som Uretfærdighedens Våben; men fremstil jer selv for Gud som sådanne, der fra døde er blevet levende, og jeres Lemmer som Retfærdigheds Våben for Gud."     
Den Kristnes Liv er en Kamp; men for os står Kampen ikke imod Blod og Kød, men imod Magterne imod Myndighederne, imod Verdensherskerne i dette Mørke, imod Ondskabens Åndemagter i det himmelske. Det er kun ved guddommelig Hjælp, at vi kan komme heldigt ud af denne Retfærdighedens Kamp mod Uretfærdighed. Vor begrænsede Vilje må under ordnes den Ubegrænsedes Vilje; den menneskelige Vilje må blandes med den guddommelige. Dette vil skaffe os den Helligånds Hjælp; og enhver Kamp vil tjene til Generhvervelse af Guds dyrekøbte Ejendom, til Genoprettelsen af hans Billede i Sjælen.     
 Vor Herre Jesus virker ved Helligånden; thi den er hans stedfortræder. Ved den indgyder han sjælen liv og vækker dens kræfter til det gode, renser den fra moralsk besmittelse og gør den skikket til hans rige. Jesus har store velsignelser at skænke og rige gaver at uddele blandt mennesker. Han er den Underfulde-Rådgiver, hans visdom og kraft er grænseløs; og hvis vi vil erkende hans Ands kraft og indvillige i at lade os forme af den vil vi blive fuldkomne i hans øjne. Hvilken tanke er ikke dette! I Kristus "bor hele guddomsfylden legemlig, og i denne fylde har I del." Det menneskelige hjerte vil aldrig lære lykken at kende, før det har indvilliget i at lade sig forme af Guds And. Ånden omdanner den fornyede sjæl efter dens forbillede, Jesus Kristus. Under Helligåndens påvirkning forvandles fjendskab mod Gud til tro og kærlighed, og hovmod til ydmyghed. Sjælen opdager det skønne i sandheden, og Kristus bliver æret gennem gode og fuldkomne egenskaber. Mens disse forvandlinger sker, betyder engle ud i jublende sange, og Gud og Kristus fryder sig over sjæle, der er dannet efter det himmelske forbillede.     
Det er i betragtning af Kristus, ved at udvise tro på ham, ved vor egen erfaring med Hans frelsende nåde, at vi er kvalificeret til at overbringe Ham til verden. Når sjælen er fornyet igennem sandheden, og bringes i harmoni med Gud, vil Herren acceptere os som medarbejdere sammen med ham selv for andres frelse. Jesus vil være vort tema; hans kærlighed, der brænder på vore hjerters alter, vil nå folks hjerter. Sandheden vil blive overbragt, ikke som en kold og livløs teori, men som en levende kraft der ændrer livet. Men Kraften er af Gud, igennem hans Ånd, som effektivt på hjerte og sind. Da Jesus overlod det arbejde som Han havde påbegyndt, formanede, "pålagde han dem, at de ikke måtte forlade Jerusalem, men skulle vente på det, som Faderen havde lovet". Og Han lovede "I skal være mine vidner både i Jerusalem og i hele Judæa og Samaria og lige til jordens ende." Og disciplene "fortsatte alle samstemmende i bøn og påberåbelse," der venter på løftete opfyldelse. Vi bør bede alvorligt for Helligåndens nedstigning ligesom disciplene bad på pinsefestens dag. Hvis de behøvede Helligåndens kraft den gang, behøver vi den mere i dag. Al slags falsk lære, kætteri og bedrag leder menneskers sind vild; og uden Åndens hjælp, er vore anstrengelser for at overbringe den guddommelige sandhed forgæves.    
Striden mellem godt og ondt er ikke blevet mindre heftig, end den var på frelserens tid. Vejen til himmelen er ikke blevet mere jævn nu, end den var da. Alle vore synder må fjernes, enhver skødesynd kan hindrer vor åndelige fremgang, må vi tage afstand fra. Det højre øje og den højre hånd må ofres dersom de får os til at vække anstød. Er vi villige til at give afkald på vor egen visdom og modtage himmeriges rige som et lille barn? Er vi villige til at skille os af med selvretfærdighed? Er vi villige til at opofre menneskers bifald? Prisen på det evige liv er uendelig stor. Er vi villige til at modtage Helligåndens hjælp og samarbejde med den, idet vi lægger bestræbelser og opofrelser for dagen der står i forhold til værdien af de goder vi kan opnå?    
 "I øvrigt, vær stærke i Herren og i hans mægtige styrke. Ifør jer Guds fulde rustning, så I kan holde stand mod Djævelens snigløb. Thi for os står kampen ikke mod kød og blod, men mod myndigheder og magter, mod verdensherskerne i dette mørke, mod ondskabens åndemagter i himmelrummet. Tag derfor Guds fulde rustning på, for at I kan stå imod på den onde dag, overvinde alt og bestå. Så stå da fast, spænd sandhed som bælte om lænden, og ifør jer retfærdighed som brynje,  og tag som sko på fødderne villighed til at gå med fredens evangelium. Overalt skal I løfte troens skjold, hvormed I kan slukke alle den Ondes brændende pile. Grib frelsens hjelm og Åndens sværd, som er Guds ord."  

14 04 1903 Review and Herald Arbejdet ligger foran os   
 Det vil være umuligt for mig at yde en retfærdig behandling af det spørgsmål der står foran os, med mindre jeg bruger en hel del tid. Problemet bør forstås klart og tydeligt af os alle. Få iblandt os har nogen ide om hvor mange gange der er givet lys om, at det ikke var Guds vilje at centrere så mange ting i Battele Creek. Meget er koncentreret der. En skole, et sanatorium, et forlag er samlet der. Disse institutioner øver indflydelse på hinanden. Hvis denne indflydelse altid havde været god, ville mere af missionsånden være blevet udviklet. Der ville være en klarere forståelse af at Gud i enhver af Amerikas byer.    
Det er Guds plan, at vort folk skal bosætte sig udenfor byerne og fra disse "outposts" advare byerne, og rejse vidnesbyrd om Gud inde i dem. Der må derfor være en indflydelsesrig styrke inde i byerne, så advarselsbudskabet kan blive hørt.     
Igennem år er advarselen om at forlade Batlle Creek blevet givet vort folk. Men fordi så mange ingeresser er involveret i stedet, var det mere passende at forblive der og folkene der kunne ikke se hvorfor de skulle drage ud. Til sidst begyndte broder Magan og broder Sytherland at tænke over rådgivningen om at forlade Batlle Creek. De kom til mig og spurgte hvad de skulle gøre. Jeg sande:" Tag skolen ud af Batlle Creek hvis det kan lade sig gøre. Drag ud til et sted, hvor der ingen mennesker er med samme tre som os, til et sted med masser af landjord, så eleverne kan blive uddannet på den rette måde". De adlød den givne instruks. Dette var det første skridt der blev taget i den rigtige retning. Det har været en succes. Gud har været tilfreds ved det. Han godkender de bestræbelser, der gøres for at flytte fra det overfyldte Batlle Creek.     
Gennem de sidste 15-20 år er lys blevet givet om at vores folk har forsømt deres hjemstavnskirker, ved at stimle sammen om Batlle Creek. Nogen syntes at tro at når de nåede Batlle Creek ville de være Himlen nær og kun have få fristelser. De har ikke forstået situationen. De forstår ikke, at det er i Batlle Creek at fjenden arbejder mest ihærdigt.    
Atter og atter er budskaber blevet givet angående de principper, der skulle komme til at udgå fra forlaget publikationer. Og nu, selvom meddelelser er nået ud om at mænd arbejder efter principper som Gud ikke kan godtage, har man ikke besluttet at ændre på noget. Lærlingene på institutionen er ikke blevet uddannet på rette vis. De er ikke blevet forberedt til at gå ud som missionærer til forskellige egnealt efter deres kald. De er ikke blevet udrustet til at stå frem som Guds repræsentanter. Institutionens påvirkning har ikke været hvad den burde. Gud deklarerede, at denne institution skulle være et helligt sted, hvor engle vandrer omkring. De nedsættende ord, der er blevet talt på stedet og den ubredte irritation, der er blevet fremvist er blevet fordømt. Gud foreskrev at det skulle være en skole hvor arbejdere blev uddannet til at opretholde de principper, som Gud har pålagt sit folk at fremvise til evig tid.     
Dør branden, der fjernede Review og Herald trykkeriet, led jeg svære kvaler i mange dage. Jeg kæmpede for at få de rigtige forhold frem for møderne, mens ledelsen var forsamlet, idet jeg håbede at finde noget, der kunne kalde vore brødre til omvendelse og afvende ulykken. Det forekom mig, at det var et spørgsmål om liv eller død. Da var det at jeg så farens repræsentantet flammende sværd svingende fra side til side. Jeg var i en dødskamp af kvaler i mange dage. Jeg kæmpede for at få de rigtige forhold frem for møderne, mens ledelsen var forsamlet, idet jeg håbede at finde noget, der kunne kalde vore brødre til omvendelse og afvende ulykken. Det forekom mig, at det var et spørgsmål om liv eller død. Da var det at jeg så farens repræsentant, et flammende sværd svingende fra side til side. Jeg var i en dødskamp af kvaler. Den næste nyhed jeg fik var at Reviev og Herald bygningen var nedbrændt, men at ikke et eneste liv var gået tabt. I dette tilfælde talte Gud nåde under dom. Guds nåde var blandet op med dommen, så arbejdernes liv blev skånet, så de kunne få lejlighed til at udføre det arbejde de havde undladt at gøre, det som havde været umuligt at få dem til at indse og forstå.     
Til trods for tilstandene angående visse sager i trykeriafdelingen, blev det besluttet at overføre stadig mere af vort arbejde til denne institution, stadig mere adminestration blev flyttet til Batlle Creek. Dette alarmerede mig i den grad, og da branden indtraf ånde jeg lettet op. Vi var taknemmelige for at ingen liv gik tabt. Der var et stort tab af værdier. Igen og igen har Herren vist mig, at for hver dollar, der bliver tjent ved urette metoder, vil det ti-dobbelte beløb gå tabt.     
Gud ønskede, at ethvert skridt skulle tages i overensstemmelse med Bibelens principper. Der burde ikke gave været spidsfindig metoder. Men det har der været, og Gud er blevet utilfreds. I de sidste 20 år har gud sendt advarsler og vejledning angående dette. Den værste ting, der nu kan ske, er at man bygger Review og Herald kontorerne op igen. Vejen er blevet banet for at man kan bryde deres forbindelser op, - forbindelser op, - forbindelser med verdslige mænd, som bør ophøre. Uredelig kommerciel forretning er blevet ført, fordi man behøvede pengene. Jeg så Een af ubestridelig autoritet få ind på kontoret og kigge på regnskaberne sammen med de ledende mænd, opmærksom på, hvor meget, der var kommet ind ved annoncering af sager, som aldrig burde have set dagens lys. Han spurgte: "Hvor meget tjener I på dette?". Da de havde svaret sagde han:" Udgifterne til dette arbejde er større end I tror. Men hvor I beregner et resultat, opvejer tabet i åndelighed langt fra den beregnede fortjeneste." Skadelige sager er blevet publiceret midt i vort kontor, og hvis noget er blevet tilsidesat af arbejdet er det udgivelsen af de bøger der indeholder sandhedens lys. Dette har været yderst utilfredsstillende for Herren. Lærlingene er blevet uddannet i falske læresætninger, indeholdt i de påtagne forretninger. Og Review og Herald trykpressen har sendt disse falske læresætninger ud til verden.    
Da forlagskontoret blev grundlagt i begynbdelsen i en lille træbygning, viste Herren mig, at dets trykpresser skulle bruges til at sende de oplysende stråler fra sandheden ud til hele verden. Disse midler var helliget Herren. Lys skulle skinne gennem hele virksomheden og den skulle være et træningscenter til uddannelse af arbejdere. Men som et resultat af sammenslutning med verden, blev mange ansatte verdsliggjort, og de arbejdede mere og mere for den verdslige politiks planer og hverken disciplinen eller uddannelsen af de unge ansatte i virksomheden var som den burde.     
Jeg må sige til vort folk, at Gud ønsker denne institution overflyttet til en helt ny egn. Han vil have dens nuværende verdslige forbindelser brudt op. Vil de der har samlet sig i Batlle Creek mon lytte til den stemme der taler til dem og forstå, at de må spredes ud til forskellige egne, hvor de kan udbrede et kendskab til sandheden og hvor de kan opnå en erfaring helt forskellig fra den de nu har oplevet.     
Som svær på spørgsmålet angående udflytningen vil jeg svare Ja! Lad generalkonferencekontorerne og forlagsvirksomheden flytte væk fra Batlle Creek. Jeg ved ikke hvortil, om det skal være til Atlanterhavskysten eller et andet sted. Men jeg vil bære pointere: Læg aldrig mere en sten i Batlle Creek for at genopbygge det nedbrændte Reveiwkontor. Gud har udset et bedre sted til det. Han ønsker at I skal arbejde under en anden indflydelse og at I skal have andre forbindelser end dem I har haft på det sidste i Batlle Creek.     
Der har været en iver efter at optage en verdslig politik. Advarsler og formaninger og bønner - I ville blive forbavset over hvor mange - er blevet sendt ud m.h.t. dette. Men man har ikke ænset dem. Mange er kommet til det pundt, hvor de ikke længere bekymrer sig om de retningslinier Gud giver. De har vandret efter egne råd indtil Herren kom med dommen og ødelagde trykkeriet. Vil I bygge det samme sted op som i befandt jer på tidligere?     
Jeg behøver ikke at tale mere om denne sag. Jeg vil derimod sige noget i relation til sanatoriet i Battle Creek. Vores brødre siger: "søster White har gjort os helt forvirrede. Hun siger at vi ikke må lade sanatoriet overgå til verdslige hænder. Men hun siger også at vi må prøve at sætte sanatoriet på det rette grundlag". Ja, dette er hvad jeg har sagt og jeg gentager det nu. I adskillige år har jeg nu modtaget lys om at vi ikke bør koncentrere så meget på et sted. Jeg har udtrykkeligt hævdet at man ikke bør prøve at gøre Battle Creek til et symbol på en sådan storhed. Herren er ikke særlig tilfreds med Battle Creek. Ikke alt hvad der er blevet udført i battle Creek har haft hans billigelse. Da sanatoriet brændte skulle vort folk der, have gransket de irettesættelser og advarsler som de havde fået de foregående år. At de ansattes og patienternes liv blev skånet var et forsyn, som enhver af os bør takke og prise Gud for med hjerte, sjæl og stemme. Han gav dem en chance for at leve videre og studere hvad disse begivenheder betød. Jeg vil undlade at sige noget om dette højt. Da planlægningen om genopbygningen af sanatoriet blev begyndt var der ingen fra ledelsen der rådspurgte mig eller sendte mig information om det.     
Da det blev påpeget at min mand og jeg godkendte sanatoriet da det første gang blev oprettet i Battle Creek. Selvfølgelig gjorde vi det. Jeg kan bekræfte dette både for min mand og mig selv. Vi bad meget angående den sag. Det samme gælder trykkeriet som var i et lille træ skur. Som virksomheden voksede måtte vi bygge til, og senere da ambitiøse mænd kom ind i ledelsen blev flere tilbygninger opført end der burde fordi disse nye ledere troede at bygningerne ville give karakter til arbejdet. Det var en fejltagelse. Det er ikke bygningerne der giver karakter til Guds arbejde den arbejdernes troskab og sammenhold.     
Sanatoriet voksede og i 1887 henvendte dr. Kellog sig til mig med planen om at bygge et hospital. Jeg sagde til ham: "For nogle måneder siden blev det vist mig at vi måtte have et hospital." Vore brødre vidste ikke hvad der var blevet foreskrevet for mig og en hård og stærk opposition rejste sig. De satte sig helt imod dr. Kellog. Jeg tog ham i forsvar og fortalte dem, at det lys hun havde givet mig sagde at vi skulle bygge et hospital i Battle Breek. Hospitalet blev opført og det var snart fyldt med patienter.    
I må forstå brødre, at på den tid havde vi ikke masser af sanatorier, som i de senere år. Battle Creek var næsten det eneste sted, vi kunne tage os af de syge.     
En tid efter kom spørgsmålet "skal vi bygge en lille smuk kirke, hvor patienterne og plejerne kan samles og tilbede Gud?" Så snart jeg kunne sendte jeg et brev der svarede ja! Hvert sted hvor der er et sanatorium bør der også være en kirke, så patienterne kan komme der og høre livets ord, og Gud vil blødgøre deres hjerter så mange vil modtage Kristus som deres sjæls helbreder. Jeg var fuldstændig enig med dem i denne disposition.     
Men senere er forhold blevet bragt ind som jeg ikke kan godkende, blandt andet den ventilering af andre dele af den medicinske virksomhed som man har forårsaget ved at tilkalde alle dele af denne gren til Battle Creek. Herren viste mig at dette ikke skulle gøres. Mange der er her i dag, ved hvad jeg dengang sagde til dem, - at vi ikke må koncentrerer så meget ved Battle Creek. Da jeg så den iver der var hos størstedelen af lederne, for at slutte alle grenene af det medicinske arbejde sammen i samfundet ved Battle Creek, fortalte jeg dem at de ikke måtte foretage et pennestrøg der kunne forpligtige dem under de regler og cirkulærer der blev udarbejdet med henblik på deres optagelse i denne fællesorganisation. Gud ønsker at hans institutioner skal stå i et venskabeligt tillidsforhold indbyrdes, ligesom brødrene i menigheden. De bør aldrig lade sig binde ved skrevne kontrakter til nogen enkeltperson eller gruppe. De skal stå selvstændigt, kun ansvarlige over for Gud. Himmelens Herre skal være lederen og rådgiveren og vejleder for sit folk. Hans institutioner skal styrkes under Hans ledelse. Guds folk skal handle som et udvalgt folk, et folk som må udføre et helligt og uselvisk arbejde.     
Når en institution samler og koncentrerer en stor portion ansvar og et stort antal gæster, vil det religiøse aspekt komme i fare for at blive negligeret. Lederne af Battle Creek sanatoriet har gjort vel i den tidligere tid m.h.t. at forsøge at opretholde den religiøse indflydelse ved sanatoriet. I lang tid var der knyttet mænd til institutionen, som havde det som deres arbejde at holde bibelstudier med patienterne når de var modtagelige dertil. Dr. Kellog var helt enig i denne holdning. Efter møderne i Mineapolis var dr. Kellog en omvendt mand, hvilket vi alle vidste. Vi kunne se Guds forvandlende kraft virke i hans hjerte og i hans liv. Men fordi institutionen viksede i popularitet er der opstået en fare for at man mister dens virkelige formål af syne. Gentagne gange har jeg givet den instruks jeg selv har modtaget, at denne institution ikke skal ledes på samme måde som verdslige medicinske institutioner ledes. De lystbetonede, gamblende og teaterlignende optrædende skulle ikke findes her. Sand Gudsfrygt skulle fremvises i lægernes livseksempel. Alt der er forbundet med institutionen skulle tale i sandhedens tjeneste og sandheden om sabbatten ville således nu ud til patienterne.     
Det var de ansattes gudsfrygt og ikke bygningens storhed der skulle overbevise hjerterne. Mange sjæle er blevet omvendt. Mange vidunderlige kure er blevet fuldført. Herren stod ved dr. Kellog side når han udførte vanskelige operationer. Når doktoren var belæsset med krævende arbejde, forstod Gud situationen og styrede med sin egen hånd når dr. Kellogs hånd når han opererede, og ved hans hjælp lykkedes operationerne.     
Jeg ønsker at alt dette må blive forstået. Gang på gang har jeg opmuntret dr. Kellog ved at sige til ham, at Herren Israels Gud var ved hans højre hånd for at stå ham bi og give ham hjælp så han kunne klare de vanskelige operationer der var et spørgsmål om liv eller død. Jeg sagde til ham, at han måtte bede for sine patienter før han tog sine redskaber i hænderne. Patienterne så at dr. Kellog var under Guds nåde, så han forstod at udføre sit arbejde på bedste måde, og de havde mere tillid til ham end verdens læger.     
Gud har givet dr. Kellog den succes han har haft. Jeg har vedvarende søgt at gøre ham opmærksom på dette faktum, at det var Gud der samarbejde med ham og at Guds sandhed skulle forherliges ved hans lægegerning. Gud vil velsigne enhver læge der vil overgive sig helt til ham, og han vil være ved hans højre hånd, når han er ved operationsbordet.     
Dette far det lys der blev givet. Gud udvirkede at det medicinske missionsarbejde kom til at stå i den mest fordelagtige position, for at det skulle blive kendt at Syvendedagsadventisterne havde en Gud der arbejdede sammen med dem, en Gud der havde en stadig kontrol over sin gerning.     
Gud billigede ikke de anstrengelser som nogle har gjort for at gøre dr. Kelloggs arbejde så hårdt som muligt, for at de selv kunne blive opbygget Gud gav lys til helsereformen, og de der opretholdt den, blev selv opretholdt af Gud. En og anden har sagt at alt dette kom fra dr. Kellog og de gik imod ham p.g.a. dette. Det medførte en dårlig indflydelse på doktoren. Han fik en følelse af irritation og gentgældeseslyst. Gud ønskede ikke at han skulle stå i en opposition og han ønskede heller ikke at I skal stå et sådant sted.     
De der rejste fra Battle Creek for at lade sig opvarte af verdslige læger, vidste ikke hvad de gjorde. Gud arbejdede gennem dr. Kellog, men de indså det ikke. Når de var syge sendte de bud efter almindelige læger fordi doktoren havde sagt noget eller gjort noget der ikke behagede dem. Dette er Gud ikke tilfreds med. Vi har Bibelens autoriteret m.h.t. instruktioner om selvbeherskelse.     
Men Gud har aldrig villet gøre alle institutioner medansvarlige i arbejdet i Battle Creek. Hans tjenere er ikke kaldet til at underordne sig mangler og direktiver derfra. Guds hånd må holde fast ved enhver ansat og må lede og styre enhver arbejder. Mænd skal ikke lave regler og direktiver for deres medarbejder. Bibelen har givet regler og retningslinier som vi skal følge. Vi må studere bibelen og derfra lære den forpligtigelse som mennesket har til sti medmenneske. "Herrens lov er fuldkommen, den omvender sjælen."    
I var overraskede over at høre mig sige at vi ikke skulle lade Battle Creek sanatoriet overgå til verdslige hænder, og at vi skulle anstrenge os for at bringe vore institutioner på et solidt grundlag. Når sanatoriet er anbragt på den rette grundlag, når vort folk ser det som det var da det blev grundlagt første gang, når de forstår at institutionen er viet til Herrens arbejde og når de kan se at ingen enkeltperson er bestemt til at have kontrol med det hele på en gang, så vil Gud hjælpe dem alle med at drage omsorg for at det bliver bygget op. I dag ved I ikke hvad institutionen egentlig er. Gud vil at vi skal kende hver eneste planke der er lagt i denne institution, både hvor den er anbragt og hvorledes den er beskaffen. Dernæst ønsker han at vi alle skal stå sammen skulder ved skulder og arbejde i forståelse. Herren ønsker at vi udfører vores pligt. Han ønsker at vi skal indse at dr. Kellog ikke skal skubbes væk fra sin plads men at han skal opbakkes og anerkendes i sit Gudhengivne arbejde. Og dette vil han blive, hvis hans fødder står plantet på den levende Guds sandhed. Hvis ikke hans ben er fæstnet her vil spidsfindige fristelser indtræde gennem videnskabelige problemer og teorier angående Gud og hans ord. Falske videnskabelige teorier er ankommet som en tyv om natten der stjæler vore landvindinger og underminerer søjlerne i vor tro. Gud har vist mig at de medicinske studenter ikke bør blive undervist i disse teorier fordi han ikke anerkender de. De mest besnærende fristelser sættes ind her af fjenden, og det sker netop på det mest ophøjede plan. Disse søger at nuværende sandheds doktriner indtil der ikke længere skelnes mellem sagen selv og dens skygge.     
I ved at Satan vil snige sig ud for om end og at føre de udvalgte vild. Han vil hævde at han er Kristus og han prædiker han er den store lægende missionær. Han vil få ild til at falde ned fra himmelen for at bevise at han er Gud. Vi må stå befæstede med Bibelens sandheder som barrikader. Sandhedens rettesnor er den eneste rettesnor under hvilken vi kan være i sikkerhed.     
Vore ledende brødre, dem i de officielle stillinger, er nødt til at undersøge tilstanden ved sanatoriet i Battle Creek for at se om Gud i Himlen kan tage det under sin ledelse. Når det med trofaste vagtposter er anbragt i en stilling hvor det let kan kontrolleres af Ham, så kan jeg fortælle jer at Gud vil se at der er blevet oprejst.     
Gud ønsker at hans folk fæstner deres fødder på den evige klippe. De penge vi har er Herrens penge, og de bygninger vi rejser disse penge som hans arbejde, skal stå som hans ejendom. Han kalder dem der har trofasthed og ikke strides med deres brødre, men som står skulder ved skulder for at opbygge og ikke ødelægge.     
Gud ville ikke have ladet branden gå gennem vore institutioner ved Battle Creek uden grund. Vil I lade Guds forsyn passere forbi jer uden at undersøge hvad der ligger bag? Gud vil at vi skal granske denne sag og at vi skal opbygge et fundament på hvilket alle kan have den største fortrolighed. Han vil at irrettesætningerne skal ledes i sådanne retninger at hans folk kan sætte deres midler i dem med sikkerhed om at de er en del at hans værk. Lad os arbejde med visdom og forståelse. Der er alt i alt for lidt af sjælens ydmyghed.     
Krisen kommer snart til Battle Creek. Fagforeningerne og sammenslutningerne i verden er en fælde. For p.g.a. disse foreninger og sammenslutninger, vil det snart blive meget svært for vore institutioner at fortsætte deres arbejde i byerne. Min advarsel er:Drag ud af byerne. Byg ikke sanatorier i byerne Belær vort folk om at drage ud fra byerne ud på landet hvor de kan få et lille stykke jord og oprette et hjem for dem selv og deres børn. Da spørgsmålet blev rejst om etablering af et sanatorie i byen Los Angeles følte jeg at jeg måtte gå med til dette forslag. Jeg har en meget tung byrde m.h.t. den sag og jeg kunne ikke tie stille. Brødre, det er på tide at vil giver agt på de budskaber Himmelens Herre har sendt os i nåde og kærlighed.     
Vore restauranter bør være i byerne, for ellers kan arbejderne i disse ikke nå folket og lære dem at leve rigtigt. Og i denne tid bør vi opfylde mødehusene i byen. Men inden længe vil der være så megen strid og tumulter i byerne at de der ønsker at forlade dem ikke vil kunne det. Vi må være forberedt på disse situationer. Det er det lys der er givet mig.     
Må Gud hjælpe jer til at modtage de ord jeg har talt. Må de mænd der står som Guds udkigsposter på Zions mure, være mænd der kan se farerne før folket, - mænd som kan skelne mellem sandhed og bedrag, retfærdighed og uretfærdighed.     
Advarslen har lydt:Intet må have lov til at komme ind, som kan forstyrre sandhedens fundament, som vi har bygget på lige siden budskabet kom i 1842, 1843 og 1844. Jeg var med ved dette budskab og lige siden har jeg stået frem for verden i troskab overfor det lys som Gud har givet os. Vi har ikke i sinde at flytte vores fødder fra den platform hvorpå de har hvilet,medens vi dag for fag har søgt Herren med inderlig bøn, søgende efter lyset. Tror I at jeg kan forkaste det lys som Gud har givet mig? Det skal være tidsaldrenes klippe. Det har ledet mig lige siden det blev givet. Brødre og søstre, Gud lever og regerer og arbejder i dag. Hans hånd har hjulpet og i sit forsyn drejer han med sin egen vilje. Lad ikke mænd binde sig til dokumenter der foreskriver hvad de vil gøre. Lad dem binde sig til Herren Himmelens Gud, så vil himmelens lys skinne ind i sjæletemplet og vi vil skue Guds frelse.  

19 05 1903 Review and Herald Til mine brødre i Battle Creek, Instruktion og reaktion   
 <i>Sanatoriet, Cal., 1. maj, 1903.</i><br> Til mine brødre i Battle Creek. Jeg er nedbøjet og meget bekymret. Jeg lider store smerter. Hele mit liv er opfyldt af pine. Til tider syntes det for mig som om jeg umuligt kan fortsætte livet. Tanken om den frygtelige åndelige fattigdom der er blandt vort folk hviler tungt på mig. Guds dom er faldet på vore institutioner i Battle Creek. Men hvor lidt har dette påvirket vore hjerter til omvendelse! Og vil den fortsat virke uden resultater? Jeg er forbavset over den tilsyneladende ligegyldighed som mange udviser, der burde se og forstå. Jeg sner ikke hvad jeg skal sige eller gøre, når jeg ser hvor lidt indtryk Guds domsudøvelse har gjort på de der sidder i de ansvarlige stillinger, kommer jeg til at ryste og bæve for hvad den næste åbenbaring ag Guds mishag vil medføre.    
Mænd har vanæret Gud ved at vælge deres egen vej. De har bragt principper ind i hans institutioner, som han har forkastet. De vil ikke ændre den vej og det arbejde der mishager ham, og de ringeagter de beviselige sandheder i disse sidste dage.    
De som ikke har taget sig af budskaberne og advarslerne har mistet deres retningsfornemmelse. Nogen har turde vende sig fra hvad de vidste var sandt, idet de i deres selvtillid har sagt: "Hvor ved søster White det fra?" Disse ord viser deres mål af tro og tillid til det arbejde Herren har sat mig til at udføre. De har resultaterne af det samarbejde Herren har pålagt mig foran dem, og hvis dette ikke overbeviser dem vil ingen argumenter eller nogen fremtidige åbenbaringer kunne påvirke dem. Resultatet vil blive, at Gud igen vil tale ved domsafsigelse som han har gjort det for nylig. Når hans advarselsbudskaber er blevet sendt til personer såvel som til institutioner i årevis, og ingen indtil nu har givet agt på dem, hvilken kraft kan så få dem til at vågne op? - Kun Guds kraft åbenbaret i en straffedom. Stadig er hans hånd dog udstrakt for at frelse, om dog nogen ville vise tegn på omvendelse.    
Vi må våge og bede ellers føres vi i fristelse. Dengang Kristus vendte tilbage til Jerusalem, fra en missionsudflugt, talte han til dem der fulgte ham om den personlige frelse, som alle der ønsker at gå ind i Guds rige, må have. Hans ord var tydeligt personlige og helt direkte, og en tilhører, der ønskede at omvende sig spurgte? "Herre! er det kun få som bliver frelst?" Da sagde han til dem: "Kæmp for at i kommer ind af den snævre port, thi mange siger jeg jer, skal søge at komme ind og ikke formå det. Når husbonden først er stået op og har lukket døren, og I står udenfor og begynder at banke på døren og sige: "Herre! Luk op for os!" - da vil han svare og sige til jer: "Jeg ved ikke, hvor I er fra." Så vil I begynde at sige: "Vi har da spist og drukket for dine øjne, og du har lært på vore gader. Men han skal svare og sige til jer: "Jeg ved ikke, hvorfra i kommer; gå bort fra mig alle I som øver uret!" Der skal der være gråd og trænderskæren, når I må se Abraham og Isak og Jakob og alle profeterne i Guds rige, mens I selv er kastet udenfor. Og de skal komme fra øst og vest og fra nord og syd og sidde til bords i Guds rige. Og se, nogle af de sidste skal blive de første, og nogle af de første skal blive de sidste.    
På Guds store dag vil mange bønfalde: "Herre, Herre åben for os, men svaret vil lyde: "Jeg ved ikke hvor I er fra. Gå bort fra mig."    
Der er en sand vej og en forkert vej. Og hvert menneske vil følge enten den ene eller den anden. De der tror oprigtigt på Kristus, lever et liv i hellig lydighed. De er helliggjort ved tro. Deres fromhed er ikke en forestilling, men en virkelighed. De har en hellig kristen erfaring ved en hellig livsførelse.    
Vi må være sikre på at vi nu også er fuldkomne i kristelige karaktertræk med troen på sandheden. Vi kan ikke være for omstændige med hensyn til dette. Hvis vi fejler på dette punkt, vil vor livsgerning ikke bringe nogen løn med sig. De der tror på Kristus og overgiver deres vilje og planer til Guds vilje og Guds planer går frem i livet mod lighed med Kristus. Det de den eneste måde at vinde frelse på.<p aign=center><i>Ellen G. White</i>  

2 06 1903 Review and Herald Et kald efter kolportørere.   
 Kolportørarbejdet bør ikke længere forsømmes. Det er mange gange blevet vist mig, at der burde være en mere almindelig udbredt interesse for vor kolportørvirksomhed. Udbredelsen af vor litteratur er et meget vigtigt middel til at bringe mænd og kvinder det lys, Gud har betroet sin menighed, for at den skulle give det til verden. De bøger vore kolportørere sælger, åbner mange menneskers sind for Kristi uransagelige rigdom.    
I Herrens tjeneste er der mange slags arbejde, der skal udføres. I templets tjeneste var der brændehuggere såvel som præster af forskellig rang og disse har forskellige grader af ansvar. Vore menighedsmedlemmer må gøre sig rede og blive lys, fordi deres lys er kommet og Herrens herlighed er oprundet over dem. Lad dem, der kender sandheden, vågne op af søvnen og gøre enhver anstrengelse for at nå mennesker, hvor de er. Vi må ikke længere forsømme Herrens værk og stille det i anden række af hensyn til timelige interesser. Vi har ingen tid til at være ørkesløse eller mismodige. Evangeliet skal forkyndes for hele verden. Skrifter, som indeholder den nærværende sandheds lys, skal gå ud til alle steder. Der skal organiseres kolportørkampagner for salg af vor litteratur, for at verden kan blive oplyst om, hvad vi netop nu går i møde.     
Hvorfor er vi ikke mere årvågne? Hver eneste arbejder bør have en forståelse af sin særskilte gerning og få styrke til at optage den på ny. Tydelig tilkendegivelse af Guds grænseløse herlighed vil bringe flere dyrekøbte sjæle til korsets fod. Enhver åbenbarelse af Frelserens kærlighed vil afgøre en eller anden sjæls evige skæbne; for alle tings ende er nær. De mennesker, som er af verden, haster af sted mod deres ødelæggelse. Deres planer og deres forbundsfæller er mange. Nye anslag vil stadig blive gjort for at gøre Guds råd til intet. Menneskene opdynger skatte af guld og sølv, som vil blive fortæret af ilden i de sidste dage.     
Der behøves kolportørevangelister, der som jægere og fiskere går ud for at fange sjæle. Kolportørarbejdet bør nu optages med alvor og bestemthed. Den kolportør, som har et sagtmodigt og ydmygt hjerte, kan udrette meget godt. Kolportørere, der går ud to og to sammen, kan nå en klasse mennesker, som man ikke kan nå ved vore møder. De bærer sandhedens budskab fra hjem til hjem. Således kommer de i nær berøring med mennesker og finder mange anledninger til at tale om Frelseren. Lad dem synge og bede med dem, der fatter interesse for den sandhed, de har at give. Lad dem tale Kristi ord til familier. De kan vente fremgang, for dem tilhører forjættelsen: "Se, jeg er med jer alle dage indtil verdens ende". Kolportørere, der drager ud i Mesterens ånd, ledsages af himmelske væsener.     
Jeg beder dem, der bærer ansvar i Guds sag, om ikke at lade noget foretagende af kommerciel natur trænge ind mellem dem og det sjælefrelsende arbejde. Lad ingen forretningsforetagender få lov til at lægge beslag på tid og talenter hos arbejdere, der burde være optaget med at berede et folk for Herrens komme, Sandheden skal gå ud som et lys, der brænder. Tiden er kort; fjenden vil gøre enhver anstrengelse for at gøre ting af underordnet betydning store i vor bevidsthed og få os til at lægge ringe vægt på netop det værk, som det er mest nødvendigt at udføre.     
Alt her i verden skal snart forgå. Dette indser ikke de, der mangler guddommelig oplysning og ikke har fulgt med i Guds værk. Gudhengivende mænd og kvinder må gå ud for at forkynde advarselen på veje og stier. Jeg anbefaler mine brødre og søstre ikke at befatte sig med arbejde, der vil hindre dem i at forkynde Kristi evangelium. I er Guds talsmænd. I skal i kærlighed tale sandheden til fortabte sjæle. Gå ud på vejene og ved gærderne og nød dem til at gå ind, så mit hus kan blive fuldt," siger Kristus Luk 14,23. Giver ikke disse ord et klart omrids af kolportørens gerning? Med Kristus i sit hjerte skal han gå ud på livets veje og stier med indbydelse til bryllupsnadveren. Bemidlede og indflydelsesrige mænd vil komme, hvis de bliver indbudt. Nogle vil afslå indbydelsen, men Gud ske lov ikke alle.     
Gud give, at der var tusinder af andre blandt vort folk, som havde forståelsen af tiden, vi lever i og af det arbejde, der skal gøres ude på feltet og fra hjem til hjem! Der er mange, mange som ikke kender sandheden. De trænger til at høre kaldet om at komme til Jesus. De bedrøvede skal opmuntres, de svage styrkes, de sørgende trøstes. Evangeliet skal prædikes for de fattige.     
Mesteren kender sine arbejdere og våger over dem, i hvilken som helst del af hans vingård de end virker. Han opfordrer sin menighed til at vågne op til erkendelse af stillingen. Han opfordrer arbejdere i vore institutioner til at vågne op og udøve en indflydelse til fremme af hans rige. Lad dem sende arbejdere ud på feltet og derefter sørge for, at disse arbejderes interesse ikke taber sig af mangel på sympati og anledning til udvikling.     
Kolportage en sjælevindende gerning. Mine brødre og søstre, husk på, at I engang skal stå frem for al jordens Herre for at gøre regnskab for de gerninger, der er gjort her i livet. Da vil jeres arbejde vise sig netop sådan, som det i virkeligheden er. Vingården er stor, og Herren kalder på arbejdere. Lad ikke noget afholde jer fra sjælevindende virksomhed. Kolportørgerningen er et i højeste grad frugtbringende arbejde til sjæles frelse. Vil I ikke forsøge det?     
De, der befinder sig i vildfarelsens mørke, er købt med Kristi blod. De er hans lidelses frugt og der må virkes for dem. Lad vore kolportørere forstå, at det er for Kristi riges fremme, de arbejder. Han vil undervise dem, når de går ud i den gerning, Gud har givet dem at gøre for at advare verden om en nær forestående dom. Ledsaget af overbevisningens magt, af bønnens kraft og af Guds kærligheds kraft vil og kan evangelistens gerning ikke blive uden frugt. Tænk på den interesse, Faderen og Sønnen har i denne gerning. Ligesom Faderen elsker Sønnen, således elsker Sønnen dem, der er hans, dem, der arbejder, som han arbejdede for at frelse fortabte sjæle. Ingen behøver at føle, at de er magtesløse, for Kristus erklærer: "Mig er givet al magt i himmelen og på jorden." Han har lovet, at han vil skænke denne magt til sine arbejdere. Hans magt vil blive deres magt. De vil knytte deres sjæle til Gud. Kristus ønsker, at alle skal besidde hans rige nåde, som overgår enhver beregning. Den er ubegrænset, uudtømmelig. Den tilhører os ifølge en evig pagt, dersom vi vil samarbejde med Gud. Den er vor, dersom vi vil forene os med ham for at føre mange sønner og døtre til Gud.     
Kristi interesser er de første og de højeste af alle interesser. Han har en ejendom her i verden, som han ønsker sikret, frelst i hans evige rige. Det er med Faderens ære og hans egen ære for øje, hans budbærere skal gå ud i hans navn for de og han er et. De skal åbenbare ham for verden. Hans interesser er deres interesser. Dersom de vil samarbejde med ham, vil de blive gjort til Guds arvinger og Kristi medarvinger til en evig arvelod.<p><i>Ellen G. White.</i>  

7 07 1903 Review and Herald I er verdens lys*   
 Tidligere var israelitterne en slaveslægt midt i et afgudsdyrkende folk; men de blev befriet fra trældommen og blevet lys i ørkenen. Hvis Guds folk, der levede under den gammeltestamentlige ordning, skulle lyse klart for en verden af afgudsdyrkere, bør hans folk, som lever I denne tidsalder, og som har mange liere privilegier og et meget større lys, skinne endnu mere klart og udbrede lyset overalt.    
Hvor du end finder en kristen, finder du et skinnende lys. lord og gerninger åbenbarer han livets lys. Hans opfattelsesevne er ikke sløvet af selviskhed. Da han ikke har fulgt sine tilskyndelser, klynger han sig ikke hårdnakket til sin overbevisning. Han mærker sig sandheden og bliver velsignet ved dens hellige indflydelse; han ser sandheden i Guds ord og dets umådelige fortrin frem for alt selvisk; han ser det tåbelige i at følge menneskers planer i stedet for Guds. Hans evne til at se dette stammer fra Gud og gør ham kvalificeret til at være Guds repræsentant, der med autoritet bringer sandhedens ord til andre. Han er blevet omvendt; han elsker Gud over alt andet og sin næste som sig selv.    
Et virkelig omvendt menneske er et menneske, hvis pen og pung og stemme og indflydelse er helliget Kristus hvis kærlighed er rig på nænsomhed og uselviskhed - hvis ønske det er at se sandhedens lys blive udbredt blandt folk og oplyse hele verden.    
Mine brødre og søstre, de bibelske sandheders dyrebare lys skal ligesom fra en brændende lampe stråle ud fra jer i ord og gerning. Stræb efter at få kendskab til Guds ord. Vær parat til at udnytte enhver anledning til at gøre vel mod de sjæle, som stadig befinder sig i vildfarelsens mørke. Gør helhjertet jeres andel for Herren i at få syndere til at se på den syndstilgivende Frelser og lægge deres syndebyrde ved korsets fod. Når I ser dem lykkelige over, at hjertet er renset for synd og fornyet ved Helligånden, vil jeres glæde i Herren forøges, og I vil være klar over, at I ikke har levet forgæves.    
Prøv det, brødre, prøv det! Læg hele jeres hjerte ind i Herrens værk. Overgiv jer som medlemmer af Kristi menighed på jord til ham, idet I lægger uselviske planer om at hjælpe dem, som er nær, og i særdeleshed dem, som er langt borte. Stil jer i lyset, for at det gennem jer kan skinne for sjæle i mørket. Om alle, der udfører denne gerning. siger Jesus: "I er verdens lys. . . Således skal jeres lys skinne for menneskene, for at de må se jeres gode gerninger og prise jeres Fader, som er i Himlene."    
Sandhedens lys skal skinne til verdens ende. Et større og større lys stråler med himmelsk klarhed fra vor Frelsers ansigt ned på hans repræsentanter for at blive udbredt gennem en formørket verdens dunkelhed. Som hans med. arbejdere bør vi bede om hans Ands helligelse, for at vi kan lyse mere og mere indtil den højlyse dag.    
Gud har sat sit folk i stand til at oplyse verden. Han har udrustet mænd med evner, der gør dem egnede til at udbygge og fuldføre et arbejde, der vil gå jorden rundt. Sanatorier, skoler, forlag og lignende faciliteter skal oprettes overalt på jorden. Vort arbejde er ikke blevet afsluttet, hverken hjemme eller ude. I udlandet må endnu mange foretagender, som kræver midler, påbegyndes og videreføres. Oprettelsen af sanatorier til at tage sig af de syge og lidende er lige så nødvendig i "landene hinsides" som i Amerika. Lad alle gøre deres bedste, idet de roser sig af Herren og velsigner andre ved deres gode gerninger.    
Kristus samarbejder med dem, som tager del i lægemissionsarbejdet. Mænd og kvinder i mange lande, som uselvisk gør, hvad de kan for at oprette sanatorier og klinikker, vil blive rigt belønnet. De, der kommer til disse institutioner, vil blive hjulpet både fysisk, mentalt og åndeligt. De trætte vil blive styrkede, de syge vil genvinde deres helbred og den skyldbetyngede vil blive lettet. I fjerne lande vil der høres taksigelse fra dem, hvis hjerter er blevet ført fra synd til retfærdighed. Ved deres taknemmelige lovsange vil der blive bragt et vidnesbyrd, som vil vinde andre sjæle for sandheden.    
At omvende sjæle til Gud er det mest betydningsfulde og ophøjede arbejde, menneskelige væsener kan tage del i. I dette arbejde åbenbares Guds overbærenhed, hans grænseløse kærlighed, hans hellighed og hans magt. Enhver ægte omvendelse ærer ham og får englene til at bryde ud i sang. Miskundhed og sandhed mødtes, retfærd og fred har kysset hinanden.    
På hver eneste virkelig omvendt sjæl - enhver, der tror på Jesus som verdens Frelser - har Gud lagt forpligtelsen til at samarbejde med ham, som gav sit liv for en fortabt verden. Til alle Zions sorgløse mænd siger han: "Stå op, og læg skulderen til hjulet. Bær åndelige byrder. Rens sjælens atmosfære, så Retfærdighedens Sol kan skinne ud gennem jer til folk med andre tungemål og åbenbare en levende, prøvende sandhed for dem. Lad jeres lys skinne således, at de, som er ved at forgå i deres synder, kan lære om Guds godhed, barmhjertighed og kærlighed.    
Sandhedens lys for denne tid skinner nu i kongers kabinetter. Statsmænds opmærksomhed bliver rettet mod Bibelen - nationernes lovbog - og de sammenligner deres nationale love med dens lovbestemmelser. Som Kristi repræsentanter har vi ingen tid at spilde. Vore anstrengelser må ikke begrænses til nogle få steder, hvor lyset er blevet så rigeligt, at det ikke bliver påskønnet. Sandhedens lys skal med utilsløret klarhed åbenbares for mange folk, nationer og tungemål.    
Vi er et skuespil for de syndfrie verdener, for engle og mennesker. "I er mine vidner", sagde Jesus. Vi bør hver Især være klar over og i stand til at fortælle andre, at hvert eneste af Guds løfter er sandt. Det er ved at frembære et ærligt vidnesbyrd i ord og gerning, at vi bliver regnet for at være sande, trofaste vidner for Jesus.    
Mine brødre og søstre, Gud kalder jer nu til at hellige jer til ham i villig lydighed. Han kalder jer til frygtløst at forkynde hans lov med den forstandighed, med hvilken de, hvis hjerter er helliggjort af sandheden, altid åbenbarer denne sandhed for andre. Den tredje engels budskab skal nu forkyndes i alle lande. Det' skal bringes til de engelsktalende folk, og til folk der taler et hvilket som helst andet sprog. Lad de troende, som aktivt modtager Guds velsignelse, udbrede lyset fra hans sandhed mod befalingen: "Gå derfor hen og gør alle folkeslagene til mine disciple, idet I døber dem i Faderens og Sønnens og Helligåndens navn, og idet I lærer dem at holde alt det, som jeg har befalet jer. Og se, jeg er med jer alle dage indtil verdens ende." Vi har end ikke flet øjnene halvt op for denne befalings betydning. Måtte Gud nu, netop nu, lægge en byrde for forkyndelsen af budskabet på sit folk, er min bøn.   

14 07 1903 Review and Herald Så ved alle vande   
 På invitation deltog jeg i et møde er blev holdt i Heraldsburg i forbindelse med skoleårets afslutning, d. 29. maj, 1903. Jeg var glad for at se at lærer og elever var enige om at ikke gennemgå de trættende og nyttesløse ceremonier der sædvanligvis følger med en skoleafslutning, og at alles kræfter til allersidst blev brugt til et udbytterigt studium.    
Fredag morgen blev eksamensbeviserne hurtigt givet til dem som de var skrevet til, og så kunne studerende og lærer gå sammen til et opsamlingsmøde, hvor mange fortalte om de gode ting de havde fået frit fra Gud i løbet af året.    
Sabbats morgen talte jeg til en stor tilhørerskare i Healdsburg-menighedens rummelige mødehus. Studerende og lærere sad oppe foran, og jeg havde velsignelsen at vise dem deres ansvar som Guds medarbejdere. Frelseren kalder på vore lærere og studerende at yde en virkningsfuld tjeneste som menneskefiskere.    
Om aftenen var en stor tilhørerskare samlet i menigheden for at lytte til et musikprogram af bror Beardslee og hans elever. God sang er en vigtig del af Gudstilbedelsen. Jeg er glad for at bror Beardslee træner sine studerende, så at de kan være sangevangelister.    
Jeg var meget glad for det jeg så på skolen. I løbet af forløbne år havde den vist stor fremgang. Både lærere og elever når højere og højere op i det åndelige liv. I løbet af sidste år, var der bemærkelsesværdige mange omvendelser. Tabte får er er blevet fundet og bragt tilbage til folden.    
I nogle måneder har vi planlagt at holde møder i lundene nær St. Helena, Calistoga, og andre steder i Napa-dalen. Det første blev holdt søndag, d. 7. juni i Hot Springs Park, i Calistoga. Konferensen lånte os nogle foldestole. Medlemmerne i Calistoga-menigheden var ivrige efter at føre sandheden ud til dem, som ikke har hørt den, og de forberedte sig forstandsmæssigt til mødet. Vi var overbevist om at friluftsmøder ville være middel til at nå nogle, som ikke ville deltage i en gudstjeneste i en kirke. Og derved er de blevet forsøgt.    
Selvom dagen var trykkende varm, var der et pænt antal mennesker til stede. Herren gav mig megen frihed til at tale. Folk lod til at have megen glæde af mødet, og det blev bestemt at der skulle holdes møder på det samme sted den efterfølgende sabbat og søndag. Vore folk samlede sig tidlig søndag morgen, og tilbragte dagen sammen i lunden. Flere mennesker var til stede den anden søndag end på den første.    
Vi forventede at fortsætte disse friluftsmøder. Jeg tror at meget godt vil udrettes ved dem. Det næste skal holdes i St. Helena, hvis der kan findes et passende sted.    
Vi ønsker at gøre alt hvad vi kan for at advare dem omkring os om Frelserens komme. Mit hjerte er draget mod dem, som ikke kender sandheden for denne tid.    
Jeg håber snart at tale i Soldaterhjemmet i Yountville, et sted hen ved elleve miles herfra. I dette hjem var der mere end otte hundrede veteraner, som arbejde for Staten. I adskillige måneder, har et gruppe af medarbejdere fra Sanatorie-menigheden kommet der de andre sabbater for at synge. Først deltog nogle få soldater i gudstjenesten, men nu er der femoghalvfjerds til et hundrede som lytter på.    
Nogle gange gives der en tredive-minutter lang tale om et bibelemne. Til et møde for nogle få uger siden, blev soldaterne spurgt om de ville have et kort bibelstudie efter sanggudstjenesten. Henved et dusin sagde at de gerne ville; men da tidspunktet kom for at starte studiet, blev mere en halvtreds tilbage.    
Sidste sabbat sagde en intelligent-udseende mand i en af medarbejdernes hjem: "Før I kom her for at synge for os, brugte jeg næsten hele min tid på at drikke og more mig med mine kammerater. Men siden i er kommet, har jeg fundet en bedre måde at bruge min tid på. Jeg har stoppet med at drikke brændevin, og jeg læser i "Den store Mester.""    
For nogle få uger siden, kom henved tyve børn fra vor skole, til Hjemmet for at synge for soldaterne. De var blevet omhyggeligt trænet af deres lærer, og de sang pænt. Soldaterne var glade for det, og de spurgte børnene om at komme igen.    
Der blev delt gratis læsestof ud til soldaterne. Mange er interesserede, og dem som har ansvaret for Hjemmet, så at der var blevet gjort et godt stykke arbejde. Dette arbejde må fortsætte. Herren ser med elskelig medynk på de aldrende mænd på sådanne institutioner. Jeg er overbevist om at mange som er lige nu, vil blive vundet til Kristus.    
<b>Anledning til at gøre noget</b><br>Gud forventer at dem der hævder at være hans børn bringer andre til ham. Jeg ønsker at alle vore folk kunne se de mange døre som er åbnede op for dem. Ved alle vande skal der sås. Til hele verden - til enhver nation, stamme, tungemål og folk - skal budskabet proklameres. Hvis dem som har taget imod den nærværende sandheds lys, vil have en levende tro på Kristus, hvis de vil erkende at de skal være hans medarbejdere, helt helliget hans tjeneste, hvilket arbejde vil der så ikke gøres! Når Guds folk overgiver sig uforbeholdent sig selv til ham, vil de bruge alle sindets og kroppens kræfter til hans ære; og hans arbejde vil gå hurtigt frem.    
Vor opmærksomhed bør nu samle sig om, hvad der angår vort evige vel. Vi kan ikke tillade os at give de himmelske ting andenpladsen. Kristus siger, "Men søg først Guds rige og hans retfærdighed, så skal alt det andet gives jer i tilgift." Matt 6,33.    
<b>Et afsluttende værk</b><br>Når jeg hører om de forfærdelige ulykker der fra uge til uge finder sted i verden, spørger jeg mig selv, Hvad betyder disse ting? Tillades de for at vække dem der overtræder Guds lov? De frygteligste ulykker, som brand, og oversvømmelse, følger hurtigt efter hinanden. Guds straffedomme er i landet. De taler advarende og siger alvorligt: Vær også I rede; thi Menneskesønnen kommer i den time, I ikke tænker jer."     
Der er mange, mange i vore menigheder, som kun ved lidt om, hvad sandheden for vor tid egentlig betyder. Jeg appellerer til dem om ikke at overse opfyldelsen af tidernes tegn, som så tydeligt forkynder, at enden er nær. Oh, hvor er der mange, som ikke har søgt at få deres sjæle frelst, og som snart vil klage bitterligt: Kornhøst er omme, frugthøst endt, og vi er ej frelst!"     
Vi lever i de afsluttende begivenheder i denne jords historie. Profetierne opfyldes hurtigt. Nådetiden er næsten forbi. Vi har ingen tid, ikke et øjeblik, at spilde. Lad os ikke blive fundet sovende på vor post. Ingen må sige i sit hjerte eller med sine gerninger: "Min herre lader vente på sig." Lad budskabet om Kristi snarlige genkomst lyde som en alvorlig advarsel. Lad os overtale mennesker alle vegne til at omvende sig og fly fra den kommende vrede. Lad os vække dem op til straks at gøre sig rede, for vi ved kun lidt om, hvad der forestår. Prædikanter og lægmedlemmer bør gå ud på de modnende marker. De vil kunne høste uanset hvor de forkynder bibelens glemte sandheder. De vil finde dem som vil acceptere sandheden, og som vil hellige deres liv til at vinde sjæle til Kristus.     
<b>Knyttet til hjemmet</b><br>Herren vil snart komme, og vi må være forberedt på at møde ham i fred, Lad os være besluttet på at gøre alt, hvad vi kan, for at sprede lys omkring os. Vi skal ikke være bedrøvede, men glade, og vi skal altid holde os Herren Jesus for øje. Han kommer snart og vi må være rede og forvente hans tilsynekomst. O, hvor herligt det vil blive at se ham og blive hilst velkomne som hans forløste! Længe har vi ventet, men vor tro er ikke blevet svækket. Hvis vi blot kan få kongen at se i hans skønhed, vil vi blive evigt lyksalige. Jeg føler det, som om jeg må råbe højt: På hjemvejen! Vi nærmer os tiden, da Kristus vil komme med kraft og megen herlighed for at hente sine forløste hjem til deres evige boliger.   

11 08 1903 Review and Herald Et åbent brev   
 Sanatoriet, Cal. 5, jul. 1903. Min kære Brødre: Vore folk lagt og nær fra, må spørge hvordan Herren ser på deres forsømmelse af vigtige centre i Amerika. Der er mange steder i dette land hvor sandheden aldrig er blevet proklameret. For mange år siden burde der have været i snatorium i Washington,. D. C. Men mennesker har valgt deres vej på mange måder, og de steder som Sandheden burde have fundet adgang, ved at lægge sundhedsmissionsarbejdet, er blevet forsømt.    
Herren har klart åbnet denne sag op for mig. Forlagsarbejdet som er blevet ført i Battle Creek bør nu drives nær Washington. Hvis Herren efter en tid siger: Flyt bort fra Washington, så skal vi flytte. Vi er pilgrimme og fremmede på jorden, der søger efter et bedre land, endog et himmelsk. Når Herren siger at vi skal flytte, skal vi adlyde, uanset hvor ubehageligt og belejlig et bud kan virke for os.    
Hvordan skal vi stå til regnskab over for Gud, spørger jeg, for at ikke proklamere sandheden for denne tid, i vort lands hovedstad? Vor sandhed burde være fremstillet sådan at det giver bedre indtryk på dem som har så meget udfærdelsen af landets love at gøre.    
Hvorfor har dem som tager ledelsen i lægemissionsarbejdet ikke givet sig til at føre afholdsbudskabet, om spise, drikke og klæder, med til Washington? Det burde være mindre vanskelig at give budskabet på dette sted end på nogen andre steder.    
Der er mange steder hvor der er brug for evangelisk sundhedsarbejde. Der bør plantes på disse steder. Gud vil at vore sanatorier skak være middel til at nå nøje og lave, rige og fattige med. De skal ledes sådan at de ved deres arbejde leder opmærksomheden hen til det budskab som Gud har sendt verden. Mange vil ikke give agt på nådens kald; ikke desto mindre gives det til alle, som vil komme til livets vand og drikke.    
 "Jeg Jesus har sendt min engel for at bevidne disse ting i menighederne. Jeg er Davids rodskud og æt, og den klare mogenstjerne. Og Ånden og bruden siger, kom. Og lad ham som hører sige: Kom. Og lad ham som tørster komme. Og hvem som vil, lad ham tage livets vand uforskyldt."    
Sandheden for denne tid skal proklameres i alle dele af verden. Hvis mænd og kvinder ikke gør deres del, vil Gud give stenene stemmer, og de vil proklamere advarslen.    
Måtte Gud hjælpe os med at give det oprørende budskab for denne tid. Vi har ingen tid til at fornøje os selv med fjendens sofisteri, eller undskylde hans arbejde. Mine brødre, gå væk fra satans grund. Pil ikke ved det du burde undsige dig så fast og frimodigt i ord, der ikke kan misforstås. Hvis du frister Satan til at friste dig, vil du helt sikkert blive bedraget af hans tanker. Hvis du frister med det som du burde fralægge dig, vil du blive offer for din egen uvidenhed og tåbelighed.    
Guds ord skildrer deres skæbne, som ikke tager imod hans advarsler. De tager ikke imod sandhedens kærlighed så de kan blive frelst. "Derfor sender Gud over dem en vildførende magt så de tror løgnen." Fortidens gengældelse kommer over dem. Deres fødder skal indvikles i ubetænksomhed, så de ikke kan se hvad de snubler over.    
Jesu Kristi evangelium er vor himmelske styrke. Budskabet for denne tid er meget afgjrot. Jeg kalder på dem som Gud har betroet sit værk, ikke omfavne deres arme med Satans arme. Gør dig ikke fortrolig med ham. Hold dig væk fra hans besnærende bedrag. Vi har store og højtidelige sandheder at give verden, og de skal proklameres uden tøven, og uden at halte. Basunen skal have et særligt stød. Nogle vil komme til at høre det besynderlige budskab uden nysgerrighed; andre, med en længsel for at modtage sand kundskab, og stille spørgsmålet: "Hvad skal jeg gøre for at arve evigt liv?"    
Sådan kom mennesker til Kristus. Og iblandt hans tilhørere var der engle i menneskeskikkelse, gør deres antydninger, kritik, misbrug og fejlfortolkning af Frelserens ord. Kristus bragte sandheden i form af lignelser. Det var den eneste måde, som han kunne irettesætte synd uden at fornærme nogen personligt.    
I denne tid vil onde engle i menneskeskikkelse tale dem som kender sandheden. De vil fejlfortolke og misforstå udtalelserne fra Guds budbringere.    
Spørgsmålet stilles: Hvordan kan det være at hjerter ikke bevæges af at forkynde Kristi evangelium? - det er fordi Satan er kædet sammen med dagens religionsudøvere. Den gode sæd sås i tilhørernes hjerter, men jorden er ikke tilberedt, og frøene spirer op og bærer frugt. Fjenden kommer med sine forslag og antydninger, og livets ord som blev udtalt, mistede deres kraft.    
Mange vil høre budskabet men vil nægte at tage sig af det; ikke desto mindre gives advarslen til alle i klare og tydelige toner. Det er ikke kun sandheden der skal overbringes til offentlige forsamlinger, dør-til-dør-arbejde må der gøres. Lad dette arbejde gå fremad i Herrens navn. Dem som involverer sig  i dette, vil få himmelske engle som deres ledsagere. De vil modstå fjendens angreb på dem der samarbejder med Gud.     
Kristus har et budskab at give verden gennem sine budbrignere, som vil, hvis budskabet modtages, ændre samfundets karakter helt. Ørknen med tjørne og tidsler vil ændres til en skøn have med blomster og frugtbærende træer.    
Kristus har lagt betingelserne for acceptabel tjeneste ned. "Den, som elsker sit liv, mister det;" siger han, "men den, som hader sit liv i denne verden, skal bevare det til evigt liv. Vil nogen tjene mig, da skal han følge mig, og hvor jeg er, der skal også min tjener være; vil nogen tjene mig, ham skal Faderen ære."     
Det er Kristi metode at tjene det som er af værdi i Guds øjne. Deres tjeneste som tjener på verdens måde, er værdiløs; for det er kun for selvet. Menneskenaturens selviskhed tager styringen. De tjener ikke sådan som Kristus har givet dem som eksempel.    
Lad os studere Kristi liv og død. Lad os gøre alt i vor magt for at udvirke Guds plan. Hvad tungen kan sige, hvad pennen kan folde ud, de mægtige resultater at se på Jesus og leve hans liv! Hvor få er der af dem der hævder at være kristne, der virkelig har ret til det hellige navn!    
Satan er ivrig på vagt efter at finde kristne, som er borte fra deres vagt. Oh om Kristi efterfølgere ville huske på at evig årvågenhed er prisen på det evige liv! Mange har en slumrende tro. Med mindre de har fået kraft, fået liv, opildnet til handling, så vil deres sjæle gå tabt.    
Selvet må dø, og Kristus må have tronsæde i hjertet som alt og i alle. Tankerne må blive i ham. Så vil livet være en ære for hans navn. Sjælen vil modtage kraft fra det høje til at modstå Satans besnærende påfund.    
Har syvendedags adventister glemt advarslen i efeserbrevets sjette kapitel? Vi engageres i en krig imod mørkets magter. Hvis vi ikke følger vor leder tæt, vil Satan opnå sejr over os. " Tag derfor Guds fulde rustning på, for at I må kunne stå imod på den onde dag og holde stand efter at have besejret alt. Så stå da med sandheden spændt som bælte om jeres lænder, og iførte "retfærdigheden som brynje", tag som sko på jeres fødder villighed til at forkynde fredens evangelium, løft i al jeres færd troens skjold, hvormed I kan slukke alle den Ondes gloende pile, tag imod "frelsens hjelm" og Åndens sværd, som er Guds ord.<br><i>Ellen G. White.</i>  

20 08 1903 Review and Herald Et verdensomspændende budskab   
 Gud har en kamp med dem i Hans folk som har midler bundet i hjem og i lande eller i spekulation. Han kalder dem til at sætte disse midler i omløb i Hans sag, så de kan gøre sit beredelses arbejde for Kristi komme. Hvor tung en vægt af skyld hviler på dem som ikke gør alt i deres kraft for at udbrede Guds rige i vor verden!    
Vi lever i de sidste dage af denne jords historie, og til alle der hævder at tro sandheden kommer kaldet: "Mig er givet al magt i Himmelen og på jorden. Gå derfor hen og gør alle folkeslagene til mine disciple, idet I døber dem i Faderens og Sønnens og Helligåndens navn, og idet I lærer dem at holde alt det, som jeg har befalet jer. Og se, jeg er med jer alle dage indtil verdens ende."    
Troende skal ikke kolonisere sig på noget sted. Det er en synd i Guds øjne for dem som kender sandheden at bosætte sig som de har gjort i Battle Creek, og så nægter at se at tidspunktet er kommet til at ændre virkekreds, fordi der er andre dele af vingården der behøver hjælp.    
I det Herren har vist disse ting for mig, har jeg bragt dem videre til dem som det blev givet til. Det ståsted der er blevet indtaget imod Guds tydelige advarsel kan gøre det meget vanskeligt at bevæge sig bort fra Battle Creek. Men jeg giver advarslen at lige så sikkert som mænd står i vejen for Guds forsyn, lige så sikker vil staven for Hans forsyn falde igen i Battle Creek.    
Pengene er bundet op i Battle Creek som der stort behov for i sydstaternes mark og på andre trængende steder. Mange år er gået siden Herrens ord kom til os: "Gå derfor ud, og lær alle folkeslagene." Hvorfor er der en så opsat nægtelse for at adlyde dette ord? Anvisningerne er givet os klart. "Gå derfor hen og gør alle folkeslagene til mine disciple, idet I døber dem i Faderens og Sønnens og Helligåndens navn, og idet I lærer dem at holde alt det, som jeg har befalet jer."    
Sandhedens principper blev givet af Kristus, ikke blot for at velsigne nogle få pladser, som dem der har mistet deres første kærlighed lader til at tro, men for at velsigne alle steder. Verden skal høre budskabet, og ethvert års forsinkelse gør arbejdet mere kompliceret og farligt.    
Herren vil sætte nye, og vitale kræfter ind i Hans arbejde, som menneskelige agenter der adlyder budet at gå ud og proklamer sandheden. En klasse vil kunne nås, hvis sanser er forblindede, og de vil se tidernes tegn. De vil være foruroliget over at Herrens ord ikke adlydes, og vil etabler sandheden på mange steder. Et arbejde der nu efterlades udgjort vil blive ført frem. Han som har erklæret at Hans sandhed vil skinne for evigt vil proklamer denne sandhed igennem trofaste budbringere, som vil give basunen en bestemt lyd. Sandheden vil blive kritiseret, forhånet og spottet; men jo nøjere den undersøges og prøves, des klare vil den skinne.    
<b>En genoplivning af gamle sandheder</b><br>De gamle sandheder vi har fået fra begyndelsen, skal bebudes fjern og nær. Tidens tand har ikke formindskes dens værdi. Det er fjendens stadige anstrengelse at fjerne disse sandheder fra deres plads, og sætte falske teorier ind i stedet for. Men Herren vil oprejse skarpsindige mænd, som med klar visdom vil se Satans rænkespil, og vil give disse sandheder deres rette plads i Guds plan.    
Kristus kom for at implamentere store sandheder i mennesker sind, som kun få kender værdien af. Det jødiske folk havde udskiftet sandhed med tradition. Kristus erklærede for dem: " I hyklere! med rette har Esajas profeteret om jer og sagt: "Dette folk ærer mig med læberne; men deres hjerte er fjernt fra mig. Det er forgæves, de dyrker mig, når de fører lærdomme, som kun er menneskebud."     
Han tale som en der havde autoritet, og ikke som de skriftkloge,     
Han talte som en der havde myndighed, og ikke som de skriftkloge, på en tøvende og usikker måde. Med klarhed og kraft proklamerde Han sandhedens levende principper, og gav dem mere kraft ved Sin måde at præsenter dem på. Han kunne læse og forstå Satans plan, - hans ønske om at dække sandheden med overtroens og traditionens skrammel. Han redde sandhed, han gav den til verden, iklædt med mere end dens oprindelige herlighed og glans.    
På dette tidspunkt er der brug for mænd med skarp åndelig øjesyn, som kan skelne sandhed fra vildfarelse. Den første, anden og tredje engels budskaber skal proklameres uden vaklende usikkerhed, men med kraft fra det høje. Vi ved hvem vi har troet på. Vi ved at når vi adlyder Hans ord til os. Han vil give vore ord kraft, som vil overbevise og omvende sjæle.    
<b>Han gav enhver sin gerning</b><br>Enhver har fået sit arbejde. Lad ingen være ivrige efter at undersøge den andens arbejde. Til disse siger Kristus, som Han sagde til Peter: "Hvad angår det så dig? Følg du mig!"    
Men hver enkelt af os blev nåden givet, alt efter som Kristus har tilmålt ham sin gave. Derfor hedder det: "Han steg op til det høje, bortførte fanger og gav menneskene gaver." . . . . . Og han gav os nogle som apostle, andre som profeter, andre som evangelister, andre som hyrder og lærere for at gøre de hellige fuldt beredte til deres tjenestegerning, at opbygge Kristi legeme, indtil vi alle når frem til at være ét i troen på og erkendelsen af Guds Søn, til mands modenhed og det mål af vækst, da vi kan rumme Kristi fylde."    
Guds tjenere skal arbejde i fuldkommen harmoni. Påståligheder fører frememdgørelse, stridigheder og uoverensstemmelser med sig. Jeg er instrueret at vore menigheder ikke har brug for at bruge deres tid til strid. Når en stridighedens ånd kæmper for overherredømmet, så tøv en kende, og gør tringene rigtigt, ellers vil Kristus komme hurtigt, og vil fjerne dig fra lysestagen fra dets sted. Lad et avorligt angersarbejde blive gjort. Lad Guds Ånd ransage igennem sind og hjerte, og bortrense alt der forhindrer en tiltrængt reformation. Indtil dette er gjort, kan Gud ikke give Sin kraft og nåde. Og så længe vi er uden Hans kraft og nåde, vil mennesker snuble og falde, og vil ikke vide hvad de snubler.    
Kristi kærlighed er det bånd som skal forene det troende hjerte til hjerte og sind til sind.    
Hvilket valg skal vi gøre? . . . Kristi blod er blevet udgydt for hele menneskeslægten. Ingen behøver at gå tabt. Dem som mistes vil gå tabt fordi de vælger at forspilde en evighed i lyksalighed for at tilfredsstille med deres egen vej. Det var Satans valg, og i dag bevidner hans arbejde og hans rige karakteren af hans valg. Den forbrydelse og ulykke som fylder vor verden, er forfærdelige mord som sker dagligt, er menneskets frugt at underlægge sig Satans principper.    
Mine brødre, læs Åbenbaringsbogen fra begyndelse til ende, og spørg jer selv om I ikke lige så godt kan bruge mindre tid på strid og diskussioner, og begynde at tænke hvor hurtig vi nærmer os de sidste store kriser. Dem som forsøger at få det til at se ud som at der ikke er nogen særlig menig med de domme som Herren nu sender over jorden, vil hurtig tvinges til at forstå det som de nu ikke vælger at forstå.    
Tidspunktet for Kristi komme er nær. Vi kender ikke den præcise udmåling for det, men Gud kender timen for Kristi komme. Snart vil konsekvenserne af overtrædelserne blive en levende realitet, for dem der gør fejl, for Guds domme vil falde over en ulydig verden. Det vil blive lys klart for synderne at synd er overtrædelse af Guds lov.    
Kræfterne nedenfra arbejder med intense anstrengelser. Snart vil tidspunktet hvor Gud vil skelne mellem ham der tjener Gud og ham der ikke tjener ham. Snart vil det tidspunkt komme som Johannes skriver om: "Og jeg så de døde, store og små, stå foran tronen, og bøger blev åbnet; og endnu en bog blev åbnet: livets bog; og de døde blev dømt ud fra det, der stod skrevet i bøgerne, efter deres gerninger. Og havet gav de døde tilbage, som var i det, og Døden og Dødsriget gav de døde tilbage, som var i dem; og de blev dømt, hver efter sine gerninger. Og Døden og Dødsriget blev kastet i ildsøen. Dette er den anden død: Ildsøen. Og hvis nogen ikke fandtes indskrevet i livets bog, blev han kastet i ildsøen."    
Dag for dag beslutter vi om fremtiden vil bringe evigt liv eller evig død til os. Kun en enhed med Kristus, hvis ejendom vi er ved skabelsen og genløsning, kan vi vinde evigt liv. Han hav sit liv som en forsoning for mennesket synd, men Hans ofre er kun til nytte for dem der accepterer Ham som deres Frelser. Kun dem som bliver ét med Ham kan disse ord bruges: "Dog har du i Sardes nogle få, som ikke har besmittet deres klæder; de skal vandre med mig i hvide klæder, thi de er værdige dertil."    
I budskabet til Sardes menigheden vises to partier: dem som har et navn at leve for, men er døde; og dem som kæmper for at overvinde. Studer dette budskabet, i Åbenbaringens tredje kapitel. ""Dette siger han, som har Guds syv ånder og de syv stjerner: Jeg kender dine gerninger, at du har ord for at leve og er dog død. Bliv vågen og styrk det, der er tilbage, men som var ved at dø; thi jeg har ikke fundet dine gerninger fyldestgørende i min Guds øjne." Hvem er det som er ved at dø? og hvad har gjort dem til det? Forklaringen gives: "Jeg har ikke fundet dine gerninger fyldestgørende i min Guds øjne." " Kom derfor i hu, hvordan du tog imod ordet og hørte det; hold fast ved det, og omvend dig. Hvis du ikke vågner op, vil jeg komme som en tyv, og du skal ingenlunde vide, i hvilken time jeg kommer over dig. Dog har du i Sardes nogle få, som ikke har besmittet deres klæder; de skal vandre med mig i hvide klæder, thi de er værdige dertil. Den, der sejrer, skal således iføres hvide klæder, og jeg vil aldrig slette hans navn af livets bog, og jeg vil vedkende mig hans navn for min Fader og for hans engle."     
Dette budskab er sendt til menigheden i dag. Jeg kalder på vore menighedsmedlemmer til at læse hele åbenbaringens tredje kapitel, og anvende det. Budskabet til laodikæamenigheden gælder særligt Guds folk i dag. Det er et budskab til bekendende kristne som er blevet verden så lig, at der ikke kan ses forskel.    
"Så siger han, som er Amen, det troværdige og sanddru vidne, Guds skaberværks ophav: Jeg kender dine gerninger: du er hverken kold eller varm. Gid du var kold eller varm! Derfor, fordi du er lunken og hverken varm eller kold, har jeg i sind at udspy dig af min mund. Fordi du siger: "Jeg er rig, jeg har vundet rigdom og trænger ikke til noget", og ikke ved, at netop du er elendig og ynkværdig og fattig og blind og nøgen, derfor råder jeg dig til hos mig at købe guld, lutret i ild, så du kan blive rig, og hvide klæder at iføre dig, så din nøgenheds skam ikke skal blive åbenbar, og øjensalve til at salve dine øjne med, så du kan se."    
Kristus kom til denne verden som den store sundhedsmissionær. Når Hans eksempel følges op, vil sundhedsmissionsarbejdet føres frem til at meget højere plan, end det er på nuværende tidspunkt. Gud kalder til genomvendelse iblandt evangeliets lærere, og især iblandt læger og andre sundhedsmissionsarbejdere, så Kristus ikke fremstilles forkert og gøres til skamme. Renselsen må begynde i hjertet og sind, og flyde ud i handlingerne. Karaktertrækkene hos vore lægemissionsarbejdere behøver ikke at blive forfinet og forædlet. Dette resultat kan kun komme frem når disse medarbejdere har del i det guddommelige billede, undgår fordærvet som er i verdens lyster.    
Mine brødre og søstre, studer jeres bibler. Spis Guds Søns kød og drik Hans blod. Tag livets ord i jeres hjerter, så de kan forfine og rense og forædle hele mennesket. Stop ikke med halvvejs mål. På den dag er det for sent til dette. I kan ikke tjene Gud og mammon.  

17 09 1903 Review and Herald Føre Herrens værk frem.*   
 Idet vi ser strid og forvirring fylde verden, spørger vi: Hvad skal dette ende med? Vi har fået opmuntring til at rykke frem i Herrens værk ved at svinge sejrens baner, hvorpå ordene stor indskrevet: "Guds bud, og Jesu tro." Kristi rige skal udvides. Medarbejderne skal vokse i kraft og effektivitet. Dette vil de gøre, hvis de tror som Jesu disciple troede. Herren vil gøre sin del. Men når mennesker nægter at være Herrens hjælpende hånd, bryder de det link der knytter dem til himlen.    
Vi som et folk har Gud givet stort lys, og han kalder på os, for at lade det skinne ud til dem i mørke. Ved os skal lyset, kraften fra en levende sandhed, bringes ud til verden. Fra os skal der skinne et klart stadigt lys, der holdes i live af Guds kraft, ud til dem i mørke. Vi er pålagt at bruge det lys vi har fået, til at skabe andre lys, så vore medmennesker kan glæde sig i sandheden. Lad os ikke ignorere denne opgave. Tænk hvis solen ikke ville skinne, hvilket frygteligt mørke og forvirring vil det ikke være?! For os der nægter at lade vort lys skinne for dem i mørke skal pådrage os skyld, en størrelsesorden som vi ikke kan fatte.    
Kristi opgave til os er: "Gå derfor hen og gør alle folkeslagene til mine disciple, idet I døber dem i Faderens og Sønnens og Helligåndens navn, og idet I lærer dem at holde alt det, som jeg har befalet jer. Og se, jeg er med jer alle dage indtil verdens ende."    
Vi har et stort arbejde foran os. Falske lærere vil forkynde falske teorier. De ønsker ikke sandheden. De er bange for at få sandheden præsenteret for folk. De ønsker ikke de at kendsgerningerne skal vise sig, sådan som de er givet i Guds ord. Lad alle som tror den tredje engels budskab, tage det arbejde op som Gud har betroet dem. Lad dem forsøge at se dens storhed og betydning. Lad troende gøre alt i deres magt for at vække en interesse for at bringe sandheden i det naboskab de bor i. Lad alle gøre en alvorlig og uhildet del. Nogle vil arbejde på en måde, og nogle på en anden; men alle bør gøre noget. Bøger med vor tros årsager må oversættes til alle sprog. Dette arbejde må rykke hurtigere frem end er sket.    
Når vi gør vor del i trofasthed, vil Kristus arbejde med kraft i vore sind. Vi skal være Guds hjælpende hånd. Vi har ingen tid til at behage os selv. Med friskhed og kraft skal sandheden for denne tid bringes til verdens folk. Der er stærkt brug for kristne medarbejdere.    
<b>Guds plan for at forkynde evangeliets budskab</b><br>"Og Ånden og bruden siger: "Kom!" Og den, som hører, skal sige: "Kom!" Og den, som tørster, skal komme; den, som vil, skal modtage livets vand uforskyldt."    
Disse ord skitserer Guds plan for at forkynde evangeliet. Hans redskaber, guddommelig og menneskelige, skal gå sammen for at frelse de tabte. Disse sjæle skal befris fra syndens trældom. Gud kalder på dem som har taget hans navn til sig og adlyde hans ordrer. Alle er kaldet til at tage del i hans arbejde.    
 "Jeg, Jesus, har sendt min engel for at vidne for jer om disse ting i menighederne. Jeg er Davids rodskud og ætling, jeg er den strålende morgenstjerne." Jeg har forenet guddommelighed og mennesker, og mit embede giver mig al kraft i himlen og jorden. Jeg har forordnet at engle og mennesker skal bruges i mit arbejde. Guddommelige og menneskers reskaber skal gå sammen. Jeg har givet menighederne undervisning om hvad de skal gøre. Mit arbejde er at føre frem, indtil jeg rejser mig og proklamerer med høj røst: Det er fuldbragt. Jeg har åbnet levende vandes kilde for en fortabt verden. Agenter fra himmelske sale går sammen om at få menighedens medlemmer på jorden til at indbyde og komme til livets vand. Selvom man kan føle sig selv svag, skal enhver gentage mine ord og udføre en del i mit værk. Lad alle tage det arbejde op der er betroet dem. Gør dit bedste. Forkynd evangeliets indbydelse. Foren jer med dem som allerede arbejde. Jeg bevidner at hvis nogen skal forandre profetiens ord i denne bog, skabe vantro, og vende mine ord, som ellers gives til fulde og myndigt, så de ikke bruges i praksis, så vil jeg hjemsøge dem med tegn der er tydelig for mit mishag"    
<b>Sandhedens kraft til at overbevise og omvende sjæle.</b><br>Det er ved den guddommelige nådes forvandlende indflydelse på menneskehjerter, kraften i sandhedens ord åbenbarer sig. Forkyndt på steder, hvor det endnu ikke har lydt, gør budskabet indtryk på hjerterne. Det synes at have større kraft til at forvandle karakteren, end det har, når det bliver fremholdt for sådanne, som har kendskab til dets virkning. Sandheden har ringe magt over deres hjerter, der af hensyn til egen fordel vandrer i strid med dens undervisning - sådanne, som følger en bane, der er i strid med sandhedens principper. Sådanne bekender sig vel til at tro Guds ord, men de giver intet bevis på, at de helliges derved.     
Sandheden skal tage viljen i besiddelse hos mennesker, som aldrig før har hørt den. De vil indse syndens syndighed og deres omvendelse vil være grundig og oprigtig. Herren vil virke på hjerter som ikke tidligere har været under påvirkning, hjerter, som ikke før har set hvor afskyelig synden er.     
Kristus syndens eneste virkelige besejrer. Kristus er den eneste, der virkelig har sejret over synden. Lad det fulde lys fra hans liv strømme ind i sjælen hos dem, der er i mørke. Ved evangeliets umiddelbare kraft er tusinder blevet omvendt på een dag.     
Når en synder bliver sig den kendsgerning bevidst, at det kun er gennem Kristus, han kan opnå et evigt liv; når han indser, at lydighed mod Guds ord er betingelsen for indgang i Guds rige; når han set Kristus som en soning for synd - da kommer han til Frelseren i ydmyghed og bodfærdighed, bekender sine synder og søger tilgivelse. Hans Sjæl får et indtryk af Guds majestæt og herlighed. Han får en så dyb følelse af længsel efter tilgivelse og et evigt liv i fred og renhed og glæde, at han helt overgiver sig i Guds hånd.     
Det er blevet mig pålagt at sige, at enkelte, der tilsyneladende er mest hengivne til synd, men i hvis sjæl lyset trænger ind med sin glans, vil blive de mest frugtbringende arbejdere på steder, hvor der findes netop sådanne syndere, som de selv engang var.     
Jeg skriver dette, fordi de, der beskæftiger sig med kolportørgerningen og med at gå fra hjem til hjem, ofte træffer mænd og kvinder, som efter deres udseende at dømme er grove og frastødende, men som vil blive nogle af de mest loyale og standhaftige tilhængere. Sandhedens ånd har i sandhed sin værdi i enhver menighed. De, som Herren bruger, har måske ikke altid den udvortes politur; men dersom de besidder en retskaffen karakter, er de dyrebare i Herrens øjne.     
<b>Kraft ovenfra</b><br>Efter som enden nærmer sig, vil Guds værk vokse i styrke og renhed og hellighed. Arbejderne vil fyldes med kærlighed til Gud og til hinanden. De vil værne om den strengeste retskaffenheds principper. Når den sande grundtone bliver anslået, vil Gud åbenbare sig som en barmhjertig og kærlig Gud. Engle fra himmelen vil komme menighedens medlemmer på jorden nær for at hjælpe dem i deres trang. Lad os altid huske, at vi er Guds medarbejdere. I samarbejde med himmelske kræfter vil vi føre hans gerning frem mod afslutningen med sang og med glæde i hjertet. En hellig nidkærheds ild vil blive tændt i hver eneste sjæl. Den ene skare efter den anden vil forlade fjendens rækker for at komme Herren til hjælp mod de vældige.     
Guds arbejdere må opnå en langt dybere erfaring. Hvis de overgiver alt til ham, vil han virke mægtigt for dem. De vil hejse sandhedens banner på befæstninger, som Satan indtil den tid har holdt og med sejrsråb tage dem i besiddelse. De bærer mærkerne efter kampen, men det trøstefulde budskab kommer til dem, at Herren vil lede dem videre fremad, sejrende og for at sejre.     
Når Guds tjenere med helliget nidkærhed samarbejder med guddommelige redskaber, vil forholdene i denne verden forandres og snart vil jorden med fryd modtage sin Konge. Da skal "de forstandige "De indsigtsfulde skal stråle som himmelhvælvingens stråleglans, og de, der førte mange til retfærdigheden, skal stråle som stjernerne for evigt og altid." Dan 12,3. stråle som himmelhvælvingens glans og de, som førte de mange til retfærdighed, skal lyse som stjerner evigt og altid".  

15 10 1903 Review and Herald Arbejdet på vore oplæringsskoler   
 Arbejdet på vore colleges og oplæringsskoler bør styrkes år for år.    
<b>Ingen tid at spilde</b><br> . . . Tiden er kort. Overalt er der brug for medarbejdere for Kristus. Der bør være et hundrede alvorlige, trofaste medarbejdere i hjemme- og udenlandske missionsmarker hvor der nu er en. Hovedvejene og bivejene er stadig ubearbejdede. Der bør fremholdes presserende grunde for dem, som nu burde engageres i missionsarbejde for Mesteren.    
De tegn som viser at Kristi komme er nær, opfyldes hurtigt. Herren kalder vore unge til at arbejde som kolportører og evangelister, at gå fra dør til dør på steder som endnu ikke har hørt om sandheden. Han taler til vore unge mænd, der siger: "I tilhører ikke jer selv? I er jo købt og prisen betalt; ær derfor Gud i jeres legeme!" Dem som vil gå ud og arbejde under Guds ledelse vil velsignes forunderligt. Dem som i dette liv gør deres bedste vil blive udrustet til det fremtidige, evige liv.    
Herren kalder frivillige, som vil tage stilling fuldt og fast på hans side og forpligte sig til at forene sig med Jesus af Nazareth i at udføre det arbejde som nødvendigvis må gøres nu i denne tid.    
Der er mange unge mænd og kvinder iblandt os som, hvis de ikke har andre grunde, vil det være naturligt at tage flere års studier i Battle Creek. Men vil det betale sig? Talenterne hos Guds folk skal bruges på at give det sidste nådesbudskab til verden. Herren kalder på dem der er knyttet til vore sanatorier, forlagshuse og andre institutioner til at lære de unge at gøre evangelisk arbejde. Vor tid og vore penge må ikke bruges så meget på at oprette sanatorier, fødevarefabrikker, fødevarelagre og restauranter, så andre arbejdslinjer forsømmes. Unge mænd og unge kvinder som engageres i forkyndertjenesten, i bibelarbejdet, og i kolportagearbejdet, bør ikke bindes til mekanisk beskæftigelse.    
De unge skal opmuntres til at gå på vore skoler, som bør blive mere og mere lig profetskolerne. Vore skoler er blevet oprettet af Herren; og hvis de ledes i harmoni efter hans hensigt, vil de unge som sendes til dem, hurtig være forberedte på at engagere sig i forskellige grene af missionsarbejdet. Nogle vil oplæres gå ind på marken som missionssygeplejersker, nogle som kolportørere, nogle som evangelister, nogle som lærere, og nogle som evangelieprædikanttjenere.    
Herren har tydeligt instrueret mig at vore unge folk ikke skal opmuntres til at bruge så meget af deres tid og kræfter lægemissionsarbejdet som det har været på det sidste. Den instruktion de får om bibellære udruster dem ikke til at gøre det arbejde ordentligt, som Gud har betroet sit folk.    
Satan bestræber sig alvorligt på at lede sjæle bort fra de rigtige principper. Folkeskarer som bekender at tilhøre Guds sande kirke falder under fjendens bedrag. De ledes til at fravige deres alliance med den velsignede og eneste fyrste.    
<b>En nuværende pligt</b><br> . . . Alle vort samfunds college'er og oplæringsskoler bør gøre uddannelsen absolut nødvendig for evangelister og for kristne forretningsmænd. De unge og de lidt ældre i årene, som føler det er deres pligt at udruste sig selv til et arbejde hvor de skal visse lovbefalede prøver i gennem, bør kunne sikre at alt som er nødvendigt på vore unionskonferenses oplæringsskoler er absolut nødvendigt, uden at kunne komme til Battle Creek efter deres forberedelseseksamen.    
Bøn vil udrette undere for dem som giver sig selv til bøn, våge dertil. Gud ønsker at vi alle skal være i en ventende og håbefuld tilstand. Hvad han har lovet, vil han gøre; og hvis der er lovmæssige krav der gør det nødvendigt at lægestuderende skal tage et bestemt forberedelsesstudiekursus, så lad vore colleger undervise i de nødvendige tillægskurser, på en pålidelig kristen uddannelsesmåde. Herren har vist sit mishag over at så mange af vore folk tager til Battle Creek; og da han ikke ønsker så mange skal tage der til, bør vi forstå at han ønsker at vore skoler på andre steder skal have tilstrækkelig lærerkraft, og gøre det arbejde godt, som skal gøres. De bør kunne føre deres studerende til det litterære og videnskabelige stade, som er nødvendigt. Mange af disse krav er blevet stillet, fordi så meget af forberedelsesarbejdet der gøres i almindelige skoler er overfladisk. Lad al vort arbejde være grundigt, pålideligt og oprigtigt.    
I vor oplæringsskoler, skal bibelen være basis for al uddannelse. Og ved de nødvendige studier, er det ikke nødvendigt at vore læger tager anstødelige bøger med ind, som Herren har instrueret ikke skal bruges på vore skoler. Ud fra det lys som Herren har givet mig, ved jeg at vore oplæringsskoler på forskellige arbejdsmarker bør sættes i bedst mulige position så de unge kvalificeres til at bestå de prøver som statslovene har lavet for lægestuderende. Her bør der være det allerbedste undervisningstalent, så vore skoler kan komme frem til den nødvendige standard.    
Men lad ikke unge og unge kvinder på vore skoler blive anvist at tage til Battle Creek for at få en forberedelseseksamen. Alt er overfyldt i Basttle Creek som gør det til et dårligt sted at få en ordentlig uddannelse for kristne medarbejdere. Fordi der ikke er givet agt på advarslerne om at samle opgaverne i et center, har Herren lade to af vore institutioner fortære af brand. Også efter at dette tydelige mishag kom frem, er has advarsler ikke fulgt. Sanatoriet er her stadig. Var det blevet delt i flere forskellige stader, og arbejdet og indflydelsen virke på forskellige steder, hvor meget mere ville Gud ikke være æret! Men nu hvor sanatoriet er blevet genopbygget, må vi gøre vort allerbedste for at hjælpe dem, som kæmper med mange vanskeligheder.    
Lad mig gentage: Det er ikke nødvendigt at så mange af vore unge i dag studerer medicin. Men for dem som tager lægestudier, bør unionskonferensens oplæringsskoler give gode muligheder til at få en forberedende eksamen. Derved kan de unge i hver unionskonferense oplæres nær hjemmet, og spares for særlige fristelser som er med i arbejdet i Battle Creek.  

10 12 1903 Review and Herald Lektier fra fortiden (Centralisering)   
 Da Noas efterkommere blev flere og flere, viste frafaldet hurtig sig selv. Dem som ønskede at glemme deres Skaber, og kaste hans lovs grænser af sig, besluttede at skille sig ud fra Jehovas tilbedere. Herefter rejste de til Sinears slette, og på Eufraflodens bredder. De besluttede sig at bygge en by, og på den et tårn som skulle være verdens vidunder. Dette tårn skulle være så højt at ingen vandflod kan feje det bort. Derved håbede de at sikre deres egen sikkerhed, og gøre sig selv uafhængige af Gud    
Gud har styret mennesker til udbrede sig på jorden, og opfylde og underlægge sig den; men disse tårnbyggere besluttede at holde deres samfund samlet i en enhed, og bygge på et monarki som muligvis kunne udbrede sig på hele jorden.    
Ibland Babels mænd, boede der nogle som frygtede Gud, selvom de var blevet bedraget af de ugudeliges krav, og draget af deres planer. Disse mænd ville ikke slutte forbund med dem, og modarbejde Guds hensigter. De nægtede at blive bedraget af forunderlige beskrivelser og det store udsyn. For disse loyales skyld, udskød Herren sine domme, og gav de ugudelige tid til at åbenbare deres sande karakter Men den store majoritet var helt forenet i deres himmel-forvovede foretagende. De gav ikke agt på Herrens råd, men bestræbte sig for at gennemføre deres egne hensigter.    
Dette forbund blev født i oprør imod Gud. Beboerne på Sinears sletter oprettede deres rige i selvophøjelse, og ikke til Guds ære. Var det lykkes for dem, ville en mægtig kraft have taget overherredømmet, forvist retfærdigheden, og indvarslet en ny religion. Verden ville være demoralisert. Blandingen af religiøse ideer med fejlagtige teorier ville have resulteret i at lukke døren for fred, lykke og sikkerhed. Disse formodninger, fejlagtige teorier, blev udført og udviklet, ville have ledt tankerne fra forbundet med den guddommelige love, og Jehovas lov ville være blevet ignoreret og glemt. Beslutsomme mænd, inspirerede og tilskyndet af den første store oprører, ville have modstået ethvert indgreb med deres planer, eller deres onde handlemåde. I stedet for at sætte guddommelige forskrifter ville de have erstattet love der var dannet efter deres selviske hjerters ønsker, så at de kunne gennemføre deres hensigter    
Men Gud efterlader aldrig verden uden vidner for ham. Ved tiden for det første store frafald efter vandfloden, var der mennesker som ydmygede sig selv for Gud, og råbte til ham, "O Gud," bad de, "læg dig imellem din sag og menneskers planer og metoder."    
 "Og Herren kon ned for at se byen og tårnet [den store afgudsbygning], som menneskebørnene byggede." Engle blev sendt for at ødelægge bygfolkenes hensigter.    
Tårnet havde nået knejsende højder, og det var umuligt for arbejdsfolkene på toppen at kommunikere direkte med dem på jorden; derfor var der placeret folk på forskellige steder, til at modtage og rapportere ordrer til den næste efter de materialer som manglede, eller give andre anvisninger om arbejdet. Idet budskaberne gik fra den ene til den anden, blev sproget forvirret, så at der blev sendt materialer frem som ikke var brug for, og anvisningerne blev ofte forandret efter de var sendt af sted. Forvirring og forfærdelse fulgte efter. Al arbejde gik i stå. Der kunne ikke længere være harmoni eller samarbejde. Bygmesterne kunne slet ikke forklare den besynderlige misforståelse iblandt dem, og i deres raseri og skuffelse bebrejdede de hinanden. Deres samarbejde sluttede med kamp og blodsudgydelse. Lynglimt fra himlen brød den øverste del af tårnet af, og kastede til grunden. Menneskene fik lov at mærke at der er en Gud som hersker i himlene, og at han er i stand til at forvirre og mangedoble forvirringerne for at lære menneskene at de kun er mennesker.    
Gud bærer længe over med menneskenes hårdnakkethed, og giver dem en god anledning til anger; men han lægger mærke til alle deres bedrag og modstand mod hans retfærdighed og hellige lov.    
Frem til dette tidspunkt hvad menneskene talt det samme sprog; de som kunne forstå hinandens sprog gik sammen i grupper; nogle den ene vej, andre den anden. "Herren spredte dem her fra, over hele jordens overflade." I vore dage ønsker herren at hans flok skal spredes udover jorden. De skal ikke gå sammen i kolonier. Jesus sagde: "Gå ud i alverden, og forkynd evangeliet for al skabningen." Da disciplene fulgte deres tilbøjeligheder og blive i stort antal i Jerusalem, fik forfølgelserne lov at komme over dem, og de spredes til alle dele af den beboede verden.    
I årevis har advarselsbudskaber og inderlige anmodninger kommet til vore folk, tilskyndet dem til at gå ud i Mesterens store høstmarker, og arbejde uselvisk for sjæle.    
Af vidnesbyrd skrevet i 1895 og i 1899 kopierer jeg følgende afsnit: -  -    
 "Sande missionsarbejdere vil ikke sætte sig i kolonier. Guds folk skal være pilgrimme og fremmede på jorden. Det er ikke efter Guds orden at store summer penge bruges på at opbygge arbejdet på eet sted. Der skal plantes mange steder. Skoler og sanatorier skal etableres på steder hvor der nu ikke er noget der fremstiller sandheden. Disse ting skal ikke sættes i gang for at lave penge, men med det øjemål at sprede sandheden. Landområder et stykke fra byerne bør erhverves, hvor skoler kan bygges op og hvor de unge kan få en uddannelse i landbrug og maskiner (måske legemligt arbejde).    
Den nærværende sandheds grundprincipper skal udbredes mere. Der er de mennesker, som ræsonnerer sig ud fra et forkert synspunkt. Fordi det er behageligere at have arbejdet (216) samlet på et sted, er de stemt for at samle alt sammen på ét sted. Følgevirkningen er et stort onde. Steder som burde være hjulpet efterlades nødlidende.    
 "Hvad skal jeg sige til vore folk så de vil følge en vej der er til deres nuværende og fremtidige gode? Vil dem i Battle Creek ikke give agt på det lys de har fra Gud? Vil de ikke fornægte selvet, løfte korset og følge Jesus? Vil de ikke adlyde deres Leders kald, at forlade Battle Creek og opbygge interesser på andre steder? Vil de ikke gå jordens mørke steder for at fortælle dem beretningen om Kristi kærlighed og stole på at Gud vil give dem held og lykke?     
 "Det er ikke Guds plan for vort folk at de skal samle sig i Battle Creek. Jesus siger: "Gå i dag ud i min vingård. Tag bort fra de steder, hvor der ikke er brug for jer. Plant sandhedens standard i stæder og byer som ikke har hørt budskabet. Bered vejen for mit komme. Dem på hovedveje og hegn skal høre kaldet.    
 "Herren vil gøre ørknen til et helligt sted, idet hans folk, fyldt med missionsånd, går frem for at danne centre for hans arbejde, for at etablere sanatorier, hvor der kan drages omsorg for syge og forpinte; og etablere skoler, hvor unge kan uddannes i de rette linier.     
 "Det er blevet ansporet at der var store fordele ved at have mange institutioner nær ved hinanden; så de vil bære styrke for hinanden og yde hjælp til dem som søger uddannelse og arbejde. Dette er efter menneskefornuft; det vil komme frem at mange fordele, ud fra et menneskesynspunkt, vil vindes ved at samle så mange ansvar i Battle Creek; men visionen må gøres større."    
På trods af nyttige råd til det modsatte, har menneskene fortsat med at centralisere magt, for binding af mange interesser under en kontrol. Dette arbejde blev først påbegyndt i Review and Herald kontoret. Tingene først ført en den ene retning, og så i den anden. Den var fjendens værk, som ansporede kaldet for forlagsarbejdets konsolidering under den styrende magt i Battle Creek.    
Så kom tanken frem at sundhedsmissionsarbejdet skulle fremmes meget, hvis alle vore sundhedsinstitutioner og andre sundhedsmissionsinteresser var bundet op under sundhedsmissionsselskabets kontrol i Battle Creek.    
Jeg fik fortalt at jeg måtte opløfte min røst i advarsel imod dette. Vi skulle ikke være under menneskers kontrol, som ikke kan kontrollere sig selv, og som ikke vil føje sig under Gud. Vi skal ikke ledes af mennesker, som ønsker at deres ord skal være den styrende magt. Et større ønske om kontrol har været meget markant, og Gud har sendt advarsel efter advarsel, og forbudt forbund og konsolidering. Han advarer os imod at påbyde os selv at gøre visse arrangementer som visse arbejder viser, for at kontrollere deres brødres bevægelser.     
<b>Et uddannelsescenter</b><br>Herren er ikke tilfreds med nogle af de arrangementer som er gjort i Battle Creek. Han har erklæret at andre steder er blevet berøvet for lys og fortrin, som er blevet samlet og mangedoblet i Battle Creek. Det er ikke Gud til behag at vore unge fra alle dele af landet kaldes til Battle Creek for at arbejde på Sanatoriet, og få deres uddannelse. Når vi tillader dette, gør vi os skyldige i at berøve de trængende marker de dyrebareste rigdomme.    
Gennem det lys jeg har fået i Vidnesbyrdene, har Herren vist at han ikke ønsker at de studerende skal forlade deres hjemmeskoler og sanatorier for at blive uddannet i Battle Creek. Han har instrueret os til at flytte college'et fra dette sted. Dette er sket, men institutionerne som fortsætter med at ikke gøre det de burde gøre, at dele de gode ting med andre steder, samler sig stadig om Battle Creek. Herren har vist sit mishag, ved at lade hovedbygningerne til disse institutioner, udrydde ved brand.    
På trods af de klare beviser på Herrens forsyn i disse udslettende brand, har mennesker ikke tøvet at stå frem for deres brødre i bestyrelsesmøder, og taget let på udtalelsen om at disse bygninger blev brændt fordi mennesker har rokket ved ting i ledelser som Herren ikke kan billige.     
Principperne er blevet fordrejet. Mennesker har forladt de rigtige principper, for at udbrede det som institutionerne blev oprettet på. De gjorde ikke det arbejde som Gud havde forordnet skulle gøres, for at berede et folk, og "opbygge de gamle øde steder" og stå på brudstedet, som det fremstilles i Esajas otteoghalvtredsindstyvende kapitel. I dette skriftsted står det arbejde som vi skal gøre, klart defineret som sundhedsmissionsarbejde. Dette arbejde skal gøres på alle steder. Gud har en vingård, og han ønsker at denne vingård skal bearbejdet uselvisk. Ingen dele skal forsømmes. Den mest forsømte del behøver lysvågne missionærere til at gøre det arbejde der portrateres i følgende skriftsted:     
 "Nej, faste efter mit sind er at løse gudløsheds lænker, at løsne ågets bånd, at slippe de kuede fri og sønderbryde hvert åg, at bryde dit brød til de sultne, . . . . . . og mætter en vansmægtende sjæl, skal dit lys stråle frem i mørke, dit mulm skal blive som middag; Herren skal altid lede dig, mætte din sjæl, hvor der er goldt, og give dig nye kræfter; du bliver som en vandrig have, som rindende væld, hvor vandet aldrig svigter. Da bygges på ældgamle tomter, du rejser længst faldne mure; da kaldes du "murbrudsbøder", "genskaber af farbare veje"    
For sit eget navns skyld vil Gud ikke lade den genstridige og egenmægtige gennemføre deres uhellige planer. Han vil hjemsøge dem for deres hårdnakkede handlinger. "Der er ingen fred, siger min Gud, til den onde." Men jeg er instrueret til at sige at Herren i sine domme vil huske barmhjertighed. Han erklærer: - -     
 "Thi evigt går jeg ikke i rette, evindelig vredes jeg ej; så vansmægted ånden for mit ansigt, sjæle, som jeg har skabt, for hans gridskheds skyld blev jeg vred, slog ham og skjulte mig i harme; han fulgte i frafald sit hjertes vej. Jeg så hans vej, men nu vil jeg læge og lede ham og give ham trøst til bod; hos de sørgende skaber jeg læbernes frugt, fred, fred for fjern og nær, siger Herren, og nu vil jeg læge ham."    
 "Mit folks ånd bør slå fejl over for mig," siger Herren, "hvis jeg skulle behandle dem efter deres hårdnakkethed. De kan ikke klare mit mishag og min vrede. Jeg har set enhver synders forstokkede veje. Han som angrer og gør retfærdighedens gerninger, vil jeg omvende og helbrede, og genoprette ham til min billigelse.    
Vedrørende dem som var været bedraget og ledt på vildspor af uhelliggjort mænd, siger Herren: "Deres handlemåde har ikke været i overensstemmelse med min vilje; alligevel vil jeg for min egen retfærdighedsskyld, for <i>sandhedens sag,</i> for deres skyld som har bevaret deres gudsfrygt og kærlighed til Gud, jeg, som skaber læbernes frugt, vil lægge mit budskab i deres læber som ikke forvanskes. Selvom nogle kan bedrages og forblindes af deres egne ideer om mennesker og menneskers hensigter, vil jeg helbrede enhver som ærer mit navn. Al Israels anger skal se min frelse. Jeg, Herren, regerer, og jeg vil fylde alles hjerter med pris og taksigelse, som er nær og fjern, også hele det angrende Israel som har holdt sig på mine veje."    
Thi så siger den højt ophøjede, som troner evigt, hvis navn er "hellig": I højhed og hellighed bor jeg, hos den knuste, i ånden bøjede for at kalde de bøjedes ånd og de knustes hjerte til live.  

21 01 1904 Review and Herald Tag dig i agt for fantasifulde læresætninger 
 Jeg er blevet instrueret til at sige at det er ikke nye og fantasifulde læresætninger som Guds folk har brug for. De har ikke brug for antagelser, som ikke kan understøttes af Guds ord. De behøver menneskers vidnesbyrd som kender sandheden, mennesker som forstår og adlyder det som Timotius er blevet pålagt: "Prædik ordet, træd frem, hvad enten det er belejligt eller ubelejligt, overbevis, tugt, forman med al langmodighed og belæring. Thi der kommer en tid, da de ikke vil finde sig i den sunde lære, men for at leve efter deres egne lyster skaffe sig lærere i hobetal, efter hvad der kildrer deres øren, og de vil vende øret bort fra sandheden og vende sig til fablerne. Du derimod, vær ædruelig under alle forhold, bær dine lidelser, gør en evangelists gerning, gør fyldest i din tjeneste."    
I nogle tilfælde har mennesker vendt sig fra sanndheden for at lytte på fabler. Der er gjort anstrengelser for at se rette dem som er bedragede, men nogle havde drukket så dybt fra denne urene kilde, og er blevet så gennemtrængt af falske indtryk, at det var umuligt at fjerne deres bedrag. De var kommet til at tro at det var mere gavnligt at spise  mad ofret i den fremmede lære der blev vist, end at spise mad der var indeholdt i Guds Ord.    
Brødre, se godt efter karakteren i din religion. Glem ikke at Kristus skal være dit forbillede i alle ting. Du må være sikker på at hans religion ikke er en sensationel religion. I min tidlige erfaring lærte jeg at være bange for den slags religion, på grund af den nærværende sandhed. På det tidspunkt, før jeg var sytten år gammel, var jeg pålagt at advare dem som gemte på fantasifulde ideer, og som erklærede at deres fremmede bevægelser var inspireet af Gud.    
I New Hampshire var der nogle, som havde travlt med at udbrede falske anskuelser om Gud. Jeg fik lys over, at disse mennesker gjorde sandheden virkningsløs med deres anskuelser, af hvilke nogle førte til læren om den frie kærlighed. Det blev vist mig, at disse mænd forførte sjæle ved at fremholde spekulative teorier om Gud.    
Jeg tog til det sted hvor de arbejde, og viste det for dem som de faktisk gjorde. Herren gav mig styrke til at lægge faren ved deres handlemåde frem for dem. Blandt andre synspunkter holdt de på, at de, som én gang var helligede, ikke mere kunne synde, og dette fremholdt de som evangelisk føde. Deres falske teorier, med vægten på deres forførende virkning, gjorde stor skade både for dem selv og for andre. De fik spiritistisk magt over dem, der ikke kunne se det forkerte ved disse smukt forklædte teorier. Det havde allerede anrettet store ulykker. Læren om, at alle er hellige, havde ført til den tro, at de helliges følelser aldrig var i fare for at blive ledet på vildspor. Resultatet af denne tro var en fuldbyrdelse af det onde begær i hjertet, som var langt fra at være rent i tanke og handling, skønt det ifølge bekendelsen var helliget.    
Dette er blot et af de tilfælde, hvor jeg blev kaldet til at irettesætte dem, der fremholdt læren om en upersonlig gud, der findes spredt i naturen, og læren om helligt kød.    
I fremtiden vil sandheden blive efterlignet af menneskers lærdomme. Forførende teorier vil blive fremholdt som sand lære. Falsk erkendelse var et af de midler, Satan benyttede i Himmelen, og den benytter han også i dag. De falske påstande han har fortalt englene, hans raffinerede videnskabelige teorier, ledte mange af dem bort fra loyaliteten. Og efter at de havde mistet deres plads i himlen, forberedte de fristelser for vores første forældre. Adam og Eva gav efter for fjenden og ved deres ulydighed, blev mennesket holdt borte fra Gud og jorden adskilt fra himlen.    
Kristus bad selv for at slå bro over den kløft synden  havde gjort. Derved blev han Vejen, Sandheden og Livet. Han viste os den sti der fører til himlen, og løfter der giver enhver livskraft, som tror på ham. Han kom til vor verden for at åbenbare, ikke en blanding af sandhed og vildfarelse, men Guds rene sandhed. Al vildfarelse fører på vildspor, også hvis de er iklædt den himmelske skønhed.    
Guds karkter og kraft er åbenbaret ved hans hænders værk. I den naturlige verden skal der kunne ses beviser på Guds kærlighed og godhed. Disse tegn gives for at henlede opmærksomheden fra naturen til naturens Gud, som er "evige kraft og hans guddommelighed" kan forstås.    
Guds ord understøtter ikke panteistiske teorier. Lyset for hans sandhed viser at disse teorier er sjæls-udslettende agenter. Mørke er deres element, sanselighed er deres sfære. De tilfredsstiller det naturlige hjerte, og giver tilbøjelighederne spillerum. Resultatet af at acceptere disse, er adskillelse fra Gud.      
Kristus kalder på sit folk til at tro og praktisere hans ord. Dem som tager imod og tilegner sig dette ord, gør det til en del i alle handlinger, i alle karakteregenskaber, vil vokse sig stærke i Guds styrke. Det vil kunne ses at deres tro er af himmelsk oprindelse. Over for engle og mennesker vil de stå som dem, der har en stærk og følgerigtig kristin karakter. De vil ikke forvilde sig ud på fremmede stier. Deres sind vil ikke vende sig til en sentimentalismens og spændningens religion.    
Jeg bønfalder dem, der arbejder for Gud, om ikke at antage det falske for det ægte. Vi har en hel bibel fuld af den herligste sandhed. Vi behøver ikke nogen formodninger eller falsk begejstring. I sandhedens guldbæger har vi ifølge Kristi lære alt, hvad der kan overbevise og omvende sjæle. Fremhold i Kristi enfoldighed de sandheder, han kom for at forkynde, og kraften i dit budskab vil gøre sig mærkbart. Fremhold ikke teorier eller formodninger, som ikke har nogen grund i Bibelen. Vi har en stor, sikker prøve at bruge. "Der står skrevet" er den prøve der må bringes hjem til alle.    
Vandre fast og besluttet, dine føder er beskoet med beredelsen til fredens evangelium. Gud har ikke pålagt nogen byrde at opmuntre appektitten til frememde og ujævne læresætninger og teorier. Mine brødre, hold disse ting ud fra jeres lære. Lad dem ikke komme ind i jeres erfaring. Lad ikke jeres livsarbejde blive ødelagt af dem.    
Jøderes tanker var fyldt med leveregler og antagelser. De fortolkede Ordet til det som Gud aldrig har udtænkt det skal betyde, gennemtvinge deres særheder på almindelige mennesker.    
En advarsel imod en sådan lære findes i Paulus brev til kollosenserne. Apostlen erklærer at de troendes hjerter skulle "sammenknyttes i kærlighed og når til den fuldvisse indsigts hele rigdom og til erkendelse af Guds hemmelighed: Kristus, i hvem alle visdommens og kundskabens skatte er skjult til stede. Dette siger jeg," fortsætter han "for at ingen skal bedrage jer med overtalende ord. . . . . Da I nu har modtaget Kristus Jesus som Herren, sålev jeres liv i ham, idet I er rodfæstede i ham og i ham opbygges og befæstes i troen, således som I har lært, og bliver rige på taksigelse. Tag jer i agt, at ikke nogen skal fange jer ved verdslig visdom og tomt bedrag, som støtter sig på menneskers overlevering og verdens "magter" ikke på Kristus. Thi i ham bor hele guddomsfylden legemlig, og i denne fylde har I del, idet I er i ham, som er hoved for enhver magt og myndighed." Kol. 2,2-10.    
Jeg er instrueret til at sige til vore folk: Lad os følge Kristus. Vi må visselig kassere alle ideer der ikke er taget med i hans lære. Jeg appellerer til vore prædikanter at være sikre, så deres fødder sættes på den evige sandheds platform. Pas på hvordan du følger impuslerne og kalder det for Helligånden. Nogle er i fare i dette henseende. Jeg kalder dem til at være sunde i troen, i stand til at give enhver som beder, en begrundelse for det håb der er i dem.    
Hos mange af deres hjerter som har længes efter sandheden, er der kommet en hård, og fordømmende ånd ind. De er skarpskårne, kritike og kværulantiske. De har besteget domssædet for at afsige dom over dem, som ikke imødekommer deres ideer. Gud kalder på dem til at komme ned, og bøje sig for ham i anger, bekende deres synder. Han siger til dem: "Men jeg har det imod dig, at du har svigtet din første kærlighed. Kom derfor i hu, hvorfra du er faldet, og omvend dig og gør de samme gerninger som i den første tid; ellers kommer jeg over dig og flytter din lysestage fra dens plads, hvis du ikke omvender dig." Åb. 2,4.5 De stræber efter det første sted, og ved deres ord og handlinger smerter de manges hjerter.    
Jeg frembærer min advarsel imo denne ånd, og imod denne falske religion for sentimentalisme, som er lige så farlig: Tag jer i agt, brødre og søstre. Hvem er jeres leder - Kristus, eller den engel der faldt ned fra himlen? Har du en sund tro? Min bøn til jer alle er at Gud vil give jer "at han efter sin herligheds rigdom vil give jer, at I med kraft må styrkes ved hans Ånd i det indre menneske, at Kristus må bo ved troen i jeres hjerter, og at I må blive rodfæstede og grundfæstede i kærlighed, så at I sammen med alle de hellige må kunne fatte, hvor stor bredden og længden og højden og dybden er, og kende Kristi kærlighed, som overgår al erkendelse, så I kan fyldes med hele Gudsfylde." Ef. 3,16-19.  

3 03 1904 Review and Herald Faren ved spekulativ kundskab   
 Tidligere erfaringer vil gentage sig. I fremtiden vil Satan give overtroen nye former. Vildfarelser vil blive fremsat for mennesker som sandhed, og således vil den onde søge at bedrage endog de udvalgte, hvis det er muligt. Vildledende indflydelser vil komme - og mange vil blive opslugt af dem.     
Som i tiden før syndfloden vil alle mulige forvanskede teorier blive fremsat. Naturens ophøjelse til Gud, den menneskelige viljes ubegrænsede frihed, gudløse menneskers tanker - alt dette bruger Satan for at nå sine hensigter. Han vil udnytte den enes indflydelse vil mennesker have gudfrygtigheds skin uden at allerede ny opslugt af bedrageriske vildfarelser.     
Satans redskaber fremstiller falske teorier i et tiltalende lys, akkurat som Satan selv i Edens Have skjulte sin identitet ved at tale gennem slangen. Disse redskaber fylder menneskenes sind med frygteligt vildfarelser. Satans hypnotiske indflydelse vil beherske dem, som vender sig fra Guds tydelige ord til tillokkende fabler.     
Satan søger allermest ihærdigt at vildlede dem, som har haft det største lys. For han ved, at hvis han kan vildlede dem, vil de under hans ledelse iklæde synden retfærdighedens klædebon og føre mange vild.     
Jeg opfordrer alle til at være på vagt. Iklædt en lyset engel skikkelse er Satan til stede overalt, i hver eneste menighed og hvor Kristne arbejdere samles. Og han søger at vinde tilhænger. Det er pålagt mig at give Guds folk denne advarsel: "Far ikke vild; Gud lader sig ikke spotte."     
Guds sag behøver åndeligt sindede mænd med faste principper og en klar opfattelse af sandheden.     
Jeg er blevet undervist om, at det ikke er nye fantasifulde læresætninger eller menneskelige antagelser, menigheden trænger til. Den behøver mennesker, som kender og lever efter sandheden - som forstår og adlyder den formaning, der blev givet til Timoteus: "Prædik ordet, træd frem, hvad enten det er belejligt eller ubelejligt, overbevis, tugt, forman med al langmodighed og belæring. Thi der kommer en tid, da de ikke vil finde sig i den sunde lære, men for at leve efter deres egne lyster skaffe sig lærere i hobetal, efter hvad der kildrer deres øren, og de vil vende øret bort fra sandheden og vende sig til fablerne." Tim 4,2-4.    
Gå fremad med fredens evangelium i fast overbevisning. I kan være sikre på, at en ren og ubesmittet gudsdyrkelse ikke er noget sensationelt. Ingen bør opmuntre spekulative læresætninger. Hold alt sådant ude af jeres undervisning, og las det ikke skæmme jeres liv og arbejde.     
en advarsel imod falske læresætninger findes i Pauli brev til Kolossenserne. De troendes hjerter skal "sammenknyttes i kærlighed og nå tit den fulde indsigts hele rigdom og til erkendelse af Guds hemmelighed: Kristus, i hvem alle visdommens og kundskabens skatte er skjult til stede. Dette siger jeg, for at ingen skal bedrage jer med overtalende ord. Da I nu har modtaget Kristus Jesus som Herren, så lev jeres liv i Ham, idet I er rodfæstede i Ham, og i Ham opbygges og befæstes i troen, således som I har lært, og bliver rige på taksigelse. Tag jer i agt, at ikke nogen skal fange jer ved verdslig visdom og tomt bedrag, som støtter sig på menneskers overlevering og verdens "magter", ikke på Kristus. Thi i Ham bor hele guddomsfylden legemlig, og i denne fylde har I del, idet I er i Ham, som er hoved for enhver magt og myndighed." Kol 2,2-4. 6-10.    
Det er blevet pålagt mig at bringe menigheden dette budskab: Lad os følge Kristus. Glem ikke, at Han skal være vort forbillede i alle ting. Vi kan roligt afvise de ideer, som ikke findes i Hans undervisning. Jeg appellerer til vore prædikanter om at være sikre på, at de står på den evige sandheds grund. Følg ikke egne indskydelser og kald dem den Helligånds. Nogle står i fare i denne henseende. Jeg opfordrer dem til at være faste i troen, så de kan give svar til dem, som spørger, hvorpå de grunder deres håb.     
Fjenden søger at aflede vore brødre og søstre fra arbejdet med at berede et folk til at stå fast i den sidste tid. Hans snedige plan går ud på at aflede tankerne fra øjeblikkets farer og pligter. Det lys, som Kristus gav sit folk gennem Johannes nedvurderes - og de kommende begivenheder fortjener ikke særlig opmærksomhed. Den sandhed, som er af himmelsk oprindelse, har ingen betydning - og Guds folks tidligere erfaring erstattes med en falsk naturvidenskab.     
Så siger Herren: Stå ved vejene og se efter, spørg efter de gamle stier, hvor vejen er til alt godt, og gå på den." Jer6,16.     
Lad ingen søge at bortrive grundlaget for vor tro - det grundlag, som blev lagt i begyndelsen af vort arbejde under bøn og studium af Guds Ord og ved åbenbarelse. På dette har vi bygget de sidste 50 år (skrevet i 1904). Mennesker kan mene, at de har fundet en ny vej, og at de kan lægge en bedre grundvold end den, der er lagt. Men det er et stort bedrag. Intet menneske kan lægge en anden grundvold end den, der er lagt.    
Mange har bygge en ny tro og indføre nye principper i tiden, der er gået. Men hvor længe stod deres bygningsværk? _ det faldt snart, for det var ikke bygget på klippen.     
Måtte de første disciple ikke møde modsigelse? Måtte de ikke høre falske teorier - og sagde de ikke: "Ånden grundvold kan ingen lægge end den, som er lagt."?     
Vi skal holde fast ved vor første overbevisning til det sidste Herren har sendt stærke vidnesbyrd til sit folk for at føre dem ud fra verden og skridt for skridt lede dem ind i sandhedens klare lys. Med læber, som er berørt af hellig ild, har Guds tjenere forkyndt budskabet. Og ægtheden af den sandhed, som er blevet forkyndt, er blevet bekræftet af Herrens Ord og vidnesbyrd.  

19 05 1904 Review and Herald Åndens løfte   
 Jesus erklærede, at han efter sin himmelfart som en kraft på sine gaver ville sende den Talsmand til sin menighed, som skulle indtage hans plads. Denne talsmand var Helligånden - sjælen i hans liv, menighedens kraft, verdens lys og liv. Med sin Ånd sender Jesus en forsonende indflydelse og en kraft, som rager synden bort.    
Med Helligåndens gave skænkede Jesus mennesket det største gode, Himmelen kunne give. Frelseren betragtede menigheden og så, at den var underlagt mørkets fyrstes magt; men han så også, at der var håb for menneskene, fordi der i den guddommelige natur var kraft til en vellykket strid med onde magter. Med glad forvisning sagde han: Nu går der dom over denne verden, nu skal denne verdens fyrste kastes ud. Og jeg, når jeg er blevet ophøjet fra jorden, vil jeg drage alle til mig."    
Ånden blev givet som. en genskabende kraft, der uden Kristi offer ikke ville have "æret til nogen nytte. Det ondes magt var blevet styrket gennem århundreder, og menneskets underdanighed i dette djævelske fangenskab var forbløffende. Synden kunne kun modstås og overvindes ved hjælp af den vældige kraft hos den tredje person i guddommen, som ikke ville komme i begrænset styrke, men i den guddommelige magts fylde. Det er Ånden, som sætter det i kraft, verdens Frelser opnåede. Det er ved Ånden, hjertet bliver rent. Ved Ånden får den troende del i guddommelig natur. Jesus har givet sin Ånd som en guddommelig kraft til at overvinde alle nedarvede og tilegnede tilbøjeligheder til det onde og indpode sin egen karakter i menigheden.    
Jesus sagde om Ånden: .Han skal herliggøre mig." Ligesom Jesus herliggjorde Faderen ved at demonstrere hans kærlighed, således skulle Ånden herliggøre Kristus ved at åbenbare hans nådes rigdomme for verden. Det er selve Guds billede, der skal genskabes i mennesket. Guds ære og Kristi ære står på spil ved fuldkommengørelsen af folkets karakter.    
På bekostning af et uendeligt offer og umådelig stor lidelse skaffede Kristus os alt, hvad der var nødvendigt for et heldigt udfald af den kristne krigsførelse. Helligånden giver kraften, som sætter mennesket i stand til at sejre. Det er ved Åndens hjælp, at Satans styre skal betvinges. Det er Ånden, som overbeviser om synd, og som med menneskets samtykke fordriver synden fra hjertet. Sindet bliver da underlagt en ny lov frihedens kongelige lov.    
Ånden virker i os ved levende og ofte at minde os om frelsesplanens dyrebare sandheder. Vi ville glemme disse sand. heder, og Guds rige løfter ville miste deres betydning for os, hvis det ikke var for Helligånden, som tager, hvad der hører Gud til, og viser det for os. Vore hjerter bliver varme ved at betragte Jesus og hans kærlighed, og vi længes efter at fortælle andre om de trøsterige forsikringer, som er bragt til vor erindring.    
Det er enhver Guds søns eller datters privilegium at have Ånden boende i sig. Hvis de, som kender sandheden, altid ville frygte og elske Gud, og bevis de ville blive i Kristus, ville de have moralsk og åndelig styrke. Kristi nåde ville i dem blive som et kildespring, der vælder frem til evigt liv og rinder som strømme af levende vand.    
Ånden oplyser vort mørke, afhjælper vor uvidenhed og hjælper os i mangfoldige nødssituationer. Men sindet må bestandigt række ud efter Gud. Hvis verdslighed får lov at komme ind, hvis vi ikke har noget ønske om at bede, intet ønske om at stå i nær forbindelse med ham, der er kraftens og visdommens kilde, vil Ånden ikke blive hos os. De, som er vantro, modtager ikke nådens rige 'gave, der vil gøre dem vise til frelse, tålmodige, overbærende, hurtige til at opfatte og påskønne hjælpen fra Himmelen, hurtige til at opdage Satans list og give dem styrke til at modstå synd. Gud kan ikke udføre sin mægtige gerning for dem på grund af deres vantro.    
Jesus har lovet menigheden Åndens gave, og løftet hører i lige så høj grad os til som de første disciple. Men som med ethvert andet løfte er det givet på betingelser. Der er mange, som tror og giver sig ud for at gøre krav på Herrens løfte, de taler om Kristus og om Helligånden og modtager dog ingen hjælp. De overgiver ikke sjælen til at blive ledet og behersket af de 'guddommelige kræfter. Vi kan ikke bruge Helligånden. Ånden skal bruge os. Gennem Ånden får Gud sit folk til "at ville og at virke, for at hans gode vilje kan ske". Men mange vil ikke bøje sig for dette. De ønsker selv at bestemme. Det er derfor, de ikke modtager Himmelens gave. Kun til dem, som ydmygt venter på Gud og spejder efter hans vejledning og nåde, bliver Ånden givet.    
Kristus erklærede, at den guddommelige indflydelse skulle være med hans efterfølgere indtil enden. Men Guds folk accepterer ikke løftet og tror ikke på det; derfor bliver det ikke opfyldt. Løftet om Ånden tænkes der ikke meget på, øg resultatet er kun, hvad man kunne vente: åndelig tørke, åndelig svaghed, åndelig tilbagegang og død. Mindre væsentlige ting lægger beslag på opmærksomheden, og den guddommelige kraft, som er nødvendig for menighedens vækst og fremgang, og som vil bringe alle andre velsignelser i sit følge, mangler, skønt den tilbydes i uendelig overflod.    
Lige så længe menigheden er tilfreds med noget småt, vil den ikke kunne modtage noget stort fra Gud. Hvorfor hungrer og tørster vi ikke efter Åndens gave, når det er gennem den, vi skal modtage kraften? Tal om den, bed om den og hold prædikener om den. Herren er mere villig til at give os Helligånden, end forældre er til at give deres børn gode gaver.    
Hvis vore arbejdere forstod det an, svar, som påhviler dem, ville de da gå i gange med arbejdet uden at have en dyb fornemmelse af dets hellighed? Ville vi da ikke kunne se, hvor dybt Guds Ånd har grebet de mænd, som går ind til prædikegerningen? Hver eneste arbejder burde bede Gud om Helligåndens dåb. Grupper burde samles for at bede om særlig hjælp, om himmelsk visdom, for at de kan vide, hvad de skal tænke og gøre. Man burde især bede Gud om at døbe sine missionærer med Helligånden.    
Der er ingen grænser for, hvor nyt. tig den er, som ved at sætte sig selv til side skaber plads for Helligåndens virke i sin sjæl og lever et liv, der helt er helliget Gud. Hvis mennesker vil underkaste sig den nødvendige disciplin uden at klage eller segne undervejs, så vil Gud undervise dem time for time og dag efter dag. Han længes efter at åbenbare sin nåde. Hvis hans folk vil fjerne det, som hindrer, vil han lade frelsens vande strømme rigeligt gennem de menneskelige kanaler. Hvis mennesker i ringe kår blev opmuntret til at udrette alt det gode, de kunne, hvis ingen hindrende hånd blev lagt på dem for at hæmme deres iver, så ville der findes hundrede arbejdere for Kristus, hvor der nu kun er en.    
Gud tager mennesker, som de er, og uddanner dem til sin tjeneste, hvis de vil overgive sig til ham. Når Guds Ånd modtages i sjælen, vil den levendegøre alle evner. Under Helligåndens ledelse udvikles der sind, der uden forbehold har viet sig til Gud, harmonisk og bliver styrket til ar fatte og udføre Guds krav. Den svage,. vaklende karakter forvandles og bliver stærk og urokkelig. En bestandig hengivelse skaber en så nær forbindelse mellem Jesus og hans discipel, at den kristne bliver ham lig i sind og karakter. Gennem forbindelsen med Kristus får han et klarere og videre udsyn. Hans fatteevne bliver skarpere, hans dømmekraft mere ligevægtig.    
Helligåndens nærværelse hos Guds arbejdere vil give forkyndelsen af sandheden en kraft, som alverdens herlighed og ære ikke kunne give. Ånden giver den styrke, som holder den stræbende, kæmpende sjæl oppe i enhver krisesituation, blandt uvenlige slægtninge, under verdens had, og når den forstår sine egne fejl og mangler.    
En forening af de guddommelige og de menneskelige bestræbelser og en nær forbindelse med Gud, kilden til al styrke, først, sidst og altid er absolut nødvendig i vort arbejde.  

2 06 1904 Review and Herald Skal vi kolonisere omkring vore institutioner?   
 Jeg har fået et særligt lys om at flytte vore forlagshuse og sanatorier og skoler ud af byerne, på steder der er bedre for vort arbejde, hvor dem der er knyttet til institutionerne ikke vil udsættes for bylivets fristelser. Især vore skoler bør være borte fra byerne. Det er ikke til vore institutionsmedarbejdernes åndelige bedste at blive placeret i byerne, hvor fjendens fristelser er over alt.    
De instrukser der gives om at flytte forlagsarbejdet fra Battle Creek til et landligt sted nær Washington, D. C., var klart og udtrykkeligt, og jeg håber alvorligt at dette arbejde må fremskyndes.    
Der er også givet instrukser om at Pacific trykkeriet skal flytte fra Oakland. Efterhånden som årene er gået, er byen vokset, og det er nu nødvendigt at oprette trykkeristedet på et mere landligt sted, hvor der kan skaffes land til de ansatte. Dem som er knyttet til vore forlagskontorer er nød til at bo i tætbefolkede byer. De bør have anledning til at oprette hjem, hvor de vil kunne bo uden at få en høj løn. Eleverne på vore forlagshuse bør få en mere faderlig omsorg end de har haft. De skal have en grundig oplæring i forskellige linjer i trykkerierhvervet; og de skal også have enhver anledning til at kende bibelen; for de tider er nær hvor troende vil spredes til mange lande. Medarbejderne på vore forlag skal lære at det vil sige at være vor Herre Jesu Kristi oprigtige efterfølgere. Førhen, er mange sjæle blevet efterladt uden opmærksomhed. De har ikke lært hvad den oprigtige gudsfrygt omfatter. Ikke alle dem som bærer ansvar har levet det kristne liv.    
<b>Behov for helligede medarbejdere</b><br>Jeg lyttede til de ord en der forstår fortiden, nutiden og fremtiden udtalte. Der blev givet en meget alvorlig fremstilling, og skildrede de karakterer dem skulle være i besiddelse af, som accepteres at være med til bære åg på vore institutioner. Disse institutioner behøver mænd som er mådeholdne med at acceptere tidsperioden helt ud. Gud forbyde at mænd som ikke har lært at styre sig selv, og som forsømmer deres egen karakteropbyggelse for at lave planer for nogen andre, bør bringes ind på vore institutioner i Washington, D. C., og Mountain View, Cal.    
Medarbejderne på vore institutioner skal give agt på den instruktion Kristus giver. Når sandheden bliver i deres hjerter med ansvar, når de vandrer i lyset fra Guds ord, vil de yngre medarbejdere ønske at forstå de ord bedre, som de hører i Guds folks forsamling. De spørger efter uddybende forklaringer, og der vil være særlige stunder til at søge Herren og studere hans Ord. Der er et stille rum, eller nogle tilbagetrukne pletter på landet hvor Kristus forklarede sine disciple de lignelser som han lagde frem for skarerne. Dette er det arbejde vi har brug for at gøre for de unge i vore forlagshuse.    
<b>Tendens til at kolonisere</b><br>Dem som er nød til at bosætte sig nær være institutioner bør passe på hvordan de sender glødende efterretninger ud fra stedet. Der er folk overalt som er hvileløse og ikke tilfredsstillede, og som længes efter at komme til et sted hvor de bedre kan tænke over, end deres nuværende omgivelser. De tænker at hvis de kunne få arbejde i forbindelse med en af vore institutioner, vil de have bedre chance til at tjene til levebrød.    
Dem dom fristes til at samle sig om vore institutioner bør forstå at det er dygtige medarbejdere der er brug for, og at tunge byrder falder på alle som er ordentlig knyttet til arbejdet. Dem som er knyttet til vore institutioner må være producenter såvel som forbrugere. Dem som ønsker at ændre deres placering, og bosætte sig nær vore institutioner, vil jeg sige: Tror I at I ved at bosætte jer nær en institution vil kunne få et levebrød uden problemer eller hårdt arbejde? Har i rådført jer med Herren om dette? Har I bevis for at jeres ønske at ændre placering er fri af selviske motiver, og være til Guds ære?    
Dem som er på vore institutioner har fået breve, og der er gjort noget, ser vi at mange ønsker at få et hjem nær disse institutioner. Mit sind er betynget af forviklinger om dette, fordi jeg har fået instrukser fra Herren om den indflydelse der udøves på enkeltpersoner og vort arbejde for vort folk, der selvisk samler sig omkring vore institutioner.    
I årevis, med ofte gentagede advarsler, har jeg bevidnet over for vort folk at Gud ikke er tilfreds med at se familier forlade de mindre menigheder, og samle sig på steder hvor vore forlagshuse, sanatorier, og skoler oprettes, for deres bekvemmelighed, nemheds skyld og for verdslig profit.    
I Australien, tog vi ud i skoven og fik et stort landstykke til vor skole. Der blev lagt planer for at sælge byggeloder til vore brødre nær skolehjem og nær mødehuset. Men jeg blev instrueret til at protestere imod at familier fik lov at bosætte sig nær vore skolehjem. Det råd jeg fik var at det ville være meget bedre for familierne ikke at bo nær skolen, og ikke bo så tæt på hinanden.    
De som føler sig fristet til at slå sig ned nær vort forlagshus eller vort sanatorium og vor skole i Takoma Park, burde tage imod råd før de flytter.     
Til dem som mener at Mountain View ville være et godt sted at bo fordi Pacific Press skal bygges her, vil jeg sige: Se heller til andre steder af verden som trænger til det lys som du har modtaget i tro. husk at Gud har delegeret sit arbejde til hvert enkelt medlem. Vælg et sted hvor du vil have mulighed for at lade dit lys skinne midt i det moralske mørke.     
Det er altid tilfældet når en institutation bygges, at mange familier vil bosætte sig i nærheden. Sådan har det været i Battle Creek og i Oakland og næsten på hvert sted hvor vi har en skole eller et sanatorium.     
Der er de hvileløse som, hvor de tager hen til nye steder for at bo, stadig vil være utilfreds, fordi utilfredshedens ånd er i deres hjerter, og en ændring af steder ændrer ikke på hjertet. Deres karakter er ikke blevet forfinet og forædlet af Kristi Ånd. De behøver at lære tilfredshedens lektie. De studerer ikke fra årsag til virkning. De søger ikke at forstå karakterens bibeltest, som er nødvendig for sand succes.     
Der er mange som er opsat på at skifte arbejdsplads. De ønsker at få de fordele som de tror er på andre steder. Lad dem spørge dem selv hvilken nytte de vil have at flytte hvis de ikke har lært at være så venlige, tålmodige og hjælpsomme som de er. Lad dem se på sig selv som lyset fra Guds Ord, og så arbejde til det punkt hvor der er behov for forbedringer.    
Lad dem som påtænker at flytte til Mountain View huske på at dette ikke er visdom, hvis de ikke kaldes til at knytte sig til forlagsarbejdet. Verden er stor; dets behov er store. Gå, og dan nye centre på steder hvor der er brug for lys. Saml jer ikke på eet sted, og gør den samme fejltagelse som skete i Battle Creek. Der er hundrede af steder, som har brug for det lys Gud har givet jer.    
Og uanset hvor du bor, uanset hvilke forhold I er under, så vær sikker på at bringe Guds Ords lære ud i jeres hjem, ind i jeres daglige liv. Søg Gud som jeres lys, jeres styrke, jeres vej til himlen. Husk på at alle mennesker som Gud har betroet talenter, skal bruges for ham. Lær ved sagtmodighedens og ydmyghedens  lektier ved Jesu fødder, og arbejd så i Frelserens ånd for dem omkring jer. Gør jeres hjem, i villig lydighed til budene, til et sted hvor Guds ære vil elske at bo. "Så siger den højt ophøjede, som troner evigt, hvis navn er "hellig": I højhed og hellighed bor jeg, hos den knuste, i ånden bøjede for at kalde de bøjedes ånd og de knustes hjerte til live."    
Vi har hver iskær et indviduelt arbejde at gøre. Vi skal hellige os selv, legeme, sjæl og ånd, til Gud. Ethvert af hans børn har noget at gøre for hans navns ære og herlighed. Hvorend I er, så må I være en velsignelse.    
Hvis der synes at være en spunkel chance for at få et eksistensgrundlag hvor I er, så få det meste ud af alle anledninger. Udtænk kloge planer. Brug alle små evner som Gud har givet jer. Gør jeres pligt for jer selv, blev bedre i forståelse og tilpasning, dagligt blive bedre til at få det bedste ud af de mentale og fysiske kræfter Gud har givet jer. Han ønsker at I skal være en succes. Han ønsker at I skal være til velsignelse i jeres hjem og i det naboskab som I bor i.    
Forældre, hjælp jeres børn til at hjælpe jer og hjælpe hinanden. Vær venlige og betænksomme over for jeres naboer. Lad jeres skinne frem midt i moralsk mørke ved jeres gode gerninger. Hvis I er sande kristne, vil I blive bedre og bedre i stand til at forstå hvad Herrens vilje er, og I vil rykke fremad skridt for skridt i lyset af hans Ord.    
Studer Kristi liv, bestræb jer på at følge det mønster han har givet jer. Spørg jer selv om I har gjort hele jeres pligt for menigheden i jereshus, og jeres pligt over for jeres naboer. Har I været trofaste i at undervise jeres børn i kristen dannelse? Er der ikke mange anledninger hvor I kan forbedre styrelsen af jeres hjem? Forsøm ikke jeres børn. Lær at disciplinere jer selv, så I kan være jeres børn og jeres naboers respekt værdig. Hvis Kristus ikke bliver i jeres hjerter, hvordan kan I så undervise andre i tålmodighedens og venlighedens lektier som må vise sig i enhver kristens liv? Vær sikker på at I holder jer på Herrens vej, og så underviser alle omkring jer i sandheden.  

8 09 1904 Review and Herald Oplære børn til Gud - nr. 1   
 "I Ungdommen er vore sønner som højvoksne planter, vore døtre er som søjler, udhugget i tempelstil."    
Det bør være alle forældres mål at sikre sine børn en velafbalanceret, og symmetrisk karakter. Dette arbejde er af ikke så lille vigtighed og betydning. Det kræver alvorlig eftertænksomhed og bøn, ikke mindre end tålmodige og vedholdende bestræbelser. En rigtigt fundament må lægges, en ramme, stærk og fast, må reses  op,  og så må bygningsarbejdet, finpusning og udviklingen gå fremad dag for dag.    
Børnenes tidligste opdragelse er et emne, som alle burde studere omhyggeligt. Det er vigtigt, at vi beskæftiger os med vore børns opdragelse, for deres frelse afhænger for en stor del af den opdragelse, de får i barndommen. Forældre og værger må selv bevare hjerte og liv rent, hvis de ønsker, at deres børn skal være rene. Som fædre og mødre bør vi opdrage på os selv. Så kan vi som lærere i hjemmet opdrage vore børn og berede dem for den evige arv. Barnet i hjemmet 26    
I en tidlig alder er børns sind meget modtagelige for indtryk af godt eller ondt. Også fra spæd påvirkes barnet af et sørgmodigt udtryk i moderens ansigt. I et hjem hvor der siges hårde, irriterede og udskældende ord, skriger et barn meget, og dets følsomme natur bliver indprentet med ulykkelighed og disharmoni. Mødre, lad jeres ansigtsudtryk var fuld af solskin. Smil hvis du kan, og barnets sind og hjerte vil genspejle jeres ansigtsudtryks lys, som en kunstner skildrer mennesketrækkende på poleret platte. Forvis jer mødre om at have Kristi iboen, så at jeres barns modtagelige ting indprentes med guddommelig mørke.    
Mødre, har i forsømt jeres gudsgivne ansvar at mangedoble virksomheden for Kristi tjeneste? Børn er de yngre medlemmer i Herrens familie. Forældre bør ikke lade dem være hindringer. De bør ledes til at hellige sig selv helt til Gud, som de tilhører ved skabelsen og ved genløsningen. Sammen med deres forældre, skal børn dele åndelige såvel som timelige byrder. De bør oplæres til at være hjælpsomme. Derved vil de lære at tjene Frelseren.    
Muligheder af uvurderlig værdi og uendeligt dyrebare interesser er skænket enhver moder. I løbet af de tre første år af profeten Samuels liv lærte hans moder ham omhyggeligt at skelne mellem godt og ondt. Ved hjælp af alle de velkendte ting omkring ham søgte hun at lede hans tanker hen på Skaberen. Som en opfyldelse af sit løfte om at give sin søn til Herren stillede hun ham med stor selvfornægtelse under ypperstepræsten Elis omsorg, for at han kunne blive oplært til tjeneste i Guds hus. Selv om Samuel tilbragte sin ungdom i tabernaklet, i tilbedelse af Gud, var han ikke uden dårlig indflydelse og syndig eksempel. Elis sønner frygtede ikke Gud, eller ærede deres fader, men Samuel søgte ikke deres selskab eller fulgte deres syndige veje. Den første undervisning, han fik, ledte ham til at vælge at holde fast ved sin kristne retskaffenhed. Hvilken belønning for Hanna! Og hvilken opmuntring til at være trofast er ikke hendes eksempel!    
Faderen bør være hjemmets trofaste ypperstepræst, familiens husbånd. Han bør ikke lade sig optage af forretningslivet eller i studiet af bøger, da han så ikke kan tage sig tid til at studere sine egne børns natur og fornødenheder. Han bør planlægge metoder hvor de kan holdes i gang med nyttigt arbejde, som indestår for deres personlige natur. Det er en stor fejltagelse at lade unge mænd vokse op uden at lære et erhverv. Gud gav forældrene i det gamle Israel befaling om at ethvert barn skal lære et erhverv. Den ligegyldighed, forældre har udvist ved at forsømme at skaffe beskæftigelse til deres børn, har ført meget ondt med sig, bragt mange unges liv i fare og svækket deres brugbarhed alvorligt.    
Gud ønsker, at både forældre og lærere skal opdrage børnene i hverdagslivets praktiske pligter. Anspor til flid. Piger ja også drenge, som ikke har noget udendørs arbejde bør lære, hvordan de kan hjælpe deres moder. Lige fra små af bør drenge og piger lære at bære stadig tungere byrder, idet de med forstand hjælper til i familieforetagendets arbejde. Mødre, vis tålmodigt jeres børn, hvordan de skal bruge deres hænder. Få dem til at forstå, at deres hænder skal bruges i husholdningen med lige så stor dygtighed som jeres. Et irritabelt eller et sygt barn holder moderen vågen nat efter nat. Hvor bedre er det ikke for barnet sådanne gange, at trække på deres styrke, end at lade den allerede overbebyrdede moder blive belastet af et arbejde som de skulle gøre. For ofte bukker moderen under for sygdom, nogle gange ligger hun på sit dødsleje foran hendes barn, der indser at han ved at bære hjemmets byrde, kunne have formindsket hendes byrder, og sparet hende for megen lidelse og plager.    
Faderen og moderen bør bønneligt og samstemmende bære det alvorlige ansvar at lede deres børn rigtigt. Uanset hvad de ellers får forsømt, bør de aldrig lade deres børn vandre frit ind på syndens stier. Mange forældre lader børn gå og gøre som det behager dem, fornøje sig selv, og vælge onde selskaber. Ved dommen vil sådanne forældre erfare at deres børn har mistet himlen, fordi de ikke er blevet holdt under hjemmets betvingelse. Forældre bør vågne op til deres alvorlige ansvar, indse at de skal lære deres børn at vandre på den snævre sti, så de til sidst, som en forenet familie, kan gå ind i himlens rige.    
Børn overlades i Satans hænder og han tager dem glædeligt og bruger dem i hans tjeneste. Fædre og mødre, Satan forsøger at bemægtige sig enhver af dine børn. Kom frem til Herrens hjælp, til Herrens hjælp imod mørkets mægtige kræfter. Hellige jeres husholdning til Gud.    
Gå sammen med jeres børn aften og morgen og bede til Gud, læse i Hans ord og synge hans pris. Lær dem at gentage Guds lov. Angående budene, blev israelitterne undervist: "Du skal gentage dem for dine sønner; du skal fremsige dem, både når du er hjemme, og når du er ude, når du går i seng, og når du står op." I overensstemmelse med dette anviste Moses israelitterne at sætte lovordene til musik. Medens de større børn spillede, marcherede de yngre, sang Guds buds sange i harmoni. I de senere år betvang de deres tanker til ordene i Guds lov, som de lærte barndommen af.    
Det var vigtigt for Moses at indbefatte budene i hellig sang, så når de marcherede i ørkenen, kunne børnene lære at synge loven vers for vers, og hvor vigtigt er det ikke i denne tid at vore børn lærer Guds ord! Lad os komme frem til Herrens hjælp, undervise vore børn i at holde bogstavens bud. Lad os gøre alt i vor magt for at få musik i vore hjem, så Gud kan komme ind. Bortjag udskælden og smigrens disharmoni. Udvis aldrig lidenskab. Kristne forældre vil bortlægge alle stødende karaktertræk, dagligt lære fra den Store Lærer at oplære deres børn klog, opdrage dem i Herrens frygt og formaning.    
Forældre, jeres eget hjem er det første mark som du kaldes til at arbejde på. De dyrebare planter i hjemmets have kræver din første omhu. For jer er det blevet bestemt at vogte jer for sjæle som skulle de aflægge regnskab derfor. Tænk nøje over jeres arbejde, dets natur dets betydning og dets resultater. Linje for linje, forskrift for forskrift, lidt her og lidt der, må I instruere, advare og rådgive, og altid huske på at jeres blik, jeres ord og handlinger har en direkte forbindelse til jeres dyrebare børns fremtid. Jeres arbejde skal ikke forme skønheden på lærredet, eller mejsle det ud af marmoret, men indprente det Guddommelige billede på menneskesjælen.    
For Kristi skyld, for jeres børns skyld, søg at tilpasse jeres eget liv til den guddommelige standard. Lad intet komme ind imellem jer og jeres Gud. Vær alvorlige, tålmodige og udholdende; vær parat i tide og utide. Giv jeres børn en forstandsmæssig dannelse og moralsk oplæring. Bestyrk deres unge hjerter med faste, rene principper. Medens du har anledningen, så læg fundamentet for en ædel manddom og kvindedom. Jeres arbejde vil belønnes tusindvis gange.  

15 09 1904 Review and Herald Oplære børn til Gud, nr. 2   
 Forældres vigtigste opgave er at give deres børn en religiøs oplæring. Giver man et barn lov til at følge sine naturlige indskydelser, giver man det lov til at blive værre og værre og til at blive mester i ondt. Følgerne af en forkert opdragelse begynder at vise sig i barndommen. Et egoistisk sindelag udvikler sig tidligt i de unge år, og efterhånden som den unge bliver voksen, vokser han i synd. Børn, der har fået lov til at få deres vilje, vidner til stadighed om forældrenes forsømmelighed. Den vej, der fører nedad, kan kun undgås ved, at de er under en konstant påvirkning, der modarbejder det onde. Fra spæd til ung og fra ung til voksen bør et barn være under påvirkning til det gode.    
Undervisningen bør gives, som Gud har bestemt det. Børnene skal opdrages med tålmodighed, omhu, flid og barmhjertighed. Der påhviler alle forældre en forpligtelse til at give deres børn en legemlig, intellektuel og åndelig oplæring. Det er af afgørende betydning, at Guds krav hele tiden fremholdes for børnene.    
Den fysiske oplæring, udviklingen af legemet, er langt lettere at give end den åndelige oplæring. Børneværelset, legepladsen, værkstedet, såning af sæden og høstningen, alle disse ting giver fysisk oplæring. Under almindelige gunstige omstændigheder, opnår et barn sund livskraft og korrekt udvikling af kroppens organer. Men selv i det fysiske skal børn oplæres omhyggeligt.    
Sjælens opdragelse, der højner tankerne og gør dem rene, og som giver ord og handling vellugt, kræver en mere omhyggelig indsats. Det kræver tålmodighed at luge alle onde motiver ud af hjertets have.    
Den åndelige oplæring bør under ingen omstændigheder forsømmes. Lad os undervise vore børn i de smukke lektier fra Guds ord, så de gennem dem kan få kendskab til ham. Lad dem forstå, at de ikke bør gøre noget, som ikke er rigtigt. Lær dem at øve ret og retfærdighed. Fortæl dem, at I ikke kan give dem lov til at slå ind på en forkert bane. Fremstil dem i Herren Jesu Kristi navn for Gud ved nådens trone. Lad dem vide, at Jesus lever for at gå i forbøn for dem. Tilskynd dem til at forme deres karakter efter det guddommelige forbillede.    
Den kloge moder holde døren for sine læber lukket, så hun ikke siger hastige og pirrlige ord. Fædre og mødre, skæld aldrig ud. Hellige Gud talens talent. Fortæl jeres børn præcis hvad I krævre af dem. Lad dem forstå at jeres ord er lov, og må adlydes. Derved oplærer I dem til at respektere Guds bud, som tydligt erklærer: "Du skal", "Du skal ikke." Det er langt bedre for jeres dreng at adlyde af princip end af tvang. Hvis faderen og moderen som hjemmets lærer lader børnene tage kontrollen i deres egne hænder og blive egensindige, drages de til ansvar for hvad deres børn kunne være blevet til. Fra spæd bør barnet lære at moderen er mester. Moderen skal aldrig gøre noget som vil give Satan anledning til at vække eller styrke sit barns ubehagelige lidenskaber. Hun bør ikke bruge staven, hvis det er muligt at undgå det. Men hvis mildere midler viser sig utilstrækkelige, vil en straf der får barnet til at fornuft, må det bruges i kærlighed. Enhver sådan rettelse vil være nok for at vise et barn at han ikke holder linjernes kontrol for livet.    
Få forældre begynder tidlig nok med at lære deres børn ad adlyde. Barnet får sædvanligvis to til tre år med starten af sine forældre, som underlader at opdrage det, i den tro at det er for ungt til at lære ad adlyde. Men I hele denne tid vokser selvet sig stærkere i det lille menneske, og hver dag bliver det vanskeligere for forældrene at få kontrol. Ved en meget tidlig alder kan børn forstå det som fortælles tydeligt og enkelt, og ved en venlig og klog måde kan de lære at adlyd.    
I skolen såvel som i hjemmet bør man forstå spørgsmålet om disciplin. Vi ville ønske, at der aldrig var nogen grund til at bruge riset i skolestuen. Men hvis der på en skole findes sådanne, som hårdnakket modsætter sig alle råd og formaninger, al forbøn og sjælekval for deres skyld, da er det nødvendigt al gøre dem forståeligt, at de skal adlyde.    
Nogle lærere tror ikke, at det er bedst at fremtvinge lydighed. De mener, at de kun har til opgave at undervise. Naturligvis skal de undervise. Men hvad skal det blive til med børnenes uddannelse, hvis læreren ikke mener at have ret til at udøve sin autoritet, når de tilsidesætter de love, som er forelagt dem?    
Jeg ved at mange forældre ikke samarbejder med læreren med opfostringen i hjemmet den gode indflydelse udøves i skolen. I stedet for at gennemføre de lydhedsprincipper som læres i skolen, at de bliver lært i hjemmet, lader de deres børn gøre hvad det behager dem, og gå hid og tid uden begrænsninger. Og hvis læreren udøver sin autoriteten og forlanger lydighed, drager børnene et overdrevent og fordrejet regnskab over forældrene over den måde som de er blevet "misbrugt" på. Læreren kan kun have gjort det som var smerteligt at gøre; men forældrene sympatiserer med deres børn, selvom de begår fejl.    
De forældre som selv hersker lidenskabelig er de mest urimelige medens deres børn tøjles og opdrages i skolen. Forældre! - medens læreren i menighedsskolen prøver at oplære og opdrage jeres børn, så de kan vinde et evigt liv, så kritiser ikke deres handlinger i børnenes nærhed, også hvis i mener han har for hård. Hvis du ønsker at de giver deres hjerter til Jesus, samarbejde med lærerens bestræbelser for deres frelse. Hvor meget bedre er det ikke at børn, i stedet for at høre kritik, at høre deres moders livlige, ømme og elskelige ord fra deres læber, kommentere lærerens arbejde. Sådanne ord gør varige indtryk, og påvirker børn til at respektere læreren.    
Læreren i vore skoler må have et skarpt begreb om Guds Ånd, så de kan vide hvordan de behandler de unge i deres varetægt. Dem som leder menighedsskoler og større skoler bør betragte det som deres privilegium, ikke kun at undervise på skolen, men bringe det ind i menigheden som de samme talenter de brugte i skolen. Tal om uddannelses og sundhedsmissions linjer, med jeres forældre. Vis dem privilegiet de får ved at bruge deres gudsgivne evner til at opdrage deres børn, således samarbejde med læreren.    
Vi nærmer os den endelige regnskabsdag. Kristus fortalte sine disciple at forud for hans andet komme vil verden være ligesom Noas dage, hvor "de åd og drag, tog til ægte og gav til ægte, . . . og vidste det ikke før vandfloden kom, og tog dem alle bort." dem som troede da Noa begyndte at bygge arken, mistede deres tro i selskab med ikke-troende som opvakte alle de gamle lidenskaber for fornøjelse og opvisning.  I et hundrede og tyve år var de på prøve før synd floden, fri til at vælge at adlyde Guds røst og finde tilflugt i arken, eller nægte at høre hans stemme, og blive udslettet. De valgte at være ulydige, og blive udslettet.    
I de dage "var jorden fyldt med vold." Er der ikke vold i vort land nu? Hvor meget er menneskelivet ikke værd, hvis menneskets vej krydses, menneskets lidenskab udøves? Hvis billedet af den nuværende tilstand i verden ikke er nok til at opvække forældrenes, til at opdrage deres børn i Herrens tugt og formaning, hvad vil så bringe dem til en rigtig forståelse?    
Satan bringer sine hære i orden. Er du parat til den kamp der er lige foran os? Forbereder du dine børn for krisen? Former jeres børn afgørelsens vane, så de kan stå fast på princippet? Forældrenes pligt er sørgeligt forsømt. Vil I ikke angre, og tage jeres Gudsgivne livsværk op? Der er ingen tid at miste. Genløs tiden, fordi dagene er onde. Bed for at din åndelige begrebsopfattelse må opildnes. Prøv at se det vigtigt i at leve i lydighed mod Helligånden. Gør du dette, vil himmelske engle tjene jer som lærer i hjemmet, oplære jer til at undervise jeres børn.    
Når I står foran den store hvide trone, så skal jeres arbejde stå frem som det er. Bøgerne åbnes, optegnelsen for alles liv er kendt. Mange i den overmådelige gruppe er uforberedte for de åbenbarelser der gøres. I nogles ører, vil ordene falde med overraskende tydeligt: "Vejet på vægten, og fundet for let." Til mange af forældrene vil Dommeren sige på den dag: "I har fået mit Ord, tydeligt fremsat jeres pligt. Hvorfor har I ikke adlydt dens lære? Vidste I ikke at det var Guds stemme? Påbød Jeg jer ikke at ransage skrifterne, så I ikke går på vildspor? I har ikke blot ruineret jeres egne sjæle, men jeres foregiven gudsfrygt, I har ledt andre vild. I har ingen del med mig. Gå bort, gå bort?"    
En anden klasse står blege og rystende, og stoler på Kristus, og alligevel fortrykt med en fornemmelse af deres egen uværdighed. De hører med glædes- og teknemmelighedstårer Mesterens anbefaling. Dagene med uophørligt slid, med at bære byrder, med frygt og pine glemmes idet stemmen, der er lifligere end engleharpernes musik, udsiger ordene: "Vil gjort, gode og tro tjene, gå ind til din Herres glæde." Der står de genløstes hær, sejrens palmegrene er i deres hænder, kronen på deres hoved. Der er dem som ved trofast og alvorligt arbejde har opnået himlens tilegnelse. Det livsværk der er udført på jorden, anerkendes i de himmelske sale som et velgjort arbejde.    
Med uudsigelig glæde ser forældre deres børns krone, klædning, og harpen gives til deres børn. Håbets og frygtens dage er til ende. Den sæd der er sået i tårer og i bønner, som lod til at være sået forgæves, men til sidst høste høsten med glæde. Deres børn er blevet løskøbt.    
Fædre, mødre, skal <i>jeres</i> børns stemmer svulme glædens sang på den dag?  

13 10 1904 Review and Herald Det afsluttende arbejde   
 Vi ser et særligt arbejde for os, der bliver gjort. Nu skal vi bede som aldrig før efter Helligåndens vejledning. Lad os søge Herren af hele hjertet, så vi kan finde ham. Vi har taget imod lyset fra de tre engles budskaber; og nu behøver vi at komme besluttet frem til fronten, og tage ståsted på sandhedens side.    
Det fjortende kapitel i åbenbaringen er af dyb interessen. Dette skriftsted vil snart kunne forstås I alle sine afskygninger, og de budskaber Johannes åbenbareren fik, vil gentages i tydeligste vendinger.    
Profetierne i Åbenbaringen det attende kapitel vil hurtigt fuldbyrdes. Under proklamationen af den tredje engels budskab, skal den anden komme ned fra himlen, men stor kraft, og jorden skal oplyses med dens herlighed. Herrens Ånd vil rigt velsigne helligede menneskelige redskaber, så mænd, kvinder og børn vil åbne deres læber og prise og sige tak, fylde jorden med Guds kundskab, og med Hans uovertræffelige herlighed, ligesom vandende fylder havet.     
Dem som fra begyndelsen har fastholdt deres tillid helt til enden, vil være lysvågen når den tredje engels budskab proklameres med stor kraft. Under det høje råb vil menigheden ved hjælp af deres ophøjede Herres guddommelige indgriben udbrede frelsens kundskab så meget, at lyset vil blive bragt til hver eneste by og landsby. jorden vil blive fyldt med frelsens kundskab. Guds genoplevende ånd vil lade de ivrige arbejderes anstrengelser lykkes i så overvældende grad, at lyset om den nærværende sandhed vil skinne alle vegne.    
Den frelsende kundskab om Gud vil udføre dens rensende arbejde på enhver troende sind og hjerte. Ordet erklærer: ""Da stænker jeg rent vand på eder, så I bliver rene, jeg renser eder for al eders urenhed og alle eders afgudsbilleder. Jeg giver eder et nyt hjerte, og en ny ånd giver jeg i eders indre; Stenhjertet tager jeg ud af eders kød og giver eder et kødhjerte. Jeg giver min Ånd i eders indre virker, at I følger mine vedtægter og tager vare på at holde mine lovbud."" Dette er udgydelsen af Hellignånden, som er sendt fra Gud for at gøre sin gerning. Israels hus skal besjæles af Helligånden og døbes med frelsens nåde.    
Midt iblandt de forvirrende råb: "Se, her er Kristus! Se, der er Kristus!" vil der frembæres et særligt vidnesbyrd, et særligt sandhedsbudskab der passer for denne tid, som er et budskab der skal modtages, tros på og handles efter. Det er sandheden , ikke fantasifulde ideer, som har virkning. Ordets evige sandhed vil stå frem fri fra alle forlokkende vildfarelser og spiritualistiske fortolkning, fri fra al fantasi trukket fra forlokkende billeder. Falsknerier vil anspore Guds folks opmærksomhed, men sandheden skal stå iklædt sin skønne og rene klæder. Ordet, dyrebart i sin hellige og opløftende indflydelse, skal ikke sættes ned på niveau med almindelige og ordinære sager. Den skal altid forblive ubesmittet fra de falsknerier som Satan forsøger at bedrage med, om muligt også de udvalgte.     
Evangeliets proklamation er det eneste middel som Gud kan beskæftige mennesker med, som hans redskaber for sjælevinding. Idet mænd, kvinder og børn forkynder evangeliet, vil Herren åbne den blindes øjne til at se hans love, og vil skrive Sin lov på den oprigtigt angrendes hjerte. Guds instiktive Ånd, arbejder gennem menneskers agenter, leder de toende til at være et sind, en sjæl, der samstemmende elsker Gud og holder Hans bud - bereder sig her nede for forvandling.    
Der har været konflikter, og der vil være det indtil Herrens røst i himlen kan høres og sige: "Det er sket." Og efter at de genløste tages ti himlen, vil Gud Faderen forherliges i kroningen af Herre Jesus, som gav sit liv som løsesum for verden,    
Lad proklameingsarbejdet af Kristi evangelium være virkningsfuld ved Helligåndens hjælp. Lad ikke en eneste troende, på trængslens og prøvens dag som allerede er begyndt, lytte til fjendens påfund. Det levende ord er Åndens sværd. Nåde og dom vil sendes fra himlen. Forsynets ånd vil åbenbares både i barmhjertighed og i domme.<br> &nbsp; -    
Hvis vi våger og beder og stoler på Guds levende ord, skal vi få sejre. "Våg og bed," sagde Kristus, "så I ikke falder i fristelse." Dagen drager nær. Vi må gå ind i enhver kamp med fuld tro at vi ved Kristus bliver mere end sejrherrer. Som trofaste vagtfolk må vi ihærdigt vogte os i mod de farer der truer Guds folk. Andre kapitler vil åbne sig op for os, og for at kunne se deres betydning, har vi brug for skarpsyn. Vi skal ikke være nedtrykte eller miste modet, men fyldes med hellig frimodighed. Vi skal ikke blive modløse over syndens udbredelse, eller af de vanskeligheder der rejser sig på højreside og på den venstre. Vi må tage hele Guds rustning på, og stå fast på det rigtige. For eftertiden vil Satans bedrag tage sig nye former. Falske teorier, iklædte lysets klæder, vil blive præsenteret for Guds folk. Derved vil Satan prøve at bedrage, om muligt, endog de udvalgte. Vort feltråb må være: "Nej! Til læren og vidnesbyrdet! Således skal visselig de komme il at tale, som nu er uden morgenrøde."     
<b>Guds budbærere</b><br> Moses blev valgt af Guds om budbærer for hans pagt. Herren kaldte ham op på bjerget, for at modtage Hans undervisning til Israel. I dag vælger Du mænd som han valgte Moses, til at være hans budbringere. Disse er de første til at få undervisning fra Gud; så skal de videregive det som de har modtaget, line for linje, forskrift for forskrift, lidt her og lidt der. Alle ord de siger, må siges i sandhed.    
Nu er det forfærdeligt farligt at ikke kunne se sandheden. Dem som vil proklamere Guds må være mennesker, der kender hans vilje. De må være forsigtige med at ikke gøre fejltagelser. De må være mennesker med kundskaber, i stand til at instruere andre. Hvordan kan de tale klart og forstandigt om guds ting, hvis de ikke har fortrolig omgang med ham. De må få visdom fra det høje. De skal være parat i rette tid og uden for rette tid, og altid vare beredt hvad de end kaldes til at gøre.    
 "Thi præstens læber vogter på kundskab, og vejledning søger man af hans mund; thi han er Hærskares Herres sendebud." Folket bør rådføre sig med ham, for han er Guds udpegede budbringer De bør ikke kun høre, men de bør svare spørgsmål, så de har en klar kundskab til sandhed. Han skal ikke holde kundskab tilbage fra dem, men betragte det som en hellig betroelse der bibringes andre. Hans sind skal være et forrådshus af gode ting, som han, eftersom lejlighed byder sig, kan drage et "så siger Herren."  

10 11 1904 Review and Herald Kraften fra Guds ord    
 Studeres og adlydes Guds ord som vor vejlederbog, sider vi inde med en åndelig vejleder og underviser hvor de værste former for ondt kan bringes under Guds lovs tugtelse. Hvis undervisningen i dette Ord blev gjort til den styrende indflydelse i vore liv, hvis sind og hjerte kom under dets betvingende magt, ville de onder der nu er i menighederne og familierne ikke finde sted. På omvendte familiemedlemmer stiger de reneste velsignelser ned på, og fra disse familiemedlemmer vil der udgå en indflydelse som vil gøre dem til en kraft på sandhedens og retfærdighedens side.    
Det nødvendige reformeringsværk må begynde i hjemmet. Der påhviler forældrene den højtideligste forpligtigelse at betvinge oplære deres børn i frygt og kærlighed for Gud. I hjemmet skal holdes den reneste moral. Der må undervises i streng lydighed mod Guds bud. Læresætningerne i Guds Ord skal kontrollere sind og hjerte i hjemmelivet, må demonstrere Guds kraft og nåde. Ethvert medlem af familien skal "udhugges i tempelstil" (Sal 144,12) af guddommelige principper og forskrifter.    
Forældre må vågne op fra deres dødelige slummer, og ikke længere forsømme Herrens undervisning. Som medlemmer af menigheden, og til gavn for dem som de omgås, skal deres karaktertræk bringes i en kristuslignende form. Deres handlemåde skal hele tiden vise at de, i stedet for at bære verdens form, påtager det himmelske billede.    
I bibelen er Guds vilje åbenbaret. Gennem hele tiden skal denne bog stå som en åbenbaring af Jehova. De guddommelige orakler er blevet overbragt mennesker som værende Guds kraft. Sandhederne i Guds Ord er ikke blot følelsesmæssig holdning, men den Allerhøjestes udtryk. Han som gør disse sandheder til en del af sit liv bliver en ny skabning i enhver forstand. Han får ikke nye mentale kræfter, men det mørke, som uvidenhed og synd har omtåget forståelsen, er borte.    
Ordene "Et nyt hjerte giver jeg jer" betyder, "Et nyt sind vil jeg give jer." Denne forandring af hjertet er altid efterfulgt med en klar opfattelse af kristen pligt, en forståelse af sandhed. Klarheden i vort sandhedssyn vil stå i forhold til vor forståelse af Guds Ord. Han som er nøje og bønlig opmærksom på Skriften, vil få en klar opfattelse og sund dømmekraft, som han i sin adgang til Gud, når en højere grad af intelligens.    
Studeres og adlydes Guds ord som det burde, vil det give lys og kundskab. Gennemlæses det vil det styrke forståelsen. Ved kontakt med de reneste, og mest ophøjede sandheder, vil sindet udvides, og smagen forædles.    
Vi er afhængige af bibelen for at kende den tidlige historie om vor verden, om menneskets skabelse, og dets fald. Forlader vi Guds Ord, kan vi ikke forvente andet end fabler og gætterier og svække forstanden som er den sikre følge af at holde på vildfarelse. Vi behøver den autentiske historie om jordens oprindelse, om Lucifers fald, og om syndens indførelse i verden. Uden bibelen, ville vi være faret vild i falske teorier. Sindet ville underkastes overtroens og falskneriernes tyranni. Men, er vi i besiddelse af en autentisk beretning om verdens begyndelse, behøver vi ikke at hæmme os med menneskelige gætterier og upålidelige teorier.    
Uanset hvor Kristne er, må de holde samfund med Gud. Og de må nyde godt af den helliggjorte videnskabs forstand. Deres sind styrkes, ligesom Daniels blev det. Gud gav ham "kundskab og kløgt i al lærdom og visdom." Iblandt alle de unge som Nebukadnezzar undersøgte, blev der "ingen, som kunne måle sig med Daniel, Hananja, Misjael og Azarja, og de trådte derfor i kongens tjeneste.  Og når som helst kongen spurgte dem om noget, der krævede visdom og indsigt, fandt han dem ti gange dygtigere end alle drømmetydere og manere i hele sit rige.    
Unges levevaner og forståelse som ikke er undervist af Gud var i samklang med kundskaben fra afguderiske skikke, og lader Gud ude af regnskabet. Fra deres første erfaring i kongens gemakker fik Daniel og hans venner en klare opfattelse og en sundere og mere akkurat dømmekraft, end alle Babylons vismænd. De satte sig selv der hvor Gud kunne velsigne dem. De spiste kun den mad som ikke omtågede deres sind. De fulgte livets regler som ville hjælpe dem til forstandens styrke, så de kunne få det størst mulige udbytte af deres studie af Guds ord.    
Nebukadnezzar vendte sig til Daniel, da han ikke kunne få hjælp fra sine vismænd, for en redegørelse af hans glemte drøm, og for at få den udlagt. Daniel og hans venner søgte herren i bøn, og han åbenbarede dem drømmen og dens fortolkning. Og da de fortalte kongen hvad Gud havde vist dem, sagde Nebukadnezzar: "I sandhed, eders Gud er gudernes Gud og kongernes herre, og han kan åbenbare hemmeligheder, siden du har kunnet åbenbare denne hemmelighed."    
Det menneskesind som vildfarelsen tidligere har taget i besiddelse, kan aldrig udvide sig frit til efterransagelse. De gamle teorier vil kræve anerkendelse. Forståelsen af ting som er sande, ophøjede og helliggørende vil blive forvirrede. Overtroiske tanker vil komme ind i sindet, og blande sig med det sande, og disse tanker vil have en fornedrende indflydelse. Kristen kundskab bærer sit eget præg på uforlignelig overlegenhed i alt der har med forberedelsen af fremtiden og det evige liv at gøre. Den skiller bibellæseren og den troende ud, som har taget imod sandhedens dyrebare rigdomme, fra det skeptiske og den der tror på hedensk filosofi.    
Kløv ned til ordet: "Der står skrevet." Kast de farlige og iøjnefaldende teorier ud af sindet, som vil holde sindet i fangenskab, om de fik næring, så at mennesket ikke skal blive en ny skabning i Kristus. Sindet må hele tiden holdes i tømme og bevæges. Det må have føde som kun vil styrke den religiøse erfaring.    
Bibelen lærer enhver sjæl at vende sig til de lande hvor Golgatas kors ikke er blevet opløftet, og Jesu navn ophøjet over alle andre navne. Det land som giver frirum for omdelingen af skriften, åbner vejen til folks sind, at de arbejder med større livskraft. Læsningen af skriften får lys til at skinne ud i mørke. Da Guds Ord er hellige livgivende sandheder er kendsgerning.    
I vor verdens byer og lande, vil der blandt ikke troende findes et restfolk, som vil påskønne det velsignede ord, og som vil modtage Frelseren. Kristus vil give mænd og kvinder kraft til at blive Guds sønner og døtre.  

24 11 1904 Review and Herald En beredelse for Herrens komme.   
 <i>(Læsning til sabbaten d. 10. december)</i><br>Synden er noget afskyeligt. Den ødelagde den åndelige skønhed hos mange af englene. Den kom ind i vor verden og fordunklede næsten Guds åndelige billede i mennesket. Men i sin store kærlighed sørgede Gud for at fremskaffe en måde, hvorved mennesket kunne genvinde den stilling, hvorfra det var faldet ved at give efter for fristeren. Kristus kom til at stå i spidsen for menneskene for til gavn for os at udvikle fuldkomne egenskaber. De der modtager ham, bliver født på ny. "Men alle dem, som tog imod ham, gav han magt til at blive Guds børn."    
Kristus så menneskene, gennem den mægtige fremvækst af synd, der var dæmonbesat af fyrsten for al luftens kraft, og lagde gigantiske kræfter i at udnytte det onde. Men han så også at en mægtigere kraft skulle møde og besejre Satan. "Nu er det dom for denne verden," sagde han; "Nu skal denne verdens fyrste kastes ud." Han så at hvis mennesker troede på ham, ville de få kraft imod de faldne engles hær, hvis navn er legion. Kristus bestyrkes i sin egen sjæl, ved tanken om det forunderlige offer som han var ved at gøre, denne verdens fyrste, skal kastes ud, og mænd og kvinder sættes hvor de, ved Guds nåde, ville genvinde hvad de havde tabt.    
Hvad kræver Herren af sin dyrekøbte arv? Hele vort væsens helliggørelse, renhed som Kristi renhed, fuldkommen overgivelse til Guds vilje! Mine brødre og søstre, Gud kræver dette af os. Intet, som besmittet eller er usandhed, kan komme ind i Guds hellige stad. Guds ord til os er, "Da Abram var nioghalvfems år, viste Herren sig for ham og sagde til ham: "Jeg er Gud den Almægtige! Du skal vandre for mit ansigt og være udadlelig." 1. Mos 17,1 I skal være hellige for mig, for jeg, Herren, er hellig, og jeg har skilt jer ud fra folkene, for at I skulle være mine. 3Mos 20,26. for I blev købt dyrt. Ær derfor Gud med jeres legeme! 1. Kor 6,20. For i ham bor hele guddomsfylden i kød og blod, og i ham, som er hoved for al magt og myndighed, er I blevet fyldt med den. Kol 2,9-10. Han Han gav sig selv hen for os for at løskøbe os fra al slags lovløshed og skaffe sig et rent folk som sin ejendom, ivrigt efter at gøre gode gerninger. Tit 2,14.    
Vi kan, <i>vi kan</i>, åbenbare en lighed med vor guddommelige Herre. Vi kan kende det åndelige livs visdom. Vi kan ære vor Skaber. Men gør vi det? O, hvilket strålende eksempel vi har i det liv Kristus levede på denne jord! Han har vist os hvad vi kan udrette ved at arbejde med guddommenlighedden. Vi skal søge det fællesskab hvorom han siger, "I skal være i mig og jeg i jer." Dette fællesskab er dybere, stærkere, mere sandt end noget andet fællesskab og det fremkalder al godt. De som er forenet med Frelseren er kontrolleret af hans vilje og bevæges af hans kærlighed til at lide med dem der lider, at glæde sig med dem der er glade, at føle en dyb sympati for enhver med svagheder, sorger eller bekymringer.    
Guds formål med sine børn er højere end nogen menneskelig tanke kan nå. Han vil, at vore tanker skal være klare, vort sind mildt og vor kærlighed grænseløs. Så vil Guds fred, som overgår al forstand, strømme ud fra os til velsignelse for alle dem, som vi kommer i berøring med. Vore sjæle vil være omgivet af en forfriskende atmosfære.     
Men hvor for er der som anstrenger sig alvorligt for at nå dette ideal. Satan prøver at holde Guds folk i en forkrøblet, svag og ukristen tilstand. Og for ofte har han held med det. I vore menigheder er der mange som ikke har Mesterens ånd, mange som handler som om de kun var i verden for at behage sig selv. De glemmer at fjenden angriber alle som bekender at være Guds børn, prøver at overvinde dem, så at de vil skuffe og vanære Frelseren. De glemmer at renhed og uselviskhed som karakteriserer Kristi liv må karakterisere deres liv, for ellers vil de findes for lette på Guds dag, og høre den uigenkaldelige sætning fra hans læber: "Kast den uduelige tjener ud i mørket; der skal være gråd og tænders skæren."    
Jeg er blevet undervist særligt om de farer som drager forbi os, og om den onde tale og strid. Vi behøver at bøje os for Gud i anger, fordi vi mangler kærlighed til hinanden, og for ham som døde for os. Kærlighedens og troens guld er ikke overmådelig i blandt os. Mange holder kun fast ved sandheden med deres fingerspidser. Den kostbare tid, der skulle benyttes til at tale om Frelserens magt til at frelse, bliver af mange brugt til at udsprede onde rygter. Hvis ikke der sker en afgørende forandring med dem, vil de blive fundet for lette. Hvis ikke det sker en fuldstændig forvandling af deres karakter, vil de aldrig komme ind i Himmelen. Det er nødvendigt at gøre et dybt og omhyggeligt arbejde i hjertet på dem der bekender sig til at være Guds børn. Indtil de har udvist den tro der arbejder af kærlighed og renser sjælen, vil der kun udføres lidt ægte arbejde for Gud i verden.    
Lad vore folk tage deres udpegede arbejde op: sjælevindingsarbejdet. Lad dem ikke tro at de har fået pålagt byrden at vogte og kritisere andres arbejde. Dem som lægger hele deres sjæl i det arbejde som Gud giver dem, vil ikke have tid til at kritisere deres andre medarbejderes anstrengelser, ikke tid til at svække deres hænder som spænder alle nerver og muskler for at fremme værket.     
Lad ingen mænd eller kvinder føle at han eller hun er blevet udpeget til at føre onde efterretninger fra menighed til menighed, fra konferense til konferense. Jeg er såret i overmål over at se hvor nemt det er for personer at bruge den kostbare tid på dette grusomme arbejde. Proklamationen af den første, anden og tredje engels budskab skal være vor byrde. Dem som bruger deres tid på at tænke og tale ondt bringer det materiale til fundament, der er som hø, halm og stubbe, som vil fortæres af de sidste dages ild. En dag vil de se at deres tid er blevet brugt på at svække menigheder, institutioner og konferenser.    
Gud hader alt sådant arbejde. Han vil sætte alle regnskab som involverer sig i det. Lad dem som frygter Gud, og tror på hans ord, vogte deres læber. Lad dem beslutte sig for at ikke se ord, der vil skade Guds sag, eller give forkert fremstilling af det arbejde, der gøres på nogen af hans institutioner. Lad dem passe på at ikke sige ord der vil friste nogen andre fra at vise tillid og sige opmuntrende ord, de burde have som er hårdt prøvede, og som måske arbejder ivrigt og sent for at opfylde de mange opgaver, indtil det er som om sind og legeme vil bukke under for belastningen.    
Mistænksomme ord sagt i mistillid, ligesom fnug der føres af vinden, spredes vidt og bredt, kal aldrig kaldes tilbage. Ukristelig tale, ligger grundlaget for ni tiende dele af alle vanskeligheder, som er i menigheden. Satans agenter prøver ivrigt på at få bekendende kristne til at tale uklogt. Når de for held med dette, så jubler Satan, fordi Guds efterfølgere har skadet deres indflydelse. Vi har ingen tid til, ved disse alvorlige stunder, at strides med hinanden. Dem som giver plads for onde tanker og ond tale, indser ikke hvor megen tid de forspilder på andre. Guds tjenere er blevet kaldet til at ordne vanskeligheder mellem bror og bror, og på den måde er der blevet brugt tid som tilkommer sjæle, der er ved at gå tabt, - tid som burde helliges til at opfylde evangeliets hverv.    
Min bror og søster, vær bange for at finde fejl, bange for at tale imod nogen af dine arbejdekolegaer. Du har meldt dig til at kæmpe imod Satans styrker og du har ingen tid til at kæmpe med dine soldaterkammarater. Det virkelig omvendte menneske har ingen tilbøjelighed til at tænke på eller tale om andres fejl. Hans læber er helligede, og som et vidne for Gud er han et vidnesbyrd om, at Kristi nåde har forvandlet hans hjerte. Han forstår at han ikke har råd til at tale om modløshed eller tvivl. Han har ikke råd til at være hård eller at finde fejl. Han har ikke fået ordre til at straffe den fejlende og syndfulde ved at læsse nedsættende betegnelser ned over dem.     
Tal venlige ord, opløftende ord, for det er frugterne der bæres på Kristi træ. Overvind al hårhed. Kun evigheden vil vise hvilken skade hårde ord gør ved dem der udtaler dem og ved dem som hører dem. Hold dig sikkert til den Ene som har al kraft i himlen og på jorden og selv om du ofte fejler og ikke er tålmodig og rolig når du provokeres, skal du under ingen omstændigheder opgive kampen. Beslut igen, denne gang mere bestemt, at du vil være et eksempel på Kristi tålmodighed. Husk på, kun de, som har overvundet fristelsen til at tænke og tale ondt, vil komme i Himmelen.     
 "Retfærds frugt bliver fred og rettens vinding tryghed for evigt." Kristus vil være alt for sit folk hvad disse ord udtrykker, hvis de vil give agt på den indbydelse han giver dem. Han vil være liv og kraft, styrke og virkeevne, visdom og hellighed for dem. Gud kalder på os til at leve Kristi liv, åbenbare dette liv for verden. Når vi gør dette, vil fordomme og vanskeligheder tilpasse sig selv. Vi skal samles om den store Missionær, vore hjerte fyldes med taknemmelighed og kærlighed.    
Mine brødre og søstre, i stedet for at bruge jeres tid på at se efter andre og tale om deres ufuldkommenheder, så giv jer til det arbejde som Kristus gjorde i denne verden. Han arbejdede så utrætteligt! I templet og synagogerne, i byernes gader, på markedspladsen og i værkstedet, på søbredden og iblandt bjergene forkyndte han evangeliet og helbredte den syge. Hans liv var i uselvisk tjeneste og det skal være vor lektiebogs byrde. Det arbejde som han begyndte skal vi føre videre.    
Brødre og søstre, hvor meget arbejde har I gjort for Gud i løbet af sidste år? Tror I at det er kun de mænd som er blevet ordineret som evangeliets prædikanter som skal arbejde for at opløfte menneskene? - Nej, nej! Enhver hvis navne, Gud forventer at Kristi navn er involveret i dette arbejde. Ordinationens hænder må ikke lægges på dig, men du er ikke mindre Guds budbringere. Hvis du har set at Herren er nådig, hvis du kender hans frelsende kraft, kan du ikke længere lade være med at fortælle nogen andre om det, end du kan holde vinden tilbage med at blæse. Du vil have et ord i rette tid for ham som er træt. Du vil lede den forvildedes fødder tilbage til folden. Dit arbejde med at hjælpe andre, vil være utrætteligt, fordi Guds Ånd arbejder i dig.    
Har du fortalt dem du har været i kontakt med, under hvilket banner du kæmper? Har de kunne se, af ved dine ord og handlingers lighed med Kristi, at du er en sand Jesu efterfølger? Gid dog betydningen af at leve et helligt liv måtte blive indprentet i vore hjerter, så verden kunne kende på os, at vi har været sammen med Jesus og har lært af ham. En kristens værd er ikke afhængigt af strålende talenter, høj byrd eller vidunderlige evner, men af et rent hjerte, et hjerte, som lutret og forædlet genspejler den guddommeliges billede. Det er tilstedeværelsen af ham, som gav sit liv for os, der gør sjælen smuk. Det er ikke så meget veltalende talere vi har brug for, som ydmyge, oprigtige arbejdere, mænd og kvinder som har en barnlig tro på Gud. Det er bedende mennesker, der er stærke mennesker. De vil gøre det muligt at lede syndere til Lammets bryllupsmiddag.    
Brødre og søstre, tillad ikke ubetydeligheder at optage din tid og din opmærksomhed. Hold tankerne samlede om Guds ords herlige emner. At grunde over disse emner vil give dig kraft, som kan bære dig gennem de sidste dages prøvelser og vanskeligheder og føre dig derhen, hvor du skal vandre med Kristus i hvide klæder, fordi du er værdig til det. Når Guds ord granskes og adlydes, har vi deri en åndelig vejviser og lærer, hvorved de værste former for syndighed kan bringes ind under hans lovs tugt. Hvis dette ords lære blev gjort til den herskende kraft i vort liv, hvis sjæl og sind blev bragt ind under dets betvingende magt, så ville det onde, der nu består indenfor menigheder og i familier, ikke finde sted. De reneste velsignelser ville dale ned over hjem, der var blevet omvendt, og fra disse hjem ville der undgå en indflydelse, som ville gøre Guds folk til en magt i sandhedens tjeneste.     
Men der er mange i vore menigheder som kun kender lidt til sandhedens betydning for denne tid. De har ikke søgt efter sandheden med ydmyge og brødebetyngede hjerter. Jeg appellerer til medlemmerne i vore menigheder om ikke at overse opfyldelsen af tidernes tegn, som redeligt forkynder, at enden er nær. O, hvor er der mange, som ikke har sørget for at få deres sjæl frelst, og som snart vil klage bitterligt: "Kornhøst er omme, frugthøst endt, og vi er frelst!"     
Måtte vi dog betænke, at vi lever i dommens tid og at vor sag er til behandling! Nu er det tid at våge og bede og aflægge al nydelsessyge, stolthed og selviskhed. De kostbare øjeblikke, som for manges vedkommende nu er værre end spildt, burde anvendes til betragtning og bøn. Mange, som bekender sig til at holde Guds bud, følger tilbøjeligheden i stedet for pligten. I deres nuværende tilstand er de uværdige til evigt liv. Til disse efterladende og ligeglade personer vil jeg gerne sige: Jeres tomme tanker, uvenlige ord og egenkærlige handlinger står optegnet i bogen i Himmelen. Englene, som var til stede ved Belsazzars fest for afguderne, står ved jeres side, når I vanærer jeres genløser. De vender sig bedrøvet bort, sårede over, at I korsfæster Guds Søn igen og gør ham til spot.    
 ""hvem kan bo ved fortærende ild, hvem kan bo ved evige bål?" Den, der vandrer i retfærd og taler oprigtigt, ringeagter vinding, vundet ved uret, vægrer sig ved at tage mod gave, tilstopper øret over for blodråd og lukker øjnene over for det onde højt skal en sådan bo, hans værn skal klippeborge være; . . . . Dine øjne får kongen at se i hans skønhed, de skuer et vidtstrakt land."    
På sin kroningsdag vil Kristus ikke anerkende dem, der har plet eller rynke eller andet sådant. Men de trofaste vil han give herlighedens uvisnelige sejrskrans. De, som ikke ville, at han skulle være konge over dem, skal se ham omgivet af de frelstes hær, hvor hver enkelt bærer tegnet: Herren vor retfærdighed. De skal se, hvorledes det hoved, som engang blev kronet med torne, nu bliver kronet med ærens krone.    
På den dag vil de frelste stråle med Faderens og Sønnens herlighed. De himmelske engle vil stå deres gyldne harper og byde Kongen velkommen sammen med dem, som er hans sejrstrofæer, de, som er blevet tvættet hvide i Lammets blod. Der vil lyde en sejrssang, som fylder hele Himmelen. Kristus har sejret. Han træder ind i de himmelske boliger ledsaget af sine frelste, vidnerne om, at hans tjeneste med lidelse og opofrelse ikke har været forgæves.  

24 11 1904 Review and Herald Herrens dag er nær, og kommer med hast.   
 <i>(Læsning for fredag d. 16. december)</i><p><b>Et sceneri der gør indtryk</b><br>For ikke så længe siden blev en scene fremstillet for mig, som gjorde et dybt indtryk. Jeg så en umådelig stor ildkugle falde ned mellem nogle smukke villaer forårsage deres øjeblikkelige ødelæggelse. Jeg hørte nogen sige: "Vi vidste, at Guds straffedomme skulle falde over jorden, men vi vidste ikke, at de ville komme så hurtigt." Andre sagde: "I vidste det! Hvorfor fortalte I os det så ikke? Vi vidste det ikke." Fra alle sider hørte jeg noget lignende blive sagt.    
Jeg vågnede op i stor pine. Jeg lagde mig til at sove igen, og det var som om jeg var i en stor forsamling. En myndighedsperson henvendte sig til den gruppe, for hvem verdenskortet var bredt ud for. Han sagde at dette kort afbildede Guds vingård, som måtte opdyrkes. Idet der kom lys fra himlen og skinnede på enhver, som en skulle genspejle lys til de andre. Der måtte tændes lys på mange steder, og fra disse blev der tændt andre lys. Ordene blev gentaget, -    
I er jorden salt: men hvis saltet har mistet sin kraft, hvorved skal det da saltes? det er der for ikke til nogen nytte, men blot til at kastes bort, og trædes under fode af mennesker. I er verdens lys. En by der ligger på en     
I er jordens salt; men hvis saltet mister sin kraft, hvad skal det da saltes med? Så dur det kun til at kastes ud og trædes ned af mennesker. I er verdens lys; en by, der ligger på et bjerg, kan ikke skjules. Man tænder heller ikke et lys og sætter det under en skæppe, men på en lysestage; så skinner det for alle dem, som er i huset. Således skal jeres lys skinne for menneskene, for at de må se jeres gode gerninger og prise jeres Fader, som er i Himlene.    
Jeg så lysstråler skinne fra byer og landsbyer, og fra jordens høje og lave steder. Guds Ord skal adlydes, og som resultat var der mindesmærker for ham i enhver by og landsby. Sandheden blev proklameret udover verden.    
Så blev dette kort fjernet, og et andet sat i stedet. På det, skinne der kun lys frem fra nogle få steder. Resten af verden var i mørke, kun med lysglimt her og der. Vor instruktør sagde: "Dette mørke er resultatet af at mennesker følger deres egen handlemåde. De er gået i arv, og opdyrket onde tendenser. De har for det meste tvivlet, kværuleret og ført anklager. Deres hjerter er ikke ret med Gud. De har sat deres lys under en skæppe.     
Hvis enhver Kristi soldat har gjort denne pligt, hvis alle vagtfolkene på Zions mure havde givet basunen en bestemt lys, kunne verden før dette, have hørt advarselsbudskabet. Men værket er flere år bagud. Medens mennesker har sovet, har Satan overlistet os.    
<b>Ingen tid at miste</b><br>Snart vil alvorlige vanskeligheder rejse sig mellem nationerne vanskeligheder, der ikke vil ophøre, før Jesus kommer. Som aldrig før bør vi stå sammen og tjene ham, som har rejst sin trone i Himmelen, og hvis kongedømme hersker over alt og alle. Gud har ikke svigtet sit folk, og vor styrke ligger i, at vi ikke svigter ham.    
Guds straffedomme er i landet. Krige og krigsrygter og ødelæggelser ved brand og oversvømmelse fortæller klart, at trængselstiden, der vil tiltage indtil enden, er meget nær forestående. Vi har ingen tid at spilde. Verden er grebet af krigsånden. Profetierne i Daniel elleve er næsten gået helt i opfyldelse.    
Fra alle verdens lande lyder det makedonske råb: "Kom over og hjælp os." Gud har åbnet marker op for os, og hvis mennesker ville samarbejde med guddommelige agenter, ville mange sjæle være vundet for sandheden. Men Herrens bekendende folk har sovet over deres tildelte opgave, og på mange steder forbliver det forholdsvis uberørt. Gud har sendt budskab efter budskab for at vække vore folk til at gøre noget, og til at gøre det nu. Men til kaldet: "Hvem skal jeg sende?" er der kun nogle få der har svaret: "Her er jeg; send mig."    
Når dovenskabens og ladhedens skam er blevet fjernet fra menigheden, vil Herrens Ånd blive vist nådigst. Guddommelig kraft vil åbenbares. Menigheden vil se Herrens hæres forsynsmæssige virken. Sandhedens lys vil skinne frem i klare og stærke stråler, og ligesom i apostlenes tid vil mange vende sig fra vildfarelse til sandhed. Jorden vil oplyses med Herrens herlighed.    
Himmelske engle har ventet længe på menneskeagenter - menighedsmedlemmerne - om de vil samarbejde med dem i det store arbejde der skal gøres. De venter på dig. Så umådelig er marken, så omfattende er planen, at ethvert helliggjort hjerte vil drives til tjeneste som et redskab med guddommelig kraft.     
Samtidig vil der være en kraft der virker nedenfra. Medens Guds barmhjertigheds-agenter arbejder igennem helligede mennesker, sætter Satan sine agenter i gang, der hylder ham og vil underlægge sig hans kontrol. Der vil være mange herrer og mange guder. Råbet vil høres: "Se, her er Kristus," og, "Se, her er Kristus." Satans dybe rænker vil afsløre sig selv overalt, for kunne aflede mænds og kvinders opmærksomhed fra deres nuværende opgave. Der vil være tegn og undere. Men troens øje vil kunne se alle disse manifestationer, varsler for en stor ærværdig fremtid, og sejre som visselig vil komme til Guds folk.    
Arbejd, o arbejd! Hold evigheden for øje. Hav i sinde at enhver kraft må helliggøres. Et stort arbejde må gøres. Lad bønnen gå frem fra uskrømtet læber: "Gud vær os nådige, og velsign os; og få hans ansigt til at skinne på os; så din vej må kendes på jorden, din frelsende helse iblandt alle nationer."    
Dem som i mindste grad indser hvad genløsningen betyder for dem og deres medmennesker, vil vandre i tro, og vil i nogen grad begribe i en målet af menneskenes umådelige behov. Deres hjerter er bevæget til medfølelse, idet de ser den vidtspændende armod i vor verden, store skarers armod som lider efter mad og klæder, og tusindvis moralske armod, som er under en frygtelig doms skygge, i sammenligning med fysiske lidelser der ikke er noget i forhold til dette.    
<b>Gør Kristus til din tilflugt.</b><br>Lad menighedsmedlemmer have i tanke at det, at deres navne er registreret i menighedsbøgerne, ikke frelser dem. De må vise at de anerkendes af Gud, arbejdsfolk der ikke skal skamme sig. Dag for dag skal de bygge deres karakter i overensstemmelse med Kristi anvisninger. De skal blive i ham, og hele tiden udvise tro på ham. Sådan vil de vokse op til mænds og kvinders fulde mål i Kristus, - sunde, venlige og taknemmelige kristne, der ledes af Gud, skridt for skridt, til et klarere og endnu klarere lys.    
Dem som ikke får denne erfaring vil være bland dem hvis stemmer en dag vil rejse sig i bitter klage: "Kornhøst er omme, frugthøst endt, og vi er ej frelst! Hvorfor flygtede jeg ikke til tilflugtsfæstningen? Hvorfor har jeg spøgt med min egen sjæls frelse, og gjort nådens Ånd foragt?"    
Blandt dem som en frygtelig skuffelse komme på den endelige optegnelsesdag, vil der være dem som har været religiøse i det ydre, som tilsyneladende har levet Kristne liv, men som har indvævet selvet i alt hvad de har med at gøre. De har rost sig selv af deres moral, deres indflydelse, deres evner til at stå i en højere position end andre, deres sandhedskundskab. De tror at disse vil vinde dem for Kristi fordømmelse. "Herre," siger de, "Vi har spist og drukket i din nærhed, og du har undervist i vore gader." "Har vi ikke profeteret i dit navn? og uddrevet onde djævle i dit navn? Og gjort mange underfulde gerninger?"    
Men Frelseren siger: "Jeg kender jer ikke, gå bort fra mig." "Ikke enhver som siger til mig: "Herre, Herre, skal komme ind i himlens rige; men han som gør min Faders vilje er i himlen."    
Der er ingen diskussion; for tiden til dette er gået. Den uigenkaldelige sætning er blevet erklæret. De er lukket ude fra himlen fordi de ikke er kammeratskabet værdigt.    
Dem som har bøjet sig for verdens afguder vil ikke vinde trøst fra dem på den store dag, hvor enhver vil fornyes eller straffes efter hans gerninger. Men Almægtigheden vil ske fyldest. Dem som har gjort Kristus til deres tilflugt vil finde at han lever, og at han er sejrherre. Han vil være deres forsvar.    
<b>Opmuntrende ord - enden er nær</b><br>"Nær er Herrens dag, den store, den er nær og kommer hastigt." Hver time, hvert minut, er dyrebart. Vi kan ikke bruge tid på at kværulere og på strid. Over alt omkring os går sjæle til i synd. Hver dag er der noget at gøre for Mesteren. Hver dag skal vi pege sjæle til Guds lam, som bærer alverdens synd.     
Vær altid rede; "for I ved ikke hvilken time menneskesønnen kommer." Gå til jeres hvile om natten, med al synd erkendt. Sådan gjorde vi i 1844, da vi forventede at møde vor Herre. Og nu er denne store begivenhed nærmere end vi først troede. Vær altid rede, om aftnen, om morgnen, og om middagen, så råbet kan høres: "Se, Brudgommen kommer; gå ud for at møde ham!" så må du vågne op af søvne, gå for at måde med jeres fyldte og brændende lamper.    
 "Så kast da ikke jeres frimodighed bort, den har nemlig stor løn i følge; thi I behøver udholdenhed for at gøre Guds vilje og få, hvad der er forjættet. Thi "der er endnu kun en liden stund, snart, snart, så kommer han, der skal komme, og han tøver ikke." Se op, se op, og lad jeres tro hele tiden vokse. Lad denne tro lede jer på den snævre sti der fører til Guds stads gader, i det store deroppe, den vidde, ubundne fremtid der venter sejrherren. Giv agt på de opmuntrende ord: "Så vent da tålmodigt, brødre! indtil Herrens komme. Se, bonden bier på jordens dyrebare afgrøde og venter tålmodigt på den, til den har fået tidligregn og sildigregn. Vent da også I tålmodigt, styrk jeres hjerter; thi Herrens komme er nær."    
Vi må være "glade i håbet, tålmodige i trængselen, udholdende i bønnen!" Herren har gjort alle tilvejebringelser så at vi skal have et stært håb. Hvis vi er oprigtige mod vor pagt med Gud, så er velsignelsen sikker - ligeså sikker som Guds løfte kan gøre det. Og så stor er den velsignelse at den vil være en fuld og tilstrækkelig belønning for al den selvfornægtelse og selvopofrelse som vi for Kristi skyld er blevet vist hernede.  

22 12 1904 Review and Herald Ord til prædikanter   
  "Til et skarpt sværd gjorde han min mund og skjulte mig i skyggen af sin hånd, til en sleben pil har han gjort mig og gemt mig i sit kogger, sagt til mig: "Du er min tjener, Israel, ved hvem jeg vinder ære." . . . .  for at hjemføre Jakob til ham og samle Israel til ham og i Herrens øjne er jeg æret, min Gud er blevet min styrke han siger: "For lidt for dig som min tjener at rejse Jakobs stammer og hjemføre Israels frelste! Jeg gør dig til hedningers lys, at min Frelse må nå til jordens ende."    
Dette er Herrens ord til som, som er engageret i tjeneste for hans ord. De er i hans særlige tjeneste, og de skal ikke sætte dette som en nem sag. Der bør være en fornemmelse af ansvar og helligelse i mål med deres betroede stilling. Billig og almindelig tale og let spøgefuld opførsel bør ikke tolereres. Deres højeste ønske bør være at tjene Kristus i fuldkommen tjeneste.    
Formålet med forkyndelse er ikke alene at bringe information, ikke kun overbevise forstanden. Forkyndelsen af ordet bør appelere til forstanden, og bør bibringe kundskab, men det bør gøre mere end dette. Prædikantens ord bør nå tilhørernes hjerter.    
Ej heller er det en prædikens formål at underholde. Nogle prædikanter har indført en prædikestil der ikke har den bedste indflydelse. Det er blevet en vane for dem at flette anekdoter ind i deres prædikener. Det indtryk der således gøres på tilhørerne er ikke en smag af liv til liv. Prædikanterne skulle således ikke bringe underholdende historier i deres forkyndelse. Folk behøver rent foder, fuldstændigt renset for avner. Prædik ordet," var formaningen som Paulus gav til Timoteus, og det er også vort hverv. Vidnesbyrd for Prædikanter 318    
Prædikanten der blander historie fortælling i hans prædikener bruger en fremmed ild. Gud er stødt, og sandhedens sag er vanæret, når hans repræsentanter nedlader sig til at brugen af tarvelige og ubetydelige ord. Vidnesbyrd for Prædikanter 318    
Mine brødre, I er pålagt af vor Frelser til at tage agt på hvordan I vidner for ham. I behøver at gå dybere og stadig dybere i studiet af ordet. I har mødt alle slags tankegange. Og efterhånden som I lærer den indviede sandheds ord, må I vise alvor, respekt, og ærbødighed. Lug jeres løgnehistorier ud fra jeres prædikener, og prædik ordet. I vil da have flere neg at bringe til mesteren. Husk at der hos jeres tilhørere er dem som hele tiden forpint af fristelser. Nogle brydes med tvivl, i næsten fortvivlelse, i næsten håbløshed. Bed Gud om at hjælpe jer til at sige de ord der vil styrke dem til kampen.    
Læs og studer det fjerde kapitel i Zakarias. De to oliventræer tømte guldolien ud af dem selv gennem guldrør ind i guld flasken hvorfra helligdommens lamper er påfyldte. Guldolien repræsenter Helligånden. Med denne olie bliver Guds forkyndere hele tiden forsynet, så de, igen, kan til dele den til menigheden. Ikke ved magt og ikke ved styrke, men ved min ånd, siger Hærskarers Herre." Guds tjenere kan opnå sejre kun ved indvendig renhed, ved hjertets renhed, ved hellighed.    
Det er af yderste vigtighed at prædikanter sætter et rigtigt eksempel. Hvis de følger slappe og løse principper, er deres eksempel noteret af dem der gør galt som et forsvar for deres kurs. Hele Satans synagoge er på vagt over for fejl i Guds repræsentanters liv, og det meste er lavet i hver mangel. Vidnesbyrd for Prædikanter 188    
Tag jer i agt ved jeres eksempler for ikke at sætte andre sjæle i fare. Det er en forfærdelig ting at miste vores egen sjæl. Men at stræbe efter en bane der vil forårsage tab af andre sjæle er endnu mere forfærdeligt. At vor indflydelse skulle være en dødens smag er en forfærdelig tanke, og det er stadig muligt. Med hvilken alvor skulle vi da ikke vogte vore tanker, vore ord, vore vaner, og vore tilbøjeligheder. Gud kalder på personlig hellighed. Kun ved at åbenbare Kristi karakter kan vi samarbejde med ham for at frelse sjæle. Vidnesbyrd for Prædikanter 158    
Guds prædikanter kan ikke være for forsigtige med at deres handlinger ikke modsiger deres ord. Alene konsekvent liv vil påbyde respekt. Hvis vor praksis harmoniserer med vor lære, vil vore ord få virkning; men en medynk der ikke er baseret på praksis, som smagsløst salt gør. Det er af ingen nytte for os at prøve at indregne principper, hvor vi ikke praktiserer dem samvittighedsfuldt.    
Prøv ikke at arbejde i din egen styrke; for så står Guds engle tilbage, og lader dig føre krigen alene. Fra nådens trone må vi få vor forberedelse for at møde modstandere eller prædikanter til folk. Her ser og anerkender vi vor egen inkompetence og modtager guddommelig kraft. Helligånden tager Guds ting, og viser dem til for os, leder os til hele sandheden, og giver os den tro der virker ved kærlighed og renser sjælen.    
Mine brødre, i hans store barmhjertighed og kærlighed har Gud givet jer stort lys, og Kristus siger til jer, I har fået det for intet, giv det for intet." Lad lyset der er overdraget til jer skinne foran til dem i mørke. Lad os fryde os og være glade at Kristus ikke kun har givet os hans ord, men også har givet os visdommens ånd og åbenbaring til kendskab af Gud, og at vi i hans styrke må være mere end sejrherrer.    
Kristus siger, Kom til mig, mig tilhører rigtig rådslagning og pålidelig dom. Jeg har forståelse og styrke til dig." Ved tro må vi hvile i Kristus, og huske ordene af den som var inspireret af Gud til at skrive, din nedladelse gjorde mig stor." Spørg Gud efter at give dig meget af hans nådes olie. Overvej omhyggeligt ethvert ord, hvad enten det er skrevet eller talt.    
Prædik ordet, træd frem, hvad enten det er belejligt eller ubelejligt, overbevis, tugt, forman med al langmodighed og belæring. Thi der kommer en tid, da de ikke vil finde sig i den sunde lære, men for at leve efter deres egne lyster skaffe sig lærere i hobetal, efter hvad der kildrer deres øren, og de vil vende øret bort fra sandheden og vende sig til fablerne. Du derimod, vær ædruelig under alle forhold, bær dine lidelser, gør en evangelists gerning, gør fyldest i din tjeneste.  

25 05 1905 Review and Herald Arbejdet for denne tid   
  - Udvikling af interesserne i Washington<br><i>Tale af Ellen G. White for konferensen, tirsdag eftermiddag, 16. maj.</i>    
Vort arbejde for denne tid er det højtideligste og vigtigste arbejde. Lad dem som hævder at tro sandheden tage det faktum i betragtning at de, medmindre Helligånden er med dem i det arbejde Gud har givet, vil miste en stor velsignelse, og deres anstrengelser vil blive en fiasko. Hvis der er dem som tror at det er deres opgave at kritisere dem, som Gud har sat et bestemt sted for at åbne vejen, at sandheden skal føres frem som de burde på forskellige steder, lad dem vide at de gør et arbejde som Gud ikke har udpeget for dem. Hvis der er dem her som værner om en kritikkens ånd, vil de få meget lidt ud af dette møde. I denne tid behøver vi at Guds Ånd skal manifestere sig iblandt os. Hver enkelt af os har alt hvad vi kan gøre for at overvinde vore egne fejl. Find dine egne mangler, og spørg Gud om at hjælpe dig. For Kristi skyld, undskyld ikke dig selv fra at gøre det arbejde som Gud har kaldet dig til at gøre for dig selv, og i stedet for at du selv er optaget af at sætte nogen andre på det rette sted. Hvis hver enkelt af jer vil gribe fat i Nummer Et lige ved dette møde, Guds frelse vil åbenbares på en markant måde. Hvis denne hær af folk vil søge Herren med hjerte, sind og sjæl, vil de få noget at sige, som vil bringe lys, velsignelse og glæde til mødet.    
Vi er glade for at vi kom til Washington for et år siden, og brugte nogen tid her. Vi er Herren taknemmelige for at vi ved hvordan arbejdet startede. Da vi boede i Carroll hjemmet, nær vandtårnet, husker jeg hvordan arbejdsfolk kom over halv seks hver morgen for en bønnestund. Jeg mødtes med den lille gruppe så ofte som jeg kunne, og gav dem opmuntrende ord. Jeg følte mig så taknemmelig over at de ville tage sig tid hver morgen til at søge Herren. Ved disse møder havde vi en sang og bedestund og et kort bibelstudium. Nogle gange blev der sendt flere bønner op, og alvorlige vidnesbyrd blev frembåret. Vi havde bevis for at Guds Ånd kom ind iblandt os. Og han som havde ansvar for dem, der arbejde på skoleområdet, sagde at han havde aldrig haft en gruppe medarbejdere, som var mere villig og parat til at gøre alt hvad var muligt for dem at gøre. Da jeg hørte dette, takkede jeg Gud.    
<b>Hvordan Herren har ledt</b><br>Det var med største taknemmelighed at vi overvågede arbejdes fremgang; for vi vidste at Herren havde ledt os her. Tror du ikke at man har tænkt sig godt om ved opbyggelsen af dette arbejde? Tror du ikke at det betyder en ihærdig opsøgning af Herren? Hvis du har tilbøjelighed til trække dette værk i småstykker, og sige hvordan det burde være gjort, siger jeg at du burde se det som din opgave at se efter om du selv egentlig handler retmæssigt for Gud.    
Gud har givet enhver mand sit arbejde. Han har givet hver enkelt et bestemt arbejde. Hvis nogen af jer har kritiseret, må I være sikker på en ting: at du vil miste den velsignelse som du kunne have fået, om du havde betragtet arbejdet rigtigt, at dine brødre havde haft at gøre dette på det nye sted. De har arbejdet med al deres styrke for at sætte tingene i en sådan form, så arbejdet kunne gå fremad. Jeg har givet budskab efter budskab til dem som står ved værkets hoved her, for ældre Daniells og ældre Prescott, og for alle i forbindelse dem i arbejdet. Herrens velsignelse kom over mig, idet jeg ville skrive til dem, og sagde: Vær ved godt mod i Herren. Han leder og vejleder. Han vil velsigne jer til at gå fremad. Han vil være jeres hjælper.    
Hvis vore brødre ikke var kommet til Washington som de gjorde. Hvis de ikke havde smølet tiden i seks måneder eller et år. Hvad ville så være resultatet? - Lovforslaget om søndagshelligholdelse ville have været gået ud, og jeg ved ikke hvor længe eller hvor hård en kamp vil da skulle kæmpe. Men ved Guds nåde var vore brødre i stand til at komme denne bevægelse i forkøbet, selvom de måtte forsømme andet presserende arbejde for at gøre dette. Jeg forsikrer dig at deres hænder og hjerter var fulde. De bad, og de nåede ud til Gud, og de sendte traktater og pamfletter ud over alt. Og hvor dette læsemateriale var gået ud, har lyset om sabbatssandheden trængt ind. Et alvorligt arbejde var gjort, og vore bønner steg op til Gud, så han ville lade sin kraft hvile over enhver som gik ind i arbejdet.    
<b>En byrde for sjæle</b><br>Dem som er knyttet til arbejdet, arbejdede i harmoni. De stoppede ikke for at finde fejl hos hinanden. Enhver prøvede at presse kampen op til portene. Vi var langt borte på det tidspunkt, men hver morgen og hver aften blev der sendt bønner op til Gud for arbejdet i Washington, om lyset om sabbatssandheden måtte skinne ud fra dette vigtige sted. Vi bad om at Gud ville pålægge mennesker en byrde for at gå ind i andre byer, som er blevet forsømt så længe.    
Gud har mænd som forstår sandheden. Hvis de blot ville føle en byrde for hans arbejde, og rykke fremad, ikke vente på at få lagt til rette foran dem, vil der kunne udrettes meget mere. Hvis mange af disse som er samlet i Battle Creek, som har en kundskab til sandheden, blev spredt ud på forskellige marker, og arbejde forstandsmæssigt og alvorligt for Mesteren i forsømte byer, ville mange sjæle bringes til sandheden. Jeg giver en del mere for uddannelsen i dette praktiske arbejde, end jeg får ud af at lytte, lytte, lytte og ikke gøre noget. Der kan være nogle  som har gjort har gjort Herrens arbejde i Battle Creek, men hver gang at sagen præsenteres for mig, kommer det lys at mange bør flytte væk fra Battle Creek, og ud af andre menigheder, hvor der er mange sabbatsholdere samlet, og gå for at arbejde for Mesteren.    
Der er et stort arbejde at gøre, og vi har været så ivrige, så fulde af håb og bøn, så fyldt med alvorlig bøn for at Herren vil lede og vejlede. Nat efter nat har jeg ligget lysvågen, ude af stand til at sove, bede Gud om hans nåde for at frelse dem som dør i deres synder. Verden ligner hurtigt den, som den var før vandfloden. Mine brødre og søstre, brug jeres talegaver, jeres indflydelse, enhver tøddel af evner som i har, og hjælpe og styrke andre. Sæt ikke jeres talenter på den negative side, og tag modet fra andre, men sæt jeres rustning om dem der har brug for hjælp, og fortæl dem at du vil hjælpe dem alt hvad du kan. Når Helligånden hviler på dig, vil du forstå ved vil sige at have en byrde for sjæle.    
I mange måneder kunne jeg i sove før klokken tolv. Hvad var der galt? - Byrden for arbejdet i Washington var i mit sind. Gud har udtrykkeligt sagt at forlagsarbejdet skal flyttes fra Battle Creek til Washington. Han lovede at demonstrere sin magt og nåde, og dette har han gjort. Når kriserne med søndagslovene kommer, var vore medarbejdere lige på stedet, parat til at handle på en måde der gør dem til lyskanaler for andre. Hvis de ikke var på grunden, vil lovforslaget om søndagshelligholdelse være gået igennem, efterlade vort arbejde i mørke og modløshed.    
Jeg ønsker at de tilstedeværende ved dette møde erkender at det betyder en hård kamp, at bringe arbejdet til dette sted, til sit nuværende udviklingstrin. Herren Gud har arbejdet. Mine brødre, i stedet for at kritisere det som er blevet gjort, så spar på stemmen til disse store byer som endnu ikke er blevet bearbejdet, byer som New Orleans, Memphis, og St. Louis. Gå til disse steder og arbejd for folk, men sig ikke et kritisk ord om dem som har prøvet så hårdt at gøre alt i deres magt for at fremme værket. Nogle gange er disse medarbejdere ved at miste modet, men fortsæt med at bede for dem. Uanset hvor jeg kommer hen, vil jeg spørge efter forbøn for Guds folk.    
Lad dem som har noget at beklage sig over, gå direkte til Herren, og bede ham om at give dem en plads, vor de kan vise hvilke store ting de kan gøre, eller ellers ydmyge deres hjerter for Gud, og takke ham for hvad han har gjort.    
<b>Rejse bygninger</b><br>Jeg takker Herren at jeg kan møde jer ved dette møde. Jeg er glad for at se så mange her. Jeg ved at herren er hos dem knyttet til dette arbejde. Vi var her da bygningerne blev startet først og vi undersøgte alt idet vi gik i gang. På det tidspunkt, var jeg ganske svag, men bror Baird ville tage en af mine arme og min søn den anden, og ved deres hjælp, kunne jeg vandre der op hvor jeg kunne se hvor fundamentet var, og hvor murene var gjort. Igen og igen gik jeg over den ufærdige bygning, og når jeg nu ser af dem færdige, siger jeg Herren tak af mit hjerte og stemme for det som er blevet udført. Jeg har næsten været bange for at berøre dette emne her, uden at jeg bryder ud i gråd foran jer alle, jeg er så taknemmelig for at se så meget gjort. Jeg er så glad for at se så pæne bygninger. Der er ingen overdådighed, men alt der er blevet gjort grundigt, sådan som Gud har anvist det til at være. Ud fra arbejdet på disse bygninger, har studerende lært lektier som de kan tage med sig hvor de kommer hen. Da jeg var her, var jeg så glad for at se medarbejderne, ikke modløse, men taknemmelige for en anledning til at gøre et arbejde for Herren. Jeg så med stor tilfredshed på det arbejde der er blevet gjort; for jeg vidste at Guds velsignelse hvilede på medarbejderne.    
Anledning efter anledning kom til dem i ansvarlige stillinger for at fremme arbejde. På et tidspunkt havde de en chance for at købe tømmer til så lav en pris, at tusindvis af dollars blev sparet. Hvordan kunne det være at de kunne udnytte denne anledning? - De havde penge i deres hænder.    
I går tog jeg en kort ridetur igennem skoven, og Oh, træerne - Guds træer og Guds skov - hvor smukt det så ud! Byen er ikke den mindste fristelse for  mig. Vi må fremføre sandheden til byerne. Telte skal rejses på de bedste steder, og møder skal holdes. Lad vore medarbejdere bede om at Herren åbner vejen, så de kan gå ind i de store Sydstatsbyer, og arbejde som mennesker der fælder træer, som mennesker der tjener en masse penge. For det er de. En sjæl frelst er mere værd end hele verden. Hvis vi blot kan tage fat i Herrens arm, vil vi have succes med vore anstrengelser. Kristus gav sit liv på Golgatas kors for at gøre det muligt for mennesker at blive frelste; og alligevel forlader vi verden uden kundskab til den sandhed, der vil gøre dem kloge til frelse. Hvilken slags regnskab må mange aflægge hos Herren i fremtiden?    
Jeg beder dig at aldrig finde fejl hos det som er blevet gjort her; for jeg har set Guds engle arbejde her, opmuntre medarbejderne, og lede dem til at opløfte deres øjne for at se deres Genløser og blive styrket. Jeg har set Guds engle på denne grund, sammen med unge og med andre medarbejdere. Jeg har set Guds kraft i gang her, og jeg ønsker at fortælle jer at jeg ønsker at dette møde skal være en evig helbredelse mod jeres kritik, knurren og prøve at finde noget at kritisere. Måtte Gud hjælpe os alle til at ydmyge vore hjerter for ham og blive omvendte.    
<b>Sanatoriet og undervisningssarbejdet</b><br>Der er et stort arbejde at gøre her. Brødrene Daniells, Prescott, Washburn, Colcord, Warren, og andre, men især brødrene Daniells og Prescott, har arbejdet i vanskeligheder i Herrens navn, og jeg ved at Guds Ånd har været over dem. Og selvom vi har følt os skuffet fordi midlerne  ikke kom så hurtigt ind for arbejdet i Washington, beklager vi os ikke, men er gået lige fremad. Bygningerne er blevet sat så hurtigt op så muligt. Der er stadig meget at gøre. Men vi må have et lille sanatorium her, og vi føler visselig at Guds velsignelse vil hvile på denne gren af arbejdet. Bygningen vil ikke være stor og dyr, men præcis sådan som Herren ønsker at se det  her.    
Det er Herrens plan at der skal føres en oplæringsskole på disse grunde. Hvis der er en plads nogen steder i vor verden hvor der skal være en skole for oplæring af vore unge til virkningsfulde missionærere, så er det her, hvor der er en så vigtig mark at bearbejde. Vi må gøre alle anstrengelser for at få en skole af den højeste orden. Der gøres tilvejebringelser for netop de unge og også for mellemliggende studerende, i denne omegn. Og vi må nå den højest mulige standard for at udvikle arbejde at forberedelse af studerende til skolen deroppe.    
Lad dem der beklager sig komme hvis de vil. Dem som beklager sig vil finde at dette bringer andet end sjæls-ørkesløshed med sig; for vi handler under Hans ledelse, som har givet evangeliets hverv, og vi har i sinde at føre arbejdet fremad.    
Jeg kalder på dem som er blevet i Battle Creek om at tage rustningen på sig. Det er på høje tid at de går ud til trængende arbejdsmarker for Herren. Det behager ikke Gud at de står i det sted, som de har bearbejdet igen og igen, opmuntrer andre til at komme til Battle Creek for at blive vantro for det vidnesbyrd Gud har sit folk, eller måske hedninge. Dem som er fuldt grundfæstede i sandheden kan få en god uddannelse der, men der er andre som tager hen til hedningene. For nogle bliver de sandheder der ligger ved vor tros fundament, opofret.    
<b>Vore tidsskrifter</b><br>Gud har givet mig et lys om vore tidsskrifter. Hvad er det - Han har sagt at de døde skal tale. Hvordan? - Deres gerninger skal følge dem. Vi skal gentage pionerernes ord i vort arbejde, som ved hvad det har kostet at søge efter sandhed, som en skjult rigdom, og som arbejdede på at lægge fundamentet til vor tro. De går fremad skridt for skridt under Guds Ånds indflydelse. En for en har disse pionerer faldt bort. Det ord der blev givet mig er: La det som disse mænd har skrevet i fortiden blive genoptrykt. Og lad ikke artiklerne i <i>The signs of the Times</i> være lange eller trykket være fint. Prøv ikke at presse alt sammen i et nummer af bladet. Lad trykket være godt, og læg en alvorlig og levende erfaring i bladet.    
For ikke så længe siden tog jeg et eksemplar af <i>Bible Echo</i>. Jeg så det igennem, og jeg så en artikel ældre Haskell og en af ældre Corliss. Jeg lagde bladet fra mig, og sagde: Disse artikler må genoptrykkes. Der er sandhed og kraft i dem. Mænd som disse var bevæget af Helligånden.     
Lad de sandheder, som er vor tros fundament, fremsættes for folket. Nogle vil forlade troen, idet de lytter til forførende ånder og djævles lærdomme. De taler videnskab, og fjenden kommer ind og giver dem en masse videnskab; men det er ikke frelsens videnskab. Det er ikke ydmyghedens, helligelsens eller Åndens helliggørelses videnskab. Vi må nu forstå, hvad vor tros grundpiller er, de sandheder, som har gjort os til det, vi er som et folk, og som har ledt os skridt for skridt.    
<b>De tidlige erfaringer</b><br>Efter at have passeret tidspunktet i 1844 søgte vi efter sandheden som efter en skjult rigdom. Jeg mødtes med brødre, og vi studerede og bad alvorligt. Vi blev ofte sammen indtil sent på aftnen, og nogle gange igennem hele natten, bad for lys og studerede Ordet. Igen og igen samledes disse brødre for at studere bibelen, for at de kan kendes dens betydning, og være forberedt til at undervise med kraft. Når de kom til et punkt i deres studium sagde de: "Vi kan ikke gøre mere," Herrens Ånd vil komme over mig. Jeg blev taget ud i et syn, og en klar forklaring af disse skriftsteder vi havde studeret, blev givet mig, med instrution om hvordan vi arbejder og underviser effektivt. Således fik vi det lys, der hjalp til at forstå skriften om Kristus, hans mission og hans præsteskab. Det blev gjort klart for mig at en sandhedslinje breder sig fra tid til anden, når vi skal gå ind i Guds stad, og jeg gav andre den undervisning som Herren har givet mig.    
I løbet af hele den tid kunne jeg ikke forstå brødrenes ræsonnement. Mit sind var låst, som det var, og jeg kunne ikke forstå betydningen af de skriftsteder vi studerede. Dette var en af de største sorger i mit liv. Jeg var i denne sindstilstand indtil alle grundpunkterne i vor tro blev klare for os, i harmoni med Guds ord. Brødrene vidste at når jeg ikke havde et syn, kunne jeg forstå disse ting, og de accepterede, som lys direkte fra himlen, åbenbaringerne blev givet.    
Mange vildfarelser rejser sig, og selvom jeg den gang var lidt mere end et barn, blev jeg sendt af Herren fra sted til sted for at irettesætte dem som fremholder disse falske læresætninger. Der var dem, som var i fare for at blive fanatiske, og jeg blev påbudt i Herrens navn at give dem en advarsel fra himlen.    
Vi vil komme til at møde disse falske læresætninger igen. Der vil være nogle som gør krav på at have syner. Når Gud giver dig klare beviser på at synet er fra ham, kan du tage imod det. Men tag ikke imod det på noget andet grundlag, for folk vil blive vildført mere og mere i fremmede lande og i Amerika. Herren ønsker at hans folk skal handle som mænd og kvinder med fornemmelser.    
<b>Frelse i sandheden</b><br>I fremtiden, vil bedrag af enhver slags, rejse sig, og vi ønsker solid grund under vore fødder. Vi ønsker solide grundpiller for bygningen. Ikke et søm skal fjernes fra det som Herren har oprettet. Fjenden vil bringe falske teorier ind, som læren at der ikke er en helligdom. Dette er en af punkterne som troen forlades på. Hvor kan vi finde sikkerhed med mindre det er i de sandheder som Herren har givet i de sidste halvtreds år? evangelisering s 610, 224, Herren kommer 0703    
Jeg ønsker at fortælle dig at Kristus lever. Han har gjort mellemkost for os, og han vil frelse enhver som vil komme til ham i tro og adlyde hans anvisninger. Men husk på at han ikke ønsker at give jer energi til at kritisere jeres brødre. Sørg for frelsen af jeres egen sjæl. Gør det arbejde Gud har givet jer. I vil finde så meget at gøre at I vil ikke bliver tilbøjelige til at kritisere nogen. Brug talens talent til at hjælpe og velsigne. Hvis I gør det arbejde Gud har givet jer, vil I have et budskab at frembære, og I vil forstå hvad det vil sige ved Åndens helligelse.    
Tro ikke at Satan ikke gør noget. Tro ikke at hans hær er passiv. Han og hans agenter er på grunden i dag. Vi skal tage hele Guds rustning på. Når vi har gjort alt, skal vi stå og møde myndigheder, magter og åndelig ondskab på høje steder. Og hvis vi har den himmelske rustning på, vil vi finde at fjendens angreb ikke har nogen magt over os. Guds engle vil være omkring os for at beskytte os. Jeg har Guds forsikring for at det vil ske sådan. I Israel Herren Guds navn, jeg beder jer at komme frem til Herrens hjælp, til hjælp for Herren imod den mægtige. Hvis I gør dette, vil I have en stærk hjælper på jeres side, en personlig Frelser. I vil dækkes af forsynets skjold. Gud vil gøre en vej for jer, så at I aldrig vil overrumples af fjenden. Jeg beder om Frelserens magt vil udøves for deres skyld, som er gået ind i fjendens fristelser. De står ikke under den Almægtige brede skjold. Mine brødre, det er vort privilegium at stå under dette skjold.  

1 06 1905 Review and Herald Arbejdet i Washington   
  <i>En tale af Mrs. E. G. White, Fredag, 19. maj, kl. 10 om formiddagen.</i>       Vi føler os meget taknemmelig over for vor himmelske fader," erklærede mrs. White under 1905 konferensesamlingen, hvor fondet blev gjort op, "fordi Han har bevæget sig med Sin Helligånd på Sit folks sind til at give så gavmildt til oprettelse af Sit værk her i Washington. Der er brug for enhver dollar af de penge som er blevet sendt. Hvis Guds folk kendte jeg gør til det som mangler i de forskellige dele af den store høstmark, og hvis de føler arbejdets nødvendighed som de burde, ville de ikke tøve. Jeg har set medarbejdere på deres knæ, bede til Gud at åbne vej, så sandheden kan forkyndes på steder hvor sjæle, advarede og ikke advarede, går tabt i deres synder. Der skal bygges tilbedelseshuse, og på nogle steder er det nødvendigt der skal rejses små sanatorier, så højere klasser kan nås.    
Der er dem i verden hvis hjerter Gud bevæger, og hvis de kendte den nærværende sandheds principper, ville de give agt på budskabet for denne tid, og ville gå ud for at give det til andre.     
De penge som er blevet sendt ind til arbejdet her, er Herrens. Guldet og sølvet er mit, erklærer han, og kvæget på tusindvis bakker. Gud påbyder og at fornægte os selv når vi bruger midler, og sætte dem i hans pengeskatkammer til opsparing.    
Jeg takker Herren for disse gaver. Dem som har sendt dem befæster sig selv til Guds arbejde. Idet de giver af deres midler, uddybes deres interesse for Guds sags fremgang, og det at give bliver derved en dobbelt velsignelse. Jeg føler mig så taknemmelig for det som er blevet gjort, fordi jeg i symboler og fremstillinger, har set behovet for hjælp på udenlandske marker, og også på sydstaternes mark; og jeg ved at Herren vil bevæge på hjerterne i de store byer som endnu ikke har været bearbejdet. Vi må ikke efterlade disse byer ubearbejdede; men det allerstørste behov er lige her i Washington. Værket på dette vigtige sted må oprettes. Et forlagshus må rejses her. Gud anviste at forlagsarbejdet bør flyttes fra Battle Creek til dette sted. Han vil give Sin billigelse for det arbejde der gøres for Hans værks fremme i linjer som Han har markeret ud.    
Oprettes værket her i Washington skaber det vidtfavnende interesse på andre steder. Traktater og pamfletter er blevet udbredt vidt omkring, og når vi begynder at arbejde i andre byer, skal vi finde dem som har studeret denne litteratur. Vi finder at de ikke er helt uvidne om vor sandhed, men at de har studeret vilkårene om at oprette vort værk her. Idet folk læser hvad er blevet gjort, siger de: "Det betyder arbejde, og vi må lære mere af hvad dette folk gør."    
Det arbejde som er blevet gjort her, villa aldrig være udrettet om der ikke var arbejdet målrettet på at presse slaget til portene.    
Jeg er taknemmelig over at Herren ikke har efterladt os i uvidenhed, hvordan vi får hans velsignelse. Læs det ottende og niende kapitel i andet korinterbrev, og du vil finde at det hele står beskrevet med nogle få ord. Vis hvordan de troende kom til apostlene, og lagde deres gaver for deres fødder, bad om meget indstændigt om at de ville acceptere gaven. Når Gud med sin Ånd oprører sit folks hjerter, leder dem til at se nødvendigheden for hans arbejde, vil selvet fornægtes, og gaverne vil flyde ind i skatkammeret for sandhedsproklamationen for denne tid    
Hvis nogen skulle tro, at de ofrer meget på menigheden, så lad dem se, hvad Kristus har ofret for dem. Menneskeslægten var dødsdømt, da Guds Søn dækkede sin guddommelighed med menneskelig natur og kom til verden for at leve og dø for vor skyld. Han kom for at møde de faldne engles hær. Vi må have en forsvarer og da vor Forsvarer kom, havde han menneskets natur fordi han skulle møde de samme fristelser som mennesket. Kun på den måde kunne han forstå, hvordan gudfrygtige mennesker kan befries fra fristelse. Han stod frem som den faldne slægts overhoved, for at menneskene kunne have de allerbedste muligheder.     
Kristus førte ikke en legion engle med sig til verden. Han lagde sit kongelige skrud og sin kongekrone til side, og han gav afkald på magt og herredømme. Han blev fattig for vor skyld, så vi kunne blive rige ved hans fattigdom. Denne plan var lagt idet himmelske råd. Menneskets Forløser skulle fødes i fattigdom og arbejde med sine hænder. Han arbejdede sammen med sin far ved tømrerhåndværket og han var fuldkommen i al sin gerning. Til tider bebrejdede med arbejderne ham for hans grundighed. Til hvilken nytte er det at være så omhyggelig? sagde de. Men han blev ved med arbejdet, indtil det var gjort så fuldkomment, som han formåede. Med en himmelsk stråleglans i blikket så han på dem, så kritikerne vendte sig bort i skam. I stedet for at forsvare sig over for dem, der dalede ham, begyndte han at synge en salme, og før de vidste af det, deltog også kritikerne i sangen.     
 "Sjusk bør aldrig forekomme ved vore institutioner. De studerende må forstå, at dannelsen af en fuldkommen karakter kræver en trofast udførelse af de mindste pligter. ""Thi Guds med arbejdere er vi; Guds bygning er I,"" og jeres arbejde må gøres, som om det var i den hellige Guds påsyn. Gør dit bedste, og himmelske engle vil hjælpe dig med at holde ud, til det er fuldkomment. "    
Hvem var han, som kom til vor verden for at genløse den faldne slægt? Esajas fortæller os: "Thi et barn er født os, en søn er os givet, på hans skulder skal herredømmet hvile; og hans navn skal være: Underfuld-Rådgiver, Vældig-Gud, Evigheds-Fader, Fredsfyrste."     
Lad os gøre det kendt, at der er skaffet foranstaltning til vor genløsning. Kristus forlod de himmelske sale og kom til denne verden for at gøre soning for os. Alle, som kommer til ham i levende tro, vil blive gjort i stand til at stå på et gunstigt sted.     
Idet Guds tjenere forkynder disse ting, vil Satan træde frem for nogle, som har kløende sind og fremstille sine videnskabelige problemer. Mennesker vil blive fristet til at stille videnskab over Gud. Men hvem kan granske Gud? Mennesker kan fortolke Gud på deres egen måde, men intet menneskeligt sind kan fatte ham. Det er ikke givet os at løse dette problem. Lad intet dødeligt menneske prøve at fortolke Jehova. Lad ingen give sig i kast med at spekulere angående hans natur. Her er tavshed veltalenhed. Den Alvidende er udover diskussion.    
Kristus er ét med Faderen, men Kristus og Gud er to forskellige personer. Læs omhyggeligt Kristi bøn i Johannes det syttende kapitel, og du vil finde dette punkt klart udpeget. Hvor alvorligt bad Frelseren for at hans disciple måtte være ét med ham, ligesom han er et med Faderen. Men den enhed som skal eksistere mellem Kristus og hans efterfølgere, ødelægger ikke hver deres personlighed. De skal være et med ham, ligesom han er ét med Faderen. Ved denne enhed skal de gøre det tydeligt for verden at Gud har sendt sin Søn for at frelse syndere. Enheden i kristi efterfølgere med ham, skal være det store umiskendelige bevis på at Gud i virkeligheden har sendt sin Søn til verden for at frelse syndere. Men en løs og efterladende religion efter verden forvildet og forvirret.     
Mine brødre og søstre, tag ståsted på en ophøjet platform, og arbejd til det punkt at være hos Kristus. Frelserens hjerte er efter om hans efterfølgere opfylder Guds hensigt i alle dens højder og dybder.     
De skal være ét med ham, også selvom de blev spredt over hele verden. Men Gud kan ikke gøre dem ét med Kristus, medmindre de vil opgive deres egen vej, for hans vej.    
I betragtning af al det Kristus led for os, skal vi da beklage os når vi kaldes til at udstå selvfornægtelse og lidelse? Vil dette ikke gøre Gud til skamme for os? Lad os glæde os over at det er vort privilegium at få del i Kristi lidelser; for kun derved kan vi skikkes til at få del i hans herlighed.     
Jeg takker Gud på vegne af dem som har sendt deres gaver til arbejdet i Washington. Jeg takker ham for privilegiet og tilfredsheden over at der er hjerter som lever for Guds arbejdes behov, og påvirkes af Helligånden til at give af deres midler for dette værks fremme. Jeg takker Gud af hjerte sjæl og stemme. Arbejdet på dette sted skal føres solidt frem. I de bygninger som er rejst, skal der ikke være noget overflødigt, men skal repræsentere sig sådan at dem i verden vil se at vi forstår hvad anstændighed er.    
Brødre og søstre, vor karakter må være så ren og hellig, at Kristus med glæde kan præsentere os for Faderen. Lad os blive fyldt med den aktuelle sandheds levende principper. Lad os leve et liv der vil føre syndere til Frelseren. Kristus bar sin menneskelige natur ind i den himmelske retssal og alle kan kræve at få ham som deres reprænsentant. Vi kan blive fuldkomne i ham. Hvordan kan det ske? Ved at vi får del i den guddommelige natur. At få del i denne natur betyder mere end mange af os kan forstå. Det betyder at give afkald på sine egne veje og følge den vej Kristus har markeret for os. Medens vi får del i den himmelske natur, undslipper vi den korruption som p.g.a. begær er i verden.  

22 06 1905 Review and Herald Nødvendig af gudsfrygt "derhjemme"   
 Se, hvor stor en kærlighed Faderen har vist os, at vi må kaldes Guds børn, og vi er det. Derfor kender verden ikke os, fordi den ikke har kendt ham. I elskede, nu er vi Guds børn, og det er endnu ikke åbenbaret, hvad vi engang skal blive. Men vi ved, at når Hans åbenbares, skal vi blive ham lige, thi vi skal se ham, som han er. Og enhver, der har dette håb til ham, renser sig selv, ligesom Han er ren. Enhver, der gør synd, begår dermed også lovbrud. Og I ved, at han åbenbaredes, for at han skulle bære synden, og der er ikke synd i ham, synder ikke, enhver, der synder, har hverken set ham eller kendt ham." Det er umuligt for os at have Kristus boende i vore hjerter, med mindre vi konstant betragter ham.     
Børnlille, lad ingen føre jer vild. Den, der gør retfærdigheden, er retfærdig, ligesom Han er retfærdig. Den, der gør synd, er af Djævelen. Thi Djævelen har syndet fra begyndelsen. Men derfor blev Guds Søn åbenbaret, for at han skulle tilintetgøre Djævelens gerninger. Enhver, der er født af Gud, gør ikke synd, thi guds sæd bliver i ham, ja, han kan ikke synde, fordi han er født af Gud".     
I det 2. kapitel af brevet siger Johannes: "Børnlille, dette skriver jeg til jer, for at I ikke skal synde. Men synder nogen, så har vi en talsmand hos Faderen, Jesus Kristus, den retfærdige. Og han er soning for vore synder, ja ikke alene for vore, men også for hele verdens.     
Dette betyder, at vi har ansvaret for verden i vore hænder. Det er til ingen nytte for os, at tro,at vi kan følge vore egne prioriteringer og tilbøjeligheder. Vi har ansvaret for en verden og vi skal gøre vor Herre Jesu Kristi frelsende principper kendt, de principper, der er blevet betroet os, for at verden kan få del i dem. Gud ønsker, at vi skal være trofaste forvaltere af Kristi nåde.     
Derfor kender verden ikke os, fordi den ikke har kendt ham". Den forstår ikke de principper, der ligger bag vor handlemåde. Vi må stå over for Gud med en samvittighed, uden forseelser. Der er vidunderlige privilegier for os. Gud giver os aldrig en opgave uden samtidig at give os kræfter, til at udføre den. Han kræver aldrig af os, at vi skal gå fremad forud for ham. Han fører an, og vi følger efter. Følger vi ham er vi uden fare for at fare vild. Kun således kan vi fuldende en kristen karakter som husholdere af Guds nåde.     
Til os er evangeliet blevet betroet i denne tid. Det er en vidunderlig, vidunderlig skat og Herren ønsker at vi skal have oplyste øjne og oplivede hjerter. Han ønsker at vi skal blive styrket og støttet af den kraft han vil hive os, hvis vi bare vil være tro mod ham. Han ønsker at enhver af os må fuldende en karakter efter den guddommelige lighed. En kristen der ikke gør dette stiller Gud i et dårligt lys. Han vanærer sin frelser. De der har adgang til de ord, der er skrevet i Skriften er uden undskyldning, hvis de undlader at anvende disse ord på dem selv, så de ikke renser deres hjerter fra synd. Ved det lys, der skinner fra Guds trone på vor vej, skal vi blive dømt på den sidste store dag.     
Ve dig Korazin! ve dig Betsajda! thi hvis de kraftige gerninger, som er sket i jer, var sket i Tyrus og Zidon, så havde de for længe siden omvendt sig i sæk og aske".     
Dette sagde Kristus. At have lys skinnende på vejen med en sådan klarhed som Kristi evangelium har skinnet på vor vej, er et frygteligt ansvar. Vi må følge efter, skridt for skridt, med vore øjne fæstnet på vor Fører. Han vil ikke føre os et skridt uden for vejen.     
Gud gav Kristus til vor verden, for at frelse os fra evig død. Hold fast ved ham, hold fast ved ham! Bliv ved at iagttage ham til du reflekterer hans ydre. Godtag ikke nogens ord, uden du kan se at de stemmer over ens med det guddommelige forbillede, for hvis du bare godtager andres ord kan du komme til at understøtte dem i at gøre fejl. Du støtter dem jo ved at spørge dem til råds og ved at følge disse. Kristus har budt os at forme vore liv efter hans liv. Vi må vide, hvad det vil sige at holde Guds bud i sandhed og retfærdighed. Den kærlighed, der var i vore hjerter, så vi kan åbenbare den til dem omkring os. Vi behøver at blive styrket dagligt af Guds dybe kærlighed skinne videre til dem der omgiver os.    
Brødre og søstre, I skal åbenbare denne kærlighed, fra den første færd i jeres ægteskabelige liv. Det skal være det førende princip i familien. Lad jeres børn se, at I er under Guds Ånds ledelse. Ethvert medlem af familien må føres til at underordne sig Guds vej og vilje.     
Jeg vil, at I skal tænke over den uddannelse,der bør foregå i hjemmet. Denne uddannelse begynder med forældrene. De skal bygge hjemmet op efter det mønster Kristus har givet dem. De skal lære hvad Kristus lærte og velsigne som Kristus velsignede og retlede som Kristus retledte. Synd skal ikke bo i deres jordiske legemer der tilhører dem, der har overgivet sig selv, krop og sjæl til Kristus.     
Der er ikke forelagt os nogen mellemvej. Golgatas kors er det store centrum for frelsesplanen. Og vi må begynde at korsfæste os selv med det samme, for at vi må blive beredt til en plads i de løskøbtes familie i de himmelske gemakker. Hvad vi behøver er den frelsende kraft af Kristi nåde dag efter dag. Denne frelsende nåde må begynde sit arbejde i vore hjem. Ikke et bredt ord må falde fra forældrenes læber. De må være under konstant påvirkning af den Hellige Ånd. De må indse,at de er deres børns lærere,og at de skal åbenbare den venlighed, følsomhed og kærlighed som tilhører Kristus. Og dog må de ikke overse deres børns fejl. De må ikke efterkomme deres ønsker, bare fordi de vil glæde børnene. Sådan opdrager man ikke børn til Gud. Børn gøres glade ved at bringes under opsyn. De ulykkeligste børn jeg nogen sinde har set, var sådanne som aldrig havde været under myndig kontrol.     
I kan tale til jeres børn om det at komme under Guds myndighed, men det vil ikke have nogen virkning på dem medmindre, I først lærer dem at adlyde Jer selv og medmindre de kan se at I selv er under Guds kontrol.     
Forældre, I har en kirke i jeres hjem, og gud kræver at I bringer Himmelens nåde ind i denne kirke, som er uden beregning, og himmelens kraft, som er uden målestok. Men du må uddanne dig i overensstemmelse med dine dåbsløfter. Da du aflagde disse løfter, forpligtigede du dig i Faderens, Sønnens og den Hellige Ånds navn, til at leve for Gud, og du har ingen ret til at bryde denne forpligtigelse. Hjælpen fra disse 3 store kræfter, er stillet til jeres rådighed. Når I beder om nåde til at klare opgaverne i Kristi navn, vil den blive givet jer. For løftet er: "Bed så skal det gives jer, søg så skal I finde, bank på så skal der åbnes for jer". I må lære at bringe jeres problemer til Gud. Hvis du søger skal du finde, hvis du banker på skal der blive åbnet for dig. Men dette betyder tro, tro, tro. Udøv levende tro i Kristus og, jeg beder jer, vig ikke et skridt fra den rette vej!    
Jeres hjem skal være et eksempel på hvad et kristent hjem bør være. I skal føre jeres børn frem ved Herrens opdragelse og ved Herrens formaning. I må overvinde de forseelser som modarbejder sejren,og som hvis de ikke overvindes.vil adskille jer fra Gud.     
Faderen og moderen skal være respekterede i det kristne hjem. Faderen er præsten og hjemmets bånd. Moderen er læreren for de mindste fra deres spæde alder af, og husholdningens dronning. Aldrig må ubetænksomme, nedsættende ord blive talt til hende i børnenes påhør. Hun er deres lærer. I tanke, ord og handling skal faderen åbenbare Kristi fromhed, så hans barn tydeligt kan se at han har kendskab til hvad det vil sige at være en kristen.     
Brødre og søstre, gør I jeres Gudgivne arbejde i Hjemmet? Tillader I, at jeres børn unddrager sig de ansvar, som retmæssigt er deres? Sidder jeres døtre med musikinstrumenter, når moderen laver mad? Går de mindste til moderen med alle ting, hvor de ældre søskende burde være oplært til at løse de problemer de mindste har, når moderen trænger til at hvile sig? Mange mødre dør år før deres tid fordi de har måttet bære de byrder, som yngre skuldre villigt burde have båret.     
Børn må opdrages til selvfornægtelse. En gang jeg holdt tale i Nashville gav Herren mig lys over denne sag. Det blev med vældig kraft vist mig, at i ethvert hjem, bør der være en selvfornægtelseskasse, og at i denne kasse skulle børn lære at putte de penge, som de ellers ville have brugt til bolsjer og andre unødvendige ting. De må lære, at der er et stort arbejde som skal udføres for trængende og nødlidende mennesker, især de farvede folk i de sydlige stater. Vi må fremvise sandheden for dem i denne tid. Vi må engagere os med klogskab i arbejdet med at hjælpe dem. En god indsats er allerede blevet gjort med disse selvfornægtelseskasser, og lad ingen få lov til at tale et eneste nedsættende ord m.h.t. dette. For det er Guds plan og derfor har han sagt, at hjælp skal sendes til arbejdet med de farvede folk.     
I vil opdage, at når børnene anbringer deres penge i disse kasser, vil de vinde stor velsignelse. De vil fortælle nabofamiliernes børn, hvad de udretter, og vejen vil dermed være banet for at disse kasser også kan anbringes i andre hjem. Vi må ikke gøre noget, der kan modarbejde dette arbejde. Ethvert medlem af familien, fra den ældste til den yngste,burde praktisere selvfornægtelse.     
Når børn af sådanne familier vokser op, vil de forstå sig på missionsarbejde, for de er blevet lært, hvad det vil sige at fornægte sig selv for at andre kan føres til sandheden. De lærer at pengene,som de sparede ved at fornægte sig selv,går til at hjælpe en race,som det store flertal i dette land synes at have glemt. De farvede folk behøver hjælp og uddannelse og oplæring, og vi skal arbejde til det yderste, indtil et stort arbejde er blevet fuldført. Så længe at Gud giver mig ånde, vil jeg bære mig vidnesbyrd angående denne sag. Jeg takker Gud for at han har måder og metoder ved hvilke selvfornægtelse kan blive lært i familien. Således bliver hans folk lært i familien. Således bliver hans folk lært, hvordan de skal udøve ude missionsarbejde, hvordan de skal gå ud og helt enkelt åbne Guds ord for andre. Når de bliver udspurgt om deres tro, er de i stand til at fremstille hovedpunkterne i deres tro ligefremt og klart. Sådanne familier bringer virkningerne af deres "hjemmetræning" med sig til kirken.   

29 06 1905 Review and Herald Nødvendig af gudsfrygt "derhjemme" 2. Del   
 Hvad vi behøver, er gudsfrygt i hjemmet, helliggørelsen ved hjælp af sandheden i livet i hjemmet. Vi ved til hvem vi har sat vor lid, men vi udtrykker det ikke halvvejs, og når vi mangler at give udtryk for vor tro, mister vi den halve mening af hvad det betyder at give sig selv til Gud. At leve for ham betyder opofrelse på et hvert niveau. Det betyder selvopofrelse m.h.t. klædedragt. Mange penge er blevet brugt til udsmykning af nogen, der ønsker at være udvalgt til forkyndelse af sandheden i denne tid. En verden er blevet os betroet, og jeg beder jer, mine søstre, om at klæde jer enkelt og net, og ikke for fremvisningens skyld. Forsøg ikke at følge enhver modestrømning. Find en god stil og hold den. Lad alle se, at I har et ædlere mål med livet, end det, at følge den stadig skiftende mode i verden, nemlig at I forbreder jer til det ophøjede liv i Gud rige.     
Mine brødre, byg enkle og solide huse, som I selv har planlagt. Vi bør ikke have fejl ved bygningerne her. Vores institutioner skal repræsentere de karakterer, vi ønsker at fremkalde. Alt ved bygningerne bør være lavet solidt. Gud vil hjælpe os, når vi søger at udføre hans vilje i vor karakterdannelse.     
Kristus kom til verden uden store fremvisningsceremonier. Men i dag holdes ingen og igen offentlige fremstillinger. Tusinder af kroner bliver brugt hos vort folk ved sådanne fremstillinger, og Gud forbyder det. Det er ikke den måde vi skal bringe sandheden til menneskene på. Kristus kunne have kommet til jorden ledsaget af tusinder af engle, men gjorde ikke således. Han steg ned fra sin høje post, og lagde sin kongelige klædning og sin kongekrone til side. Han kom til denne verden i menneskedragt, for at leve et liv i fuldkommen lydighed, så mennesket, der modtager ham som sin frelser, kan få del i den guddommelige natur, og til sidst stå foran Gud uden stænk eller plet af synd. Den døde for os, for at vi kunne gøres værdige til at gå ind gennem portene i den hellige by og høre velkomsten:" Vel gjort du gode og tro tjener. Gå ind til din Herres glæde."     
I vores arbejde skal vi ikke stræbe efter at fremvise os selv. Vi skal se hen til Kristus og iagttage hvilken grad af kærlighed Faderen har skænket os, at vi skal kaldes sønner af Gud. Og hvilken glæde, hvilken kraft vil ikke ledsage os når vi gør dette. Det vil ikke bare være en følelsesmæssig sindsstemning, men en dyb vedvarende glæde. Vi skal præsentere Guds Ords grundlæggende sandheder, så at disse sandheder må blive indprentet i hjerterne på menneskene, så at mænd og kvinder ledes til at vander i Genløserens fodspor.     
Da farisæerne gjorde indvendinger, fordi Kristus og hans disciple spiste med toldere og syndere, sagde Frelseren, "Jeg er ikke kommet for at kalde retfærdige til omvendelse men syndere". Han tog imod invitationer som blev givet til ham om at være sammen med forskellige forsamlinger af mennesker, og hver gang han tog derhen, benyttede han lejligheden til at forkynde ordet, så det på denne måde nåede ud til de fortabte får.     
Må Gud hjælpe os til at handle, så hans forvandlende kraft må blive set iblandt os. Forældre og børn må handle som var de under Guds befaling. I hjemmet, under den store Rådgivers ledelse skal de frembære de himmelske principper. Gud vil være med dem i deres arbejde, og give dem sejr efter sejr, hvis de vil følge sandhedens og retfærdighedens vej.     
O, hvor min sjæl længes efter Gud, og til at se ham med hans folk, og til at se hans magt åbenbaret i hjertet, i karakteren og i hjemmet.     
Vi behøver sand gudsfrygt i kirken. Det er Guds hensigt at vi skal vise at vi er genfødt, og at vi fremstiller sandhedens himmelske principper i vor gerning. Kun således kan vi opnå evigt liv i herlighedens rige. Men der er så få, der går ud for at forkynde den vidunderlige sandhed, som vi har modtaget. Hvorfor går du ikke ud? Siger du, "jeg ved ikke hvordan jeg skulle blive understøttet"? Kristus fortalte sine disciple hvordan de skulle blive understøttet. Han bød dem nemlig at gå lige ind i folks hjem og spise ved deres borde. Han ønsker at hans arbejdere i dag skal komme i så nær kontakt med andre mennesker som de arbejder for, at disse bliver bundet til Ham det taler livets ord til dem. Der ville være tusind flere arbejdere end der nu er, hvis Guds folk ville fornægte sig selv og tage korset op og følge Jesus. Hvad vi behøver, er helliggørelsen ved den Hellige Ånd, og vi behøver den hver eneste dag. Hvad vi behøver er bønnens mænd, mænd som i stilhed og ydmyghed, uden fremvisningsprocesser eller følelsesladethed, overvinder selvet.     
Hvad vi behøver ved dette møde er, at indsætte de levende principper fra den fremviste sandhed. Satan prøver at snige sig ind med sine listige bedrag, for at underminere vores tros principper. Du husker hvorledes det skete da Paulus og Silas underviste et bestemt sted, at en kvinde mødte dem "råbte og sagde: "Disse mænd er den højeste Guds tjenere, og de forkynder jer frelsens vej." Denne kvinde var besat af en spådomsånd, og ved sandsigning bragte hun sine herre megen fortjeneste. Hendes indflydelse hjalp til med at styrke afgudsdyrkelsen.     
Da harmedes Paulus over det, og han vendte sig om og sagde til ånden: "Jeg byder dig i Jesus Kristi navn at fare ud af hende." Og den for ud i samme stund."     
Men, siger du, hun talte jo gode ord, så hvorfor skulle Paulus irettesætte hende? Det var Satan, der talte gennem hende, i håb om at blande sine tilsnigelser med sandheden, som disse mænd der forkyndte Guds ord, prøvede på at fremstille.     
Det samme sker i dag. Fjenden prøver at bringe sine tilsnigelser ind via dem som ønsker at være på knæ for Gud, bedende for en forståelse af hvad skriften fortæller, så de må kunne modstå djævelens indflydelse som breder sig i verden. Gud ønsker at videnskabelige tilsnigelser skal renses ud af ethvert hjerte. Han vil have os til at kritisere onde planer og ethvert ondt arbejde. Hvis vi tillader sådanne onde tanker at fremstå uden irettesættelse, vil vi selv komme til at lide under konsekvenserne.    
Efter at kvinden var blevet befriet fra den onde ånd, blev hun en Kristi efterfølger. Hendes herrer så, at deres håb om vinding var væk, og tog derfor Paulus og Silas og bragte dem til myndighederne, idet de havde lavet uro i byen. Dette forårsagede et oprør. stemningen rejstes imod disciplene og embedsmændene beordrede dem i fængsel ledsaget med prygl. De blev der anbragt med fødderne fastspændt i en blok.     
Tingene så meget ufavorable ud for disciplene. Men Guds engle var hos dem og de sang til Guds engle var hos dem og de sang til Guds ære i fængslet. Kunne vi have sunget under sådanne omstændigheder? De gjorde det. Imens de sang "kom med et et stort jordskælv, så fængslets grundvolde rystede, og straks sprang alle døre op, og alles lænker løstes.     
Fangevogteren for op af søvne, og da han så fængslets døre stå åbne, drog han sit sværd og skulle lige til at dræbe sig selv, fordi han mente, at fangerne var flygtet. Men Paulus råbte med høj røst og sagde: Gør dig ikke noget ondt, vi er her jo alle.    
Da forlangte han fakler og sprang ind og kastede sig skælvende ned for Paulus og Silas. Og han førte dem udenfor og sagde: I herrer! hvad skal jeg gøre for at blive frelst? De svarede: Tro på Herren Jesus. så skal du blive frelst, du og dit hus.    
Og i den selv samme nattetime tog han dem op i sit hus og lod dække bord for dem, og han frydede sig med hele sit hus over, at han var kommen til tro på Gud. Men da det var blevet dag, sendte byfogederne betjentene hen og lod sige: Løslad de mænd.    
Det så du som om deres anstrengelser havde været forgæves, da de sad i fængselet med deres fødder anbragt i blokkene. Men deres virke resulterede i omvendelsen af fangevogteren og hans hus.     
Hvad vi behøver, er at holde fast ved sandhedens levende principper, uanset de konsekvenser det synes at bringe os. Vi skal ikke tage imod den mindste tilsnigelse fra nogen embedsmand, præst eller nogen som helst anden. Gud er vores lærer. Og derfor er vi bestemt til at være forenede. Kristus har befalet at vi skal være et, ligesom han er et med Faderen. Så vi skal ikke tage imod tilsnigelser fra mænd, hvis liv er fyldt af mangler og fejl og hemligholdte ting. Gud ønsker vi skal opsøge ham for at få lys, så vi kan frembære hans væsen overalt hvor vi går.     
Må Herren indprente i sit folk, at der er god gudsdyrkelse i en god ledelse af hjemmet. Når dette er sket, vil vi have mænd og kvinder, der forstår betydningen af en god styring af menigheden. Vi vil have disse til at stå faste som klipper m.h.t. principperne. De vil ikke prøve at opnå alle de fordele, der følger med visse poster, fordi de har interesse i den stilling. Hvad Gud ønsker, er mænd, der er jernfaste i sandheden mod principperne. Med mindre vi har sådanne mænd, kan vi ikke se når fjendens tilsnigelser fremsættes. Vi kan ikke se når han taler, som da han talte gennem kvinden på Pauli tid.     
Vi må bringe sunde principper ind i hjemmet og ind i kirken. Ethvert medlem af familien må udøve en vigtig indflydelse i hjemmet, i kirken og i verden. Forældre, jeg opfordrer jer i Jesus Kristus af Nazareths navn til at begynde af arbejde efter Guds retningslinier i jeres hjem.Vi ønsker at se Guds frelse åbenbaret i ethvert hjem. Jeg ønsker, at jeres hjem skal blive således at Guds engle kan træde ind i dem og arbejde med jer og jeres børn. Men hvis i med hårde ord og vrede udbrud stadig synder mod Gud, kan englene ikke gå ind i jeres hjem. Bedrøvede vender de sig bort, sorgfulde over at dem som Kristus har udrettet så meget for, således skal vanære deres Forløser.     
Hvis forældrene ikke har en reformation at udrette i deres hjem, har Gud aldrig talt ved mig. De behøver at få del i den guddommelige natur, idet de har undflyet bedraget som ser er i verden og dens lyst.     
Dette er den sidste Sabbat vi skal være sammen her, og jeg ønsker at vide hvor mange i denne forsamling der er rede til at tage fat på Herrens arbejde i de fremsatte retningslinier, rede til at bruge deres tid på at jage og fiske efter sjæle. Kristus anbragte ikke sine disciple - fra fiskerierhvervet - i en skole fra at de kunne uddannes til hans arbejde. Han tog dem til sig selv, idet han bød dem at følge efter sig. De stillede ingen spørgsmål, men fulgte ham. I dag vil mænd gå lige fra kirken til arbejdet i høstmarken. De behøver aldrig have lagt hænderne på sig ved ordination, men de kan gøre et arbejde for Gud og ingen kan hindre dem deri.     
Tiden er kommet hvor jøderne skal få lys. Herren ønsker, at vi skal opmuntre og støtte mænd som skal arbejde i rene linier for disse mennesker. For der vil blive overbevist en mængde af disse om sandheden, så de tager deres valg for Gud. Tiden er kommet da der er mange der vil omvende sig, ligesom på pinsedagen efter disciplene havde modtaget Helligånden.     
Jøden vil være en kraft i arbejdet for jøderne. Og vi vil se Guds frelse. Vi er alle sammen for snæversynede. vi må udvide vores sind. Gud vil at vi skal udvise sandhedens og retfærdighedens principper. Hans arbejde består i at gå frem i byen og landsbyen og flækker.     
Jeg vil gerne spørge, hvor mange der er villige til at genindvie deres hjerter til Gud i dag. Hvor mange er villige til ikke længere at være lunkne i deres religiøse liv, hverken kolde eller varme? Kristus ønsker at du skal være i den tilstand hvor kraften fra hans liv tager plads i det liv. Hvor mange har fået indtryk af sandheden gennem mødet og har bestemt sig for at adlyde dette?     
Hele forsamlingen rejste sig.     
Vil du i Herrens navn tage skridtene opad. Kristus har stillet sig for enden af stigen der er anbragt på jorden. Stigen når til Himlen og du må klatre time for time indtil du står på det øverste trin der fører ind i Guds rige.     
Jeg vil at I skal huske at I, i dag har forpligtet jer til at leve helt for Gud. I har erklæret at jeres viljer vil tjene ham. Lad jeres liv blive så rent og helligt at Kristus ikke vil skamme sig ved at kalde jer brødre. På den dag i ikke tænker, skal menneskesønnen komme. Gør jer rede til at møde ham i fred. Teorien der siger: "Min Herre har udsat sit komme", er blevet fremsat. Men se ud på verden og dens kundskab. Ingen uden den der står under Guds beskyttelse har sit liv sikret. Verden bliver snart et Sodoma og Gomora. Det bliver snart som det var i Noahs dage. Vi må være så fuldstændig helliget til Kristus og hans tjeneste som verden er overgivet til ondskaben er overgivet til ondskaben. Fjenden vil fremsætte sine spidsfindigheder, med små usandheder som vil gribe fat ved jeres opfattelse og underminere jeres tro. Jeg beder, at jeres øjne må være salvet med den himmelske øjensalve, at I må skelne mellem hvad der er sandt og hvad der er forkert. Vi har brug for at iklæde os de hvide klæder af Kristi retfærdighed. Vi har brug for at vandre og samtale med Gud.   

31 08 1905 Review and Herald "Hold fast i det som er godt."*   
 I højtidelig storhed proklamere Gud fra Sinai sin lov til Israel, så de kan erkende den høje standard som de skulle opnå. Han viste dem skønheden og sikkerheden i lydigheden, erklærede at kun ved lydighed kunne de få fred og fremgang. Han skiltede også de visselige følger af ulydighed modhans lov. Vi som lever i denne periode af jordens historie ser opfyldelsen af hans advarsler til Israel. Stormfulde scenerier finder sted i vor verden, vi ser resultatet af overtrædelse mod Guds lov.    
 "Og nu, Israel! Hør de anordninger og lovbud, som jeg vil lære eder at holde, for at I kan blive i live og komme ind og tage det land i besiddelse, som Herren, eders fædres Gud, vil give eder. I må hverken lægge noget til eller trække noget fra, hvad jeg byder eder, men I skal holde Herren eders Guds bud, som jeg pålægger eder. I har med egne øjne set, hvad Herren gjorde i anledning af Ba'al Peor: hver eneste mand, som fulgte Ba'al Peor, udryddede Herren din Gud af din midte. Men I, som holdt fast ved Herren eders Gud, er alle i live den dag i dag."    
Det var i nåde at Herren udslettede dem som var blevet ledt bort af Baal-peor. Fik de lov at leve, ville deres indflydelse have fordærvet hele Israels forsamling. De domme som kom til dem, var en advarsel til andre om at ikke ignorere Guds ære og herlighed. Ofte taler Herren i domme, for at undertrykke synd. Han ser og irettesætter deres synder som er ulydig mod hans love, men han viser barmhjertighed mod dem som adlyder ham. Når deres egne tilbøjeligheder leder dem i fare, tilbageholder han dem fra det som de ønsker.    
Gud udvalgte Israel til at være sit eget folk, så at de ved omhyggeligt at adlyde hans bud kunne for verden være en illustration på den karakters ynde, den moralske kraft og den dyd, som kan opnås ved at frygte og ære ham. Han ønskede også ved dem at åbenbare de fordele, der ville tilfalde dem, der som hans sande sønner og døtre ville vandre i harmoni med hans lovs principper. I sin måde at behandle mennesker på har Gud ofte vist, at ved den dyd, der opnås ved lydighed mod himmelens love, kan mennesker få en karakters ynde, som vil gøre dem egnede til at være arbejdere sammen med ham.    
Karakterrenheden vil tydeligt åbenbares hos alle som sandt følger Kristus. Hos dem vil opfyldelsen af dette løfte kunne ses: "Jeg vil være Israel som dug, han skal blomstre som liljen, rod skal han slå som en poppel og bugne af skud, som et olietræ stå i pragt, som Libanon dufte." Salmisten skriver den kristnes skønhed og vækst således: "De retfærdige grønnes som palmen, vokser som Libanons ceder; plantet i Herrens hus grønnes de i vor Guds forgårde; selv grånende bærer de frugt, er friske og fulde af saft for at vidne, at Herren er retvis, min klippe, hos hvem ingen uret findes."    
Når træet sender sine rødder dybt ned i jorden, får det styrke til at modstå stormen. Så den kristne skal være "rodfæstet og grundfæstet" i sandheden, så han kan stå fast imod fjendens fristelser. Hans styrke må fornyes til stadighed, og han må holde fast i bibelsandheden. Der vi komme fabler ind af alle slags, for at forlede den troende fra sin alliance med Gud, men han skal se op, tro på Gud, og stå fast rodfæstet og grundfæstet i sandheden.    
Tag fast greb på Herren Jesus, og lad ham aldrig gå. Hav fast tillid til det som du tror på. Lad sandhederne i Guds ord lede dig til at hellige, sind, sjæl og styrke til at udføre Hans vilje. Tag resolut fat i et tydeligt, "så siger Herren." Lad jeres argument være: "Der står skrevet." Således skal vi hævde den tro der tidligere er overbragt de hellige. Den tro har ikke mistet noget af sin indviede og hellige karakter, uanset hvor anstødelig den kan være for dens modstandere.    
Dem som ikke følger deres eget sind og vandrer på deres egne veje vil forme en skæv karakter. Der vil indføres frugtesløse læresætninger med præsentationer der er sandsynlige, for at bedrage, endog de udvalgte. Bygger menighedsmedlemmerne på klippen? Stormen kommer, den storm som vil prøve ethvert menneskes tro, af hvilken slags den er. De troende må nu rodfæstes fast i Kristus, ellers vil de ledes på vildspor af nogle af vildfarelsens aspekter. Lad jeres tro blive dokumenteret af Guds Ord. Grib fast om sandhedens levende vidnesbyrd. Hav tro på Kristus som en personlig Frelser. Han har været og vil altid være vor Tidsaldres Klippe. Vidnesbyrdet fra Guds Ånd er sandt. Skift ikke din tro ud med nogle aspekter af læresætninger, uanset hvor tiltalende den kan se ud, så vil dette forføre sjælen.    
Satans fejlslutninger er nu blevet mangedoblet, og dem som viger fra sandhedens sti vil miste deres holdninger. Er der ikke noget at forankre sig i, vil de drive fra det ene bedrag til det andet, blæses hid og did af fremmede læresætningers vinde. Satan er kommet ned med stor magt. Mange vil blive bedragede af hans mirakler. Dem som accepterer hans videnskab vil være blandt dem Kristus siger dette til:     
 "Dette siger han, som har Guds syv ånder og de syv stjerner: Jeg kender dine gerninger, at du har ord for at leve og er dog død. Bliv vågen og styrk det, der er tilbage, men som var ved at dø; thi jeg har ikke fundet dine gerninger fyldestgørende i min Guds øjne. Kom derfor i hu, hvordan du tog imod ordet og hørte det; hold fast ved det, og omvend dig."    
Jeg beder enhver indtrængende om at være klare og faste med hensyn til visse sandheder, som vi har hørt og modtaget og forsvarer. Guds ords udtalelser er tydelige. Plant jeres fødder fast på den enige sandheds platform. Afvis ethvert aspekt af vildfarelse, også selvom det er dækket med virkelighedens udseende, som fornægter Guds og Kristi personlighed.     
Om Frelseren, siger Johannes: "Han var i verden, og verden er blevet til ved ham, og verden kendte ham ikke. . . .  Men alle dem, som tog imod ham, gav han magt til at blive  Guds børn, dem, som tror på hans navn." De blev ikke født af blod, ej heller af køds vilje, ej heller af mands vilje, men af Gud. Og Ordet blev kød og tog bolig iblandt os, . . . . fuld af nåde og sandhed."    
Jesus Kristus er Guds Søn. Han blev vist i kødet. Hvad var hans arbejde i denne verden? - At bortlægge sig synd ved at ofre sig selv på Golgatas kors. Han blev fristet på alle punkter som vi, dog uden synd. Ved hans bønner og stærke anmodning, overvandt han. I sin menneskenatur, udviklede han en karakter efter guddommelig lignelse. Ved et liv i fuldkommen lydighed over for alle Guds krav, erklærede han genløsning for alle, som vil være lydige. Den guddommelige natur er tildelt dem som tager imod og anerkender ham som deres Frelser. De får del i guddommelig natur, overvinder Satans angreb og undslipper det fordærv som er i verdens lyster. Kristus udfolder sin kraft ved sin Ånd for dem som søger ham af hele hjertet.    
Dem som oprigtigt tager imod Kristus får kraft til at blive Guds sønner. Idet de ser på Jesus, griber de guddomme lysstråler, og tiltrækkes af Frelserens elskelighed, renhed og godhed. De søger at efterligne hans behagelighed, frem for den hårde voldsomhed, de viser som ignorer Guds lov. Og idet de holder gudsfrygten frem for sig, og vandrer som lydige børn, vil andre lægge mærke til deres Kristus-lignende karakter, og vil drages til Frelseren ved åbenbaringen af deres kærlighed, deres retfærdighed og deres barmhjertighed. Nogle vil nægte at komme til Frelseren, vælge mørket frem for lyset, fordi deres gerninger er onde.    
Kristus og Hans retfærdighed - lad dette være vor platform, livet i vor tro. Det som han lærer, skal vi lære. Hans opgave til sine efterfølgere er: "Gå ud i alverden, og forkynd evangeliet for al skabningen;" "og se, jeg er med jer alle dage til verdens ende."   

12 10 1905 Review and Herald Lektier fra Salomons liv - Nr. 5 (Orden og organisering)    
 Vor Gud er en ordnens Gud. Alt som er i forbindelse med himlen er i fuldkommen orden; underkastelse og grundig disciplin markerer englehærens bevægelser.    
<b>Den jødiske husholdning</b><br>I Moses dage, var Israels styring karakteriseret af grundig organisering, forunderlig lighed for dens fuldkommenhed og dens enkelhed. Den orden, der havde en slående perfektion og ordning i alle Guds skabte værker, viste sig i den hebræiske husholdning. Gud var centeret for autoritet og styring, Israels gering. Moses stod som deres synlige leder, udpeget af Gud, for at administrere lovene i hans navn. Fra de ældste i stammerne var et råd på halvfjerds udvalgt til at assistere Moses i nationens overordnede anliggender. Dernæst kom præsterne, som rådførte sig med Herren i helligdommen. Ledere, eller fyrsterne, herskede over stammerne. Under disse var "som øverste over tusinde, hundrede, halvtredsindstyve eller ti og som tilsynsmænd over eders stammer" og til sidst officerere som kunne bruges til særlige opgaver.    
<b>Omorganisering ved begyndelsen af Salomons regering</b><br>Da rigets administration blev planlagt, efter at David havde frasagt sig regering til Salomon, så den aldrende konge og hans søn og deres rådgivere som en nødvendighed at alt gøres retmæssigt, i troskab og hurtigt. De fulgte så vidt  muligt, systemet og organisering Israel fik efter udfrielsen fra Ægypten. Levitterne var tiltænkt arbejdet i forbindelse med tempeltjenesten, indbefattet sang og instrumentalmusik, og bevarelse af rigdomme.    
Mænd der kunne være i hæren og tjene kongen, blev delt i tolv skifter på femogtyve tusinde hver. Over hver skifte var en hærfører. "Joab var kongens hærfører." "Skifterne,. . .  fra hver måned hele året rundt."    
David udpegede Jonatan, sin onkel, som "en indsigtsfuld og skriffkyndig mand, var rådgiver"; Akitofels var også kongens rådgiver og  "Akitofels eftermand var Jojada . . . . og og Ebjatar." Husjaj var "kongens ven." Ved sit skønsomme eksempel, lærte den aldrende konge Salomon at "en mægde rådgiverere er sikkerheden."    
Organisationens grundighed og fuldkommen blev dannet ved Salomons regering; de omfattende planer fra begyndelsen var det størst mulige antal for alle folk i aktiv tjeneste; det vide uddeling af ansvar, så at Guds og kongens tjeneste ikke er urimelig tyngende for nogen personer eller grupper, - dette er de lektier som alle får studeudbytte af, som ledere af den kristne kirke bør forstå og følge.    
Dette skildrer et stort og mægtigt folk, der lever i enkelhed og fortrøstning i landets hjem, hver person yder en villig og ulønnet tjeneste for Gud og kongen i en del af hvert år, er et billede som vi kan samle mange nyttige forslag fra.    
<b>Ordnen i den kristne menighed</b><br>Der var orden i menighdeden da Kristus var på jorden, og efter at han var gået bort, orden blev overholdt nøje blandt hans apostle. Og nu i disse sidste dage, medens Gud bringer sine børn i troens enhed, er der mere brug for orden end nogensinde før; for når Herren forener sit folk, har Satan og hans onde angle meget travlt med at løsne denne enhed og ødelægge den.    
Det er Satans bevidste mål at lede bekendende kristne så langt fra himlens orden, som han kan; bedrager han endog Guds bekendende folk, og får dem til at tro at orden og disciplin står i fjendskab med åndelighed; så den eneste sikkerhed for dem er at lade hver enkelt gå sin egen vej. Men hvis vi ikke ser det nødvendige i harmonisk handling, og er uordentlige, udisciplinerede, og ikke har organiseret vor handlemåde, kan engle, som er grundigt organiserede og bevæger sig i fuldkommen orden, ikke arbejde succesrigt for os. De vender sig bort i sorg; for de er ikke bemyndiget til at velsignelse forvirring, forstyrrelse og uorden.    
Alle som ønsker at samarbejde med himmelske budbringere, må arbejde i samstemmighed med dem. Dem som har salvelsen ovenfra, vil i al deres arbejde opmuntre til orden, disciplin og enstemmige handlinger, og så kan Guds engle samarbejde med dem. Men disse himmelske budbringere vil aldrig, aldrig give deres underskrift på uregelmæssighed, uorganisering, og uorden. Alle sådanne onde er følgerne af Satans faste bestræbelser på at svække vore kræfter, fjerne modet og forhindre en succesrig handling. Gud ønsker at hans arbejde skal gøres med system og nøjagtighed, for at han kan sætte sit anerkendende segl på det.    
<b>Resultatet af organiserede anstrengelser</b><br>Det er næsten et halvt hundrede år siden at der blev oprettet en organisation blandt os som et folk. Jeg var en af dem som fik erfaring for at oprette dette. Jeg kender til de vanskeligheder vi kom ud for, problemerne med at rette på en organisering, og jeg passede på indflydelsen, i forbindelse med at sagen voksede. På et tidligt tidspunkt i værket, gav Gud os et særligt lys på dette punkt; og dette lys, sammen med den erfaring vi fik, skulle der tages omhyggelig hensyn til.    
Fra først af var vort arbejde aggressivt. Vi var ikke mange, og mest fra de fattigere klasser. Verden kendte næsten ikke vore synspunkter. Vi havde ikke huse at bede i, men nogle få publikationer, og meget begrænsede faciliteter til at føre vort arbejde med. Fårene blev spredt på hovedveje og biveje, i byer, stæder og skove. Guds bud og Jesu tro var vort budskab.    
 "Thi tænk på, hvordan det var ved jeres kaldelse, brødre, at I ikke var mange verdsligt vise, ikke mange mægtige, ikke mange fornemme; men det, der var dårskab for verden, udvalgte Gud for at gøre de vise til skamme, og det, der var svagt for verden, udvalgte Gud for at gøre det stærke til skamme; og det for verden ringe og det foragtede, det, der ikke var noget, udvalgte Gud for at gøre det, der var noget, til intet, for at intet menneske skal rose sig for Gud. Men ham skyldes det, at I er i Kristus Jesus, som er blevet os visdom fra Gud, både retfærdighed og helliggørelse og forløsning, for at, som der står skrevet, "den, der roser sig, skal rose sig i Herren."    
Vores medlemstal steg gradvist. Frøet som var blevet sået var blevet vandet af Gud, han gav os væksten. Først samledes vi for tilbedelse, og gav sandheden til dem som ville komme og høre, i private hjem, i store køkkener, i lader, i små lunde, og i skolebygninger; men der var ikke langt før vi kunne få rigtige bygninger til tilbedelsen. Som vores medlemstal steg, var det klart at uden nogen form for organisering ville der blive en stor forvirring, og arbejdet ville ikke få heldig fremrykning. For at skaffe prædikanterne underhold, for at føre arbejdet ud i nye områder, for at beskytte menighederne og præsteskabet mod uværdige medlemmer, for at fastholde menighedernes ejendomme, for at offentliggøre sandheden fra trykkeriet, og meget andet er organisation absolut nødvendigt.     
Endnu var der stærke følelser imod det blandt vores folk. Første dags Adventisterne modstod at organisere sig, og de fleste af Syvende dags Adventisterne nærede de samme ideer. Vi søgte Herren med alvorlig bøn for vi måtte forstå hans vilje, og lyset blev givet ved hans ånd at der måtte være orden og grundige disciple i menigheden - så organisering var uundværlig. System og orden har manifesteret sig i hele Guds arbejde overalt i universet. Orden er Himlens lov, og den skulle være loven for Guds folk på jorden.     
Vi havde en hård kamp med organisations etablering. Til trods for at Herren gav os vidnesbyrd efter vidnesbyrd på dette punkt, var modstanden stærk, og det gjorde at vi mødtes igen og igen. Men vi vidste at Herren Israels Gud ledte os, og førtes ved hans forsyn. Vi engagerede os i organisationsarbejdet, og mærkede et medfølgende held på dette fremadgående tidspunkt.     
Som arbejdet udvikledes blev vi kaldt til at arrangere os i nye foretagender, vi blev beredte til at gå ind i dem. Herren styrede vores tanker til vigtigheden af det uddannelsesmæssige arbejde. Vi så behovet for skoler, så vores børn frit kunne belæres om det dårlige i den falske filosofi, så deres oplæring må blive i harmoni med principperne i Guds ord. Behovet for en helseinstitution har været drivkraft i os, både til hjælp og undervisning af vores egne folk og som et middel til velsignelse og oplysning til andre. Denne virksomhed blev også overført. Alt dette var missionsarbejde af højeste rang.     
Vort arbejde blev ikke støttet af store gaver eller legater; for vi havde få velhavende mennesker blandt os. Hvad er hemmeligheden blandt vore besiddelser? Vi havde bevæget os inden for ordrerne fra vor frelsende leder. Gud havde velsignet vore forenede anstrengelser. Sandheden var blevet spredt og havde floreret. Institutionerne var blevet mangedoblet. Sennepsfrøet er vokset til et træ. Organisations systemet har vist sig at være en stor succes. Ifølge bibelplanen var der god velvillighed ved tilmelding. Hele legemet vokser i sin vækst Idet alle de enkelte led hjælper til at knytte og holde det hele sammen, som vi har oparbejdet vores organisationssystem, har det stadig vist sig at være effektivt.     
I nogle dele af værket, er det rigtigt at maskineriet har været for kompliceret; især har dette været tilfældet i traktat- og missionsarbejdets tidlige år; de mange regler og regulativer gør det unødigt svært. Der må gøres noget for at forenkle arbejdet, så vi undgår unødig arbejde og forviklinger.    
Forretningen til vor konferensesamling har nogle gange været bebyrdet med forslag og vedtægter som slet ikke var nødvendige, og at de aldrig ville være præsenteret hvis Guds sønner og døtre havde vandret omhyggeligt og under bøn for ham. Jo mindre regler og vedtægter vi har, des bedre vil virkningen være til sidst. Når de er gjort, så lad der blive vist nøje hensyn til dem, og hvis de er kloge, så lad det kunne ses at de betyder noget, og ikke blive til et dødt brev. Uanset hvad så skal den enkelte gren i værket ikke bebyrdes med unødige, byrdefulde restriktioner og påfund fra mennesker. I denne periode af verdens historie, med det umådelige arbejde som ligger foran os, så behøver vi at holde den største enkelthed, og arbejdet vil være stærkere i sin enkelthed.    
Lad ingen nære den tanke at vi kan dele ud af organisationen. Det har kostet meget studium og mange bønner om visdom, at vi ved Gud har svaret, for at oprejse denne struktur. Den har været bygget op ved hans forordning, ved mange ofre og megen kamp. Lad ingen af vores brødre blive så bedraget så det fører til at det rives ned, for du vil således bringes under sådanne forhold som du ikke vil drømme om. I Herrens navn jeg erklærer dig at den må stå stærk, befæstet, og ordnet. Ved Guds bud gå frem gik vi frem når vanskelighederne skulle overvindes gjorde at fremskridt syndes umulig. Vi ved hvor meget det har kostet at arbejde i Guds planer førhen, hvilket har gjort os til det folk som vi er. Lad da enhver i høj grad være forsigtig ikke at gøre sindene uklare i lyset af de ting som Gud har forordet for vores lykke og held i arbejdet for hans sag.     
Snart er værket blevet afsluttet. Medlemmer, som i den kæmpende menighed har vist sig trofaste, vil få plads i den sejrende menighed. Når jeg ser tilbage på, hvad vi har oplevet og været med til på rejsen frem til det sted, vi nu står, kan jeg kun sige 'Pris Gud!' Når jeg ser, hvad Gud har udført, fyldes jeg med forundring og med tillid til Kristus som leder. Vi har intet at frygte for fremtiden ud over, at vi skulle glemme den måde, hvorpå Herren har ført os og hans undervisning i tiden, der er svundet.  

9 11 1905 Review and Herald Lektier fra Salomons liv - Nr. 9 (Pagtens ark)   
 Inden for det indre forhæng i ørkentabernaklet bygget på Moses tid, var det allerhelligste, hvor centeret var for symbolsk sonetjeneste og mellemkomst. I denne afdeling var arken, en kiste af akasietræ, belagt inden for og udenpå med guld, og med en krone af guld på toppen. Den var lavet som opbevaringssted for stentavlerne, som Gud selv havde indskrevet de ti bud på. Herefter blev den kaldet for Guds testamentes ark, eller pagtens ark, eftersom de ti bud var grundlag for pagten mellem Gud har Israel.    
Dækket over den hellige kiste blev kaldet nådestolen. Dette var udført af et massivt stykke guld, og var omgivet af gyldne keruber, en der står i hver ende. En vinge på hver engel var rakt frem opad, medens den anden var foldet til kroppen, et tegn på ærbødighed og ydmyghed. Kerubernes position, med deres ansigter vendt imod hinanden, og så ærbødigt ned på arken, viste den ærbødighed som den himmelske hær har mod Guds lov, og deres interesse for genløsningsplanen. Over nådestolen var Sekina, tilkendegivelsen af den guddommelige nærværelse; og fra mellem keruberne, gjorde Gud sin vilje kendt.    
Igennem Moses og Josvas tider, og Israels dommeres og kongers tider, blev pagtens ark betragtet som et symbol på Guds nærhed iblandt sit folk. Det var den ark som førte vejen for Israels hære da de krydsede Jordan og gik ind i det forjættede land. Omgivet af en stråleglans af herlighed, blev arken båret omkring Jerikos mure af præster iklædt klæder, der betegnede deres hellige embede. Ved Kanaans erobring, var Gilgal den jødiske nations hovedkvarter og tabernaklets sæde. Derefter, Silo, en by som alle stammer nemt kunne komme til, blev udvalgt som det mest passende sted for menighedsforsamlingens tabernakel.    
Arken forblev i Silo i tre hundrede år, indtil den, pågrund af synderne i Elis hus, faldt i filistrenes hænder, og Silo blev ruineret. Gennem Guds forsyn, blev arken bragt uskadt tilbage til israelitterne, og blev sat i Levitternes hus i Kirjat?Jearim, femten kilomenter fra Jerusalem. Der blev den i mange år, indtil David, ved sejrsprocessionens hoved, med ofre, dans og musik bragte arken til Jerusalem, og satte den i det telt der var indrettet til arken.    
<b>Overførelsen af arken til templet</b><br>Efter at Salomon havde afsluttet bygnignen af templet, samlede han Israels ældste, og de mest indflydelsesrige blandt folkene, for at bringe Herrens pagts ark ud af Davids by. Disse mænd helligede sig selv til Gud, og med højtidelighed og ærefrygt, ledsagede den af præsterne, som bar arken. "Og de bragte Herrens ark op tillige med åbenbaringsteltet og alle de hellige ting, der var i teltet; præsterne og leviterne bragte dem op. Og kong Salomo tillige med hele Israels menighed, som havde givet møde hos ham foran arken, ofrede småkvæg og hornkvæg, så meget, at det ikke var til at tælle eller overse."    
Salomon fulgte sin fader Davids eksempel. Han ofrede for hver sjette skridt. Med sang, og med musik og stor ceremoni, "præsterne førte Herrens pagts ark ind på dens plads i templets inderhal, det allerhelligste, og stillede den under kerubernes vinger; thi keruberne udbredte deres vinger over pladsen, hvor arken stod, og således dannede keruberne et dække over arken og dens bærestænger."    
En meget pragtfuld helligdom var blevet gjort, efter det mønster der var blevet vist Moses på bjerget, og sidenhen bragt af Herren til David. I tillæg til keruberne på toppen af arken, gjorde Salomon to andre engle der var større, der står påhver ende af arken, og repræsentere himmelske engle vogte Guds lov. Det er umuligt at beskrive denne helligdoms skønhed og glans. På dette sted blev den hellige ark frembåret med højtidelig ærbødighed af præsterne, og sat på sit sted under de to statelige kerubers vinger, der stod på gulvet.    
Det hellige kor, opløftede deres stemmer i pris til Gud, og melodien af deres stemmer blev akompagnieret af alle slags musikinstrumenter. Og medens templets sale genlød af pris, tog skyen af Guds herlighed besiddelse i huset, og den havde tidligere fyldt ørkentabernaklet. "Da præsterne derpå gik ud af helligdommen, fyldte skyen Herrens hus, så at præsterne af skyen hindredes i at stå og udføre deres tjeneste; thi Herrens herlighed fyldte Herrens hus."    
<b>En skygge af himmelske ting"</b><br>Ligesom den jordiske helligdom blev bygget af Moses efter det mønster han fik vist på bjerget, var Salmons tempel, med al dens tjeneste, "et sindbillede på den nuværende tid, og svarende dertil frembæres der både ublodige og blodige ofre," dens to hellige steder var " afbillederne af den himmelske helligdom;" Kristus, vor store Ypperstepræst, er "som tjener ved helligdommen, det sande tabernakel, som Herren selv og ikke et menneske har rejst." Som i synet apostlen Johannes fik, et indblik i Guds tempel i himlen, så han der "syv lamper med ild der brænder for tronen." Han så en engel "med et røgelseskar af guld, og der blev givet ham megen røgelse, for at han skulle lægge den til alle de helliges bønner på guldalteret foran tronen." Her fik profeten lov til at se den første afdeling i den himmelske helligdom; og han så at der er "syv ildlamper" og "guldalteret", repræsnteret af guldlysestaten og røgelsesalteret i den jordiske helligdom. Igen "blev Guds tempel åbnet," og han så inden for forhænget var det allerhelligeste. Her så han "hans pagts ark" som var repræsenteret af den hellige kiste Moses konstruerede til at indeholde Guds lov.    
I tjenesten i det jordiske tabernakel, der var "et billede og en skygge af det himmelske," blev det allerhelligste kun åbnet på den store forsoningsdag, den forbilledlige domsdag, da helligdommen skulle renses. Derfor peger denne erklæring: "Og Guds tempel i Himmelen blev åbnet, og hans pagts ark kom til syne i hans tempel," [Åb. 11, 19] hen på åbningen af det allerhelligste i den himmelske helligdom ved slutningen af de 2300 dage i 1844, da Kristus gik derind for at fuldbyrde forsoningens værk. De, der i troen fulgte med deres store ypperstepræst, da han påbegyndte sin tjenergerning i det allerhelligste, så hans pagts ark.     
Helligdommen i Himmelen udgør selve midtpunktet for Kristi værk for menneskene. Dette angår hvert eneste menneske, som lever på jorden. Det bringer forløsningens plan til syne, fører os ned til tidens ende og åbenbarer den herlige afslutning på striden mellem retfærdighed og synd. Det er af den allerstørste vigtighed, at alle kommer til en grundig forståelse af alt dette, at de kan være i stand til at give enhver, som spørger derom, grunden til det håb, de har.     
Vi lever nu på den store forsoningsdag. I den forbilledlige tjeneste, når ypperstepræsten gjorde soning for Israel, forlangtes det af alle, at de skulle ydmyge sig for Gud og vende sig bort fra deres synder, for at de ikke skulle udryddes af folket. Alle de, som gerne vil have deres navn optegnet i livets bog, burde nu, i de få dage, der er tilbage af deres prøvetid, ydmyge deres sjæle overfor Du ved at sørge over synden og ved sand anger. Hjertet må ransages oprigtigt og grundigt. Den letsindige overfladiskhed, som så mange, der kalder sig kristne, hengiver sig til, må udryddes. Det er en hård kamp, der venter alle dem, der ønsket at underkue de onde tilbøjeligheder, som stræber efter magten. Et menneskes renhed og gudsfrygt kan ikke erstatte mangelen på disse egenskaber hos en anden. Selv om alle nationer skal dømmes af Gud, vil han granske hver enkelt sag som om der ikke var noget andet menneske på jorden. Enhver skal blive prøvet og findes uden plet eller rynke.     
Der vil foregå alvorlige begivenheder i forbindelse med frelsens afsluttende gerning. Der knytter sig skæbnesvangre forhold hertil. Nu afsiges dommen i den himmelske helligdom. Dette arbejde har foregået i mere end tres år. Snart, ingen ved hvor snart, vil dommen over de levende begynde. I Guds ærefrygtindgydende nærværelse vil vort liv blive gennemgået. Til den tid, mere end nogen anden tid, påhviler det hver enkelt sjæl at agte på Frelserens advarelser, "Våg derfor, for I ved ikke, hvad dag jeres Herre kommer. Men det ved I, at vidste husets herre, i hvilken nattevagt tyven kommer, ville han våge og forhindre, at nogen brød ind i hans hus. Derfor skal I også være rede, for Menneskesønnen kommer i den time, I ikke venter det." Matt 24,42-44.    
Når den undersøgende del af dommen er afsluttet, vil enhvers skæbne være afgjort til liv eller død. Prøvetiden er endt kort tid før Herren åbenbares i Himmelens skyer. Da vil Kristus erklære: "Lad den, der øver uret, stadig øve uret, den, der er tilsølet, stadig søle sig til, den retfærdige stadig øve retfærdighed, og den, der er hellig, stadig helliges. Ja, jeg kommer snart, og med mig min løn, for at gengælde enhver, som hans gerning er" Åb 22,11-12.    
De retfærdige og de gudløse lever endnu på jorden i deres dødelige tilstand, menneskene planter og bygger, spiser og drikker uden at vide, at den sidste, uigenkaldelige domskendelse er blevet afsagt i helligdommen hisset. Da Noa var gået ind i arken, lige før vandfloden kom, lukkede Gud ham inde og de ugudelige ude; men i syv dage fortsatte menneskene deres sorgløse, forlystelsessyge liv og spottede over advarslerne om den kommende dom uden at vide, at deres skæbne var afgjort. "Sådan skal det også gå ved Menneskesønnens komme," siger Frelseren. Stille og ubemærket som en tyv ved midnat vil den afgørende time komme, som markerer afgørelsen af hvert menneskes skæbne og den endelige tilbagetrækning af nådens indbydelse til syndige mennesker.     
Våg derfor, for I ved ikke, hvornår husets herre kommer, om det bliver om aftenen eller ved midnat eller ved hanegal eller ved daggry; lad ham ikke finde jer sovende, når han pludselig kommer. Mark 13,35-36. Tilstanden er dødsens farlig for dem, som fordi de er blevet trætte af at våge, vender sig til verdens tillokkelser. Mens forretningsmanden er optaget af at tjene penge, mens den nydelsessyge søger tilfredsstillelse af sine lyster, mens modedamen ordner sin pynt, så kan det være, at jordens dommer i den time vil forkynde dommen: Du er vejet og fundet for let.  

23 11 1905 Review and Herald Endens tid   
 <i> (Læsning til sabbaten den 9. december) </i>Herren kommer snart. Ondskab og oprør, vold og forbrydelser fylder verden. De lidendes og fortryktes råb hæver sig til Gud efter retfærdighed. På det sted hvor man blødgøres af Guds tålmodighed og overbærenhed, vokser ondskaben stærkere til hårdnakket oprør. Den tid som vi liver i præges af fordærv. Religiøs betvingelse kastes bort, og mennesker forkaster Guds lov som uværdig for deres opmærksomhed. Mere end en almindelig foragt udvises mod denne hellige lov. I sin tid så David de sidste dages ondskab. Han så at Loven for Guds rige blev trådt under fode, og i retfærdig harme udbrød han: "Det er tid for Herren at gribe ind, de har krænket din lov."    
Mennesker går nu over grænselinjen, og Herren lader fjenden gøre sin vilje. Vi hører om oversvømmelser, om jordskælv og storme på land og på havet, udsletter hundredvis af liv på et øjeblik, men er der ikke endnu. Herrens trampen vil høres på landet og i havet. For hans egens æres skyld, er Gud nu ved at tilbagepresse synden. Han vil snart, meget snart, forsvare kravene i sin lov.     
Den sidste overtrædelse hos alle jordiske herredømmer forudsiges tydeligt i sandhedsordet. I profetien fremsiges en dom, som Gud fremsagde over Israels sidste konge, i dette budskab:    
 "Så siger den Herre Herren: bort med hovedbindet, ned med kronen! Som det var, er det ikke mere! Op med det lave, ned med det høje! Grushobe, grushobe, grushobe gør jeg det til. Ve det! Således skal det være, til han kommer, som har retten til det; ham vil jeg give det."    
Kronen fra Israel gik efterfølgende til Babylons, Medio-Pesiens, Grækenlands og Roms riger. Gud siger: "Således skal det være, til han kommer, som har retten til det; ham vil jeg give det."    
Det tidspunkt er nær. I dag erklærer tidernes tegn at vi skal stå på tærsklen til store og højtidelige begivenheder. Alt i vor verden er i bevægelse. For vore øjne opfyldes frelserens profeti om begivenhederne forud for hans komme. " I skal komme til at høre krigslarm og krigsrygter. . . . Thi folk skal rejse sig mod folk, og rige mod rige, og der skal være hungersnød og jordskælv både her og der."    
Nutiden er et tidspunkt af overmådelig interesse for alle der lever. Herskere og statsmænd, som har betroede og myndighedsstillinger, tænkende mænd og kvinder fra alle klasser, har deres opmærksomhed fæstet på de begivenheder der finder sted omkring os. De overvåger de anspændte og rastløse forhold der er iblandt folkene. De lægger mærke til den intensitet som findersted i alle jordiske elementer, og de erkender at noget stort og afgørende er ved at finde sted - at verden er på randen af vældige kriser.    
Engle holder nu krigsvindene tilbage, indtil verden er blevet advaret om den kommende dom; men det trækker op til storm og den er ved at bryde løs over verden, og når Gud befaler sine engle at slippe vindene løs, vil der blive en sådan strid, som ingen kan beskrive.     
 "Se, Herren gør jorden tom og øde og vender op og ned på dens overflade, han spreder dens beboere, . . . . thi lovene krænked de, overtrådte budet, brød den evige pagt. Derfor fortærer forbandelse jorden, og bøde må de, som bor der. . . . . . håndpaukens klang er endt, de jublendes larm hørt op, endt er citrens klang."    
 "Jeg så på jorden, og se, den var øde og tom, på himlen, dens lys var borte; Bjergene så jeg, og se, de skjalv, og alle højene bæved; jeg så, og se, der var mennesketomt, og alle himlens fugle var fløjet; jeg så, og se, frugthaven var ørken, alle dens byer lagt øde."    
 "Thi stor er denne dag, den er uden lige, en trængselstid for Jakob, men fra den skal han Frelses."    
 "Mit folk, gå ind i dit kammer og luk dine døre bag dig; hold dig skjult en liden stund, til vreden er draget over."    
Os der star på tærsklen til opfyldelsen af de store scenerier, for hvilket dybt øjeblik, og hvilken levende interesse, skal disse skildringer af tingene komme - begivenheder som siden vore første forældre vendte deres skridt fra Eden, Guds børn har overvåget og ventet længe og bedt!    
På dette tidspunkt, før den store endelige krise, som før verdens første udslettelse, optages mennesker af fornøjelser og sanselige higen. Optaget af det synlige og kortvarige, har de mistet det usynlige og evige af syne. For de ting som går tabt ved anvendelse, de er på bekostning af uforgængelige rigdomme. Deres sind behøver at blive opløftet, deres syn på livet udvides. De behøver at blive vækket fra verdslig drømmeris sløvhed.    
Gud har nådigt givet os et øjebliks udsættelse. Enhver evne, Gud har skænket os, skal benyttes til at udføre det arbejde, Herren har anvist os for dem, som er ved at omkomme i uvidenhed. Advarselsbudskabet skal forkyndes i alle jordens egne. Der må ikke forhales noget. Sandheden må proklamers på jordens mørke steder. Forhindringer må imødekommes og overvindes. Der skal udføres et stort arbejde, og dette arbejde er betroet dem, der kender sandheden for vor tid.     
Nu er det tid for os at tage vare på vor styrkes arm. Davids bøn bør være præster og lægmænds bøn: "Det er tid for Herren at gribe ind, de har krænket din lov." Lad Guds tjenere komme grædende mellem indgangen og alteret og råbe: "Herre, spar dog dit folk! Overgiv ej din arv til skændsel." Gud har altid arbejdet til fordel for sin sandhed. Onde mænds planer, kirkens fjender, er genstand for hans kraft og hans underkendende forsyn. Han kan bevæge på statsmændendes hjerter; vreden fra dem der hader hans sandhed og hans folk, kan vendes bort, ligesom flodens vande kan vendes, hvis han beordrede det. Bønner bevæger den Almægtiges arm. Han som bringer himlens stjernerne i orden, hvis ord kontrollerer det store dybs bølger - den samme uendelige Skaber vil arbejde for sit folks skyld, hvis de vil kalde på ham i tro. Han vil betvinge mørkets kræfter, indtil advarslen gives ud i verden, og alle som vil give agt på det er forberedt til hans komme.    
Guds folk bør gøre mægtig mellemkomst for Ham, for at hjælpe nu. Og de må lægge hele deres energi i for at forkynde sandheden i løbet af den overtid der er tilstået. Idet de helliger sig selv uforbeholdent til Guds tjeneste, vil en overbevisende kraft følge deres anstrengelser for at bringe andre sandheden, og lys vil skinne ind i mange hjerter. Mine brødre og søstre, sov ikke længere på Satans fortryllede grund, men stå op, og kald beslaglæg alle ressourcer til at proklamer nådesbudskabet. Den sidste advarsel gives "til mange folk, folkeslag, tungemål og fokonter."     
Mit hjerte bebyrdes ofte fordi så mange, der kunne arbejde ikke gør noget. De er en plet fra Satans fristelser. Ethvert menighedsmedlem som kender til standheden, forventer at arbejde når dagen går på hæld; for natten kommer, hvor ingen kan arbejde. Om lidt skal vi forstå hvad natten betyder. Guds Ånd græmmes bort fra denne jord. Folkene er vrede på hinanden. Vidt udbredte forberedelser gøres for krig. Natten er nær. Lad menigheden vågne op og gå ud for at gøre sit bestemte arbejde. Enhver troende, uddannet eller ikke uddannet, kan frembære budskabet.    
Evigheden strækker sig ud foran os. Sløret er ved at blive løftet. Hvad gør vi, hvad tænker vi på, at vi klynger os til vor selviske egenkærlighed, medens der overalt omkring er sjæle der går tabt? Er vore hjerter blevet helt hårde? Kan vi ikke se eller forstå at vi har et arbejde at gøre for andres skyld? Mine brødre og søstre, er I iblandt dem som har øjne, ikke ser og hører men intet hører? Er det forgæves at Gud har givet jer en kundskab om hans vilje? Er det forgæves at han har sendt jer advarsel efter advarsel om at enden er nær? Tror I at erklæringerne i Hans angår det som kommer over verden? Tror I på at Guds domme hænger over jordens beboer? Hvordan kan da I da side mageligt, ubekymrede og ligegyldige?    
For hver dag der går bringer det os nærmer til enden. Vi er et år nærmere dommen, nærmere evigheden, end vi var i begyndelsen af 1905. Nærmer vi os også nærmere Gud? Våger vi i bøn? Endnu et år af den tid vi har fået til at arbejde i, ruller hen mod evigheden. Hver dag omgås vi med mænd og kvinder som er bundet af dom. Hver eneste dag kan være en skillelinie for en sjæl. Hver eneste dag kan nogen have taget en beslutning som vil afgøre hans fremtidige skæbne. Hvad har været vor indflydelse over disse medrejsende? Hvilke anstrengelser har vi gjort for at bringe dem til Kristus?     
Dem som vi omgås dag for dag behøver vor hjælp, vor vejledning. De måtte være i en sådan sindstilstand at et ord i rette tid vil sendes hjem af Helligånden, som et søm på et sikkert sted. I morgen kan nogle af disse sjæle aldrig være til at nå igen. Måtte Gud hjælpe os til at arbejde så længe dagen varer ved.    
Umiskendelige beviser peger på at enden er nær. Vejen må være beredt for Fredsfyrstens komme. Lad ikke vore menighedsmedlemmer beklage sig fordi de så ofte kaldes til at give. Hvad er det som gør de hyppige kald for en nødvendighed? Er det ikke de ofte gentagede missionsvirksomheder? Forhaler vi ikke disse virksomheders vækst ved at nægte at give? Skal vi glemme at vi er medarbejdere sammen med Gud? Ud fra enhver menighed, bør der stige bønner op til Gud for større helligelse og gavmildhed. Mine brødre og søstre, bed ikke for indskrænkninger i det evangeliske arbejde. Så længe der er sjæle at frelse, begrænses vor interesse for arbejdet for disse sjæle ikke. Ikke alle kan gå ud som missionærere til fremmede lande, men alle kan gøre det arbejde der venter på dem i deres eget naboskab; og alle kan give af deres midler for at fremme udenlandske missioner.    
Der er nye marker som skal indtages, og vi må have jeres hjælp. Skal vi ignorere den mission vi har fået, og derved tabe opfyldelsen af løftet der følger med denne betroede opgave? Skal Guds folk blive ubekymrede og ligegyldige, og nægte at give af deres midler for at fremme hans arbejde? Kan de gøre dette uden at tjene deres forbindelse med ham? De kan måske tro at de er sparsommelige; men det er en forfærdelig sparsommelighed, der sætter dem der hvor de er adskilt fra Gud.     
Lad Herrens folk betale en trofast tiende, og lad dem også, fra forældre til børn, lægge de penge til side til Herren, som så ofte bruges på selvtilfredsstillelse. Herren har gjort os til sine forvaltere. Han har lagt midler i vore hænder til trofast fordeling. Han beder os om at give hans eget til ham. Han har forbeholdt tienden som hans del, at blive brugt til at sende evangeliet ud til alle dele af verden. Mine brødre og søstre, bekend, og læg jeres selviskhed fra jer, og bring Herren jeres gaver og ofre. Bring ham også tiende som I har holdt tilbage. Kom og bekend jeres forsømmelse. Prøv Herren på det han har indbudt jer til at gøre. "Jeg vil for eders skyld skræmme æderne, så at de ikke ødelægger eder landets afgrøde, og vinstokken på marken skal ikke slå eder fejl, siger Hærskares Herre. Og alle folkene skal love eder, fordi I har et yndigt land."    
Mine brødre og søstre, det er for sent at bruge jeres tid og styrke på at tjene jer selv. Lad jer ikke blive fundet blottet for himlens rigdomme på den sidste dag. Søg at presse korsets sejre frem, forsøg at oplyse sjæle, arbejde for jeres medmenneskers frelse, og jeres arbejde vil stå ildprøven.    
 "Hvis noget menneskes arbejde består. . . vil han få en løn." Herlig vil den løn være hvor de trofaste medarbejdere samles om Guds og Lammets trone. Når Johannes i sin menneskelige tilstand beskuer Guds herlighed, vil han falde som en død om. Han kunne klare synet. Men når Guds børn har påtaget sig udødelighed, vil de "se ham som han er." De vil stå foran tronen, accepteret i den Elskede. Alle deres synder er blevet udslettede, og alle deres overtrædelser bæres bort. Nu kan de se på den utilslørede herlighed fra Guds trone. De har haft del i Kristus i hans lidelser, de har været medarbejdere sammen med ham i genløsningsplanen, og de får del sammen med ham i den glæde det er at se sjæle frelst i himlens rige, der for at prise Gud igennem al evighed.  

23 11 1905 Review and Herald Personlig helligelse   
 Gud udvalgte sig et folk og gav dem kristennavnet. Det er et kongeligt navn, som gives til dem, der slutter sig til Kristus. Det er om det navn, Jakob taler, når han siger: "Er det da ikke de rige, der undertrykker jer, og er det ikke dem, der slæber jer for domstolene? Er det ikke dem, der spotter det skønne navn, som er nævnet over jer?" Og Peter siger: "Men lider han, fordi han er kristen, så skal han ikke skamme sig, men ved dette navn gøre Gud ære."    
Gud forventer, at de, der bærer Kristi navn, skal repræsentere ham i tanke, ord og gerning. Deres tanker må være rene og deres ord og gerninger ædle og opløftende, så at de, som de færdes iblandt, drages nærmere til Frelseren.    
I den sande kristnes liv er der intet af selvet tilbage. Selvet er dødt. Der var ingen selviskhed i det liv, Kristus levede her på jorden. I sin menneskelige natur levede han et liv, der var helt helliget tjeneste for andre.    
"Så vær da I fuldkomne", er Guds ord til os. Og for at vi skal kunne adlyde disse ord, sendte han sin enbårne Søn til denne jord for at leve et fuldkomment liv til bedste for os. Vi har hans eksempel at se hen til; og den styrke, han fik til at leve dette liv, står til vor rådighed. Jesus var syndfri i tanke, ord og gerning. Fuldkommenhed prægede alt, hvad han gjorde. Han viser os hen til den vej, han gik, idet han siger: "Hvis nogen vil gå i mit spor, skal han fornægte sig selv og tage sit kors op og følge mig."    
Syvende dags adventisterne er i en særlig forstand sat i denne verden som vægtere og lys bærere. Det sidste nådens budskab til en falden verden er blevet dem betroet. Der skinner et vidunderligt lys på dem fra Guds ord. Hvorledes bør de derfor være?    
Vort liv skulle åbenbare en stadig åndelig vækst. Og dog har jeg med smerte måttet se mænd og kvinder med en forkrøblet karakter; de ejer Guds ord, der fortæller dem, hvad de skal gøre for at blive frelst, og alligevel er de ikke helliggjorte, men verdslige, fordi de ikke ønsker at ligne Kristus.    
   Det er Guds store hensigt at forherlige sig gennem sit folk overfor verden. Han længes efter at gøre dem til kanaler, hvorigennem han kan udøse sin bundløse kærlighed og nåde. Men er vi det, Gud ønsker, vi skal være? Nej, det er vi ikke. Vore menighedsmedlemmer på ethvert sted har behov for at ransage sig selv nøje og overgive sig uforbeholdent til Gud. De trænger til at gribe de gaver, Himmelen tilbyder, og give udtryk for deres kærlighed og taknemmelighed i deres liv. Hvis de gjorde det, ville de betragte tiden som alt for kostbar til at blive brugt til kritik og til at finde fejl. Når Guds folk får Kristi retfærdighed bragt ind i deres daglige liv, vil syndere blive omvendt og sejre vundet over fjenden.    
Lad os komme Herren til hjælp komme ham til hjælp mod de mægtige mørkets magter. Satan arbejder med anspændt målbevidsthed på at trælbinde og ødelægge sjæle. Lad os tage et fast standpunkt imod ham. Den, der er helt helliget til Guds tjeneste, vil få styrke til kampen. Han vil blive styrket med "al magt". Den, der føler sin svaghed og kæmper med Gud, som Jakob gjorde, og siger: "Jeg slipper dig ikke, uden at du velsigner mig," vil få en ny Andens salvelse. Himmelens atmosfære vil omgive ham. Han vil gå omkring og gøre vel. Hans indflydelse vil blive en positiv kraft til fremme af Kristi religion.    
Gud kalder på lysbærere, som vil fylde verden med det lys, den fred og glæde, der kommer fra Kristus. Han kalder på ydmyge mennesker, der føler deres egen svaghed, og som husker på, hvad tjenesten for Gud kræver af dem - den værdighed i tale og handling, der røber Kristi kraft og nåde. Sådanne mennesker vil åbenbare Kristi karakteregenskaber i deres liv. Der trænges til et mere dybtgående nådens værk i Guds folks hjerter. Mindre af jeg'et og mere af Kristus må komme til syne. Alle vil blive underkastet en streng og nøje prøve. Bibelens religion må indflettes i alt, hvad vi siger og gør. Ethvert forretningsforetagende må være præget af Guds tilstedeværelse.    
Tingenes tilstand i verden bærer umiskendeligt vidnesbyrd om, at alle tings ende er nær. Menneskenes hjerter er fyldt med stolthed og egenkærlighed. Tyveri og mord er almindelige foreteelser. Og verden bliver ikke advaret, som den burde. Tusinder omkommer i deres synd, og det sidste nådens budskab er endnu ikke forkyndt i Andens kraft. Hvor lidt der bliver gjort i sammenligning med det, der burde gøres! Mennesker går til grunde uden Kristus. Den Helligånd vil engang i fremtiden bevæge mennesker til at forlade deres almindelige arbejde og begive sig ud på de steder, hvor advarselsbudskabet' aldrig har været forkyndt. Mange vil få skænket kraft fra det høje. Disse arbejdere vil handle klogt. De vil ikke ødsle med penge men overveje, hvorledes sjæle kan bibringes kendskab til sandheden. Dette arbejde optager mænd og kvinder for Kristi kærligheds skyld.    
Tiden er kostbar. Sjæles skæbne ligger i vægtskålen. Gud holder sine domme tilbage, medens han venter på, at budskabet skal blive forkyndt for alle mennesker. Der er endnu mange, som ikke har hørt sandhedens prøvende budskab for denne tid. Det sidste nådekald skal lyde ud over hele jorden. Himmelske engle har længe ventet på menneskelige redskaber, menighedens medlemmer, som de ønsker at samarbejde med i det store værk, som skal udføres. De venter på dig. Så star er marken, ag så omfattende er planen, at ethvert helliggjort hjerte vil blive sat ind i tjeneste som den guddommelige krafts redskab.    
Vejen til frelse er tilvejebragt for en uendelig høj pris. Skal Kristi store offer være bragt forgæves? Skal jorden være helt under sataniske redskabers kontrol? Sjæles frelse afhænger af Guds menighedsmedlemmers helligelse og aktivitet. Herren kalder dem, der tror på ham, til at samarbejde med ham. De må ikke, så længe de lever, føle, at deres arbejde er til ende. Lige til den tid kammer, da Jesus siger: "Det er fuldbragt," vil arbejdet far sjæles frelse ikke ophøre, men tiltage i betydning. Der kunne udføres tusinde gange mere arbejde far Gud, hvis alle hans børn ville hellige sig til ham. Hvis de ville benytte enhver anledning til at gøre godt, ville døre åbne sig for deres tjeneste. De ville blive kaldet til at bære større ansvar.    
Den samme hengivelse, den samme selvopofrelse og den samme lydighed mod Guds ord s krav, som åbenbaredes i Kristi liv, må ses i hans tjeneres liv. Han forlod sit sikre ag fredfyldte hjem, forlod den herlighed, han havde hos sin fader, forlod sin stilling på universets trone. Han gik hernede som et lidende, fristet menneske, gik i ensomhed og såede livets sæd med tårer ag vandede den med sit blad far en for tabt verdens skyld.    
På samme måde må hans tjenere gå ud far at så. Det advarende budskab skal bringes ud til alle dele af verden. Vore bøger skal udgives på mange forskellige sprog. Ydmyge, trofaste mennesker vil gå ud som kolportørevangelister med disse bøger og bringe budskabet til mange, som ellers aldrig ville blive oplyst om sandheden. De, der optager denne gren af arbejdet, bør være i stand til at kunne gøre missionsarbejde far syge mennesker. De syge og lidende må hjælpes. Mange, far hvem dette barmhjertighedsarbejde bliver gjort, vil lytte til og modtage livets ord.    
Det er ikke lærde, veltalende arbejdere, der er mest behov for nu, filen ydmyge, kristne mænd og kvinder, som har lært af Jesus af Nazarat at være ydmyge og sagtmodige, og som i tillid til hans styrke vil gå ud på vejene og ved gærderne med indbydelsen: "Kom, for nu er det rede."    
Ikke alle kan blive missionærer i fremmede lande, men alle kan leve et kristenliv der, hvor de er. Alle kan give af deres midler til støtte for arbejderne i fremmede lande. Alle kan deltage i hjemmemissionsarbejdet. Forældre må ikke glemme den store missionsmark, de har i deres hjem. Gud har pålagt enhver mader en hellig opgave i de børn, han har betroet hende. "Tag denne søn, denne datter, " siger Gud, "og oplær ham eller hende for mig. Giv dem en karakter, der passer i et    
palads, så de kan skinne i Herrens sale for evigt."    
Lyset og herligheden, der skinner fra Guds trone, hviler på den trofaste moder, der prøver på at oplære sine børn til at modstå det andres indflydelse.    
Lad jeres lys skinne ud, mine trosfæller. Lad jeres stemmer høres i ydmyge bønner, i vidnesbyrd imod uafholdenhed, imod verdens dårskab og forlystelser og i forkyndelsen af sandheden far vor tid. Jeres stemme, jeres indflydelse, jeres tid er alt sammen gaver, Gud har givet jer, for at de skal bruges til at vinde sjæle far Kristus.    
Mine brødre ag søstre, I har en stemme, I har farstand, I har evner, ag Herren kalder jer til at udbrede kendskabet til hans sandhed. Besøg jeres naboer, ag vis interesse for deres sjæles frelse. Omsæt enhver åndsevne i handling. Fortæl dem, I besøger, at alle tings ende er nær.' Den Herre Jesus vil åbne deres hjertes .dør ag lade varige indtryk fæste sig i deres sind.    
Stræb efter at rive folk ud af deres åndelige følelsesløshed. Fortæl dem, hvordan I fandt Jesus, og hvilke velsignelser I har haft, siden I begyndte at tjene ham. Fortæl dem, hvilken velsignelse I får ved at sidde ved hans fødder ag høste dyrebare lærdomme fra hans ard. Fortæl dem om den fryd og glæde, der er ved at leve et kristent liv. Jeres varme, inderlige ord vil overbevise dem om, at I har fundet den kostbare perle. Lad jeres fortrøstningsfulde, opmuntrende ord vise dem, at I i sandhed har fundet en højere ag bedre vej. Dette er ægte missionsarbejde, og når det bliver udført, vil det vække mange som af en drøm.    
Missionsbefalingen må aldrig miste sin magt aver Guds falks sind. Sandhedens lys må skinne ind i syndens mørke, så mørket kan spredes. De, der genspejler lyset, vil få mere lys at give genskin af. Ny kraft vil tilflyde menigheden.    
Grupper af kristne arbejdere, må forene sig i at hjælpe de trængende og i at forkynde sandheden for vor tid. Når de arbejder selvopofrende for andres skyld ag giver afkald på det, som de hidtil har kunnet glæde sig ved men ikke virkelig behøvede, er de Guds hjælpende hånd.    
Herren kalder sit folk til at stå op af søvne. Alle tings ende er nær. Når de, der kender sandheden, bliver Guds medarbejdere, vil retfærdighedens frugter vise sig. Når Guds kærlighed åbenbares i missionsbestræbelser, vil mange blive vækket op til at se syndigheden i deres egen handlemåde. De vil se, at deres hidtidige selviskhed har gjort, dem uskikkede til at samarbejde med Gud. Når Guds' kærlighed giver sig tilkende i uselvisk tjeneste for andre, vil den blive et middel til at lede mange sjæle til tro på Guds ard, akkurat som det er skrevet.    
Gud ønsker at berige sit folk med den Helligånds gave ag derved i sin kærlighed give dem en ny dåb. Der er intet behov far en Andens dyrtid i menigheden. Efter Kristi himmelfart kom Helligånden over de ventende, bedende og troende disciple i en fylde, der nåede hvert hjerte. Jorden vil i fremtiden blive oplyst. af Guds herlighed. En hellig indflydelse - skal udgå til verden fra dem, som sandheden har helliggjort. J orden vil blive omgivet af en nådens atmosfære. Helligånden vil virke på menneskers hjerte, idet den tager af de ting, der hører Gud til, og viser menneskene dem.    
Frelsens budskab skal ikke blot prædikes på nogle få steder, men over hele verden. De, der ikke kender evangeliet, befinder sig i vantroens mørke.    
Hvorfor er menigheden så træg, så egenkærlig, så svag? Hvorfor gør menighedsmedlemmerne sig ikke alvorlige bestræbelser far at forkynde nådens budskab, så at andre kan erfare glæden ved frelsens budskab?    
Gransk Herrens løfter, I, som hører til den levende Guds menighed, og tænk på, at jeres mangel på tro, på åndelighed og guddommelig kraft hindrer Kristi kamme. Hvis I ville gå ud for at udføre Herrens værk, ville himmelske engle gå foran jer og berede hjerterne til at tage imod evangeliet. Hvis enhver af as var en sand missionær, ville budskabet for vor tid hurtigt blive forkyndt for alle folkeslag, stammer, tungemål og folk. Er I Guds personlige medarbejdere? Hvis ikke, hvad er så grunden?    
Denne verdens riger vil snart blive var Guds og Kristi riger. "Den syvende engel blæste i sin basun; da lød der i Himmelen høje, røster, som sagde:    
"Verdensherredømmet er nu blevet vor Herres og hans Salvedes, og han skal være konge i evighedernes evigheder." Evangeliet vil blive hurtigt og sejrrigt udbredt.    
"Til sit tempel kommer i et nu den Herre, I søger... Hvo kan udholde den dag, han kommer, og hvo kan stå, når han kommer til syne? Han er jo som metalsmelterens ild og tvætternes lud. Han sidder og smelter og renser sølv." Snart vil hvert menneske blive dømt efter sine gerninger.    
Min broder, min søster, jeg bønfalder jer om at berede jer for Kristi komme i himmelens skyer. Befri dag for dag jeres hjerter for kærlighed til verden. Erfar, hvad det vil sige at have fællesskab med Kristus. Bered jer for dommen, så at I, når Kristus kommer for at blive modtaget af alle, der tror på ham, kan møde ham i fred. På den dag vil de frelste genspejle Faderens og Sønnens herlighed. Englene vil spille på deres gyldne harper, idet de byder Kongen velkommen sammen med hans sejrsløn - dem, der er blevet renset og gjort hvide i Lammets blod. En sejrssang vil bryde frem og fylde hele Himmelen. Kristus har sejret. Han går ind i de himmelske sale ledsaget af sine frelste - de levende vidnesbyrd om, at hans mission, hans lidelse og offer ikke har været forgæves. Review and Herald, 23. november 1905, s. 15, 16, 17.  

4 01 1906 Review and Herald Lektier fra Salomons liv - Nr. 16 (Opofrelsens ånd)   
 Begyndelsen til Salomos frafald kan spores tilbage til mange tilsyneladende ubetydelige afvigelser fra de rette principper. Hans forbindelse med de afgudsdyrkende kvinder var ikke på nogen måde den eneste grund til at det gik nedad med ham. Blandt de første grunde som bragte Salomo ind i ødselhed og tyrannisk undertrykkelse, var den kurs han fulgte ved at udvikle og nære en begærlighedens ånd.     
I det gamle Israels dage da Moses, ved foden af Sinaj, bragte folket det guddommelige påbud: "De skal lave mig en helligdom, så vil jeg tage bolig hos dem" (2Mos 25,8), blev israelitternes svar fulgt af passende gaver. "Og alle, der følte sig tilskyndet og ville give frivilligt, kom med afgift til Herren til arbejdet på Åbenbaringsteltet og til hele tjenesten i det og til de hellige klæder" (2Mos 35,21), og har gaver frem. Store og kostbare forberedelser var nødvendige til bygningen af helligdommen. Det krævede en stor mængde af de fineste og mest kostbare materialer. Alligevel ville Herren kun tage imod frivillige gaver. "Fra enhver, der vil give frivilligt, skal I modtage afgiften til mig." (2Mos 25,2). Dette var den guddommelige befaling Moses gentog for forsamlingen. Helligelse til Gud og en selvopofrelsens ånd var de første og fremmest krav når det gjaldt om at skaffe en bolig til veje for Den Højeste.     
Et lignende kald til selvopofrelse blev givet da David overlod Salomo ansvaret for at opføre templet. Til mængden som var samlet, og havde bragt deres rigelige gaver,stillede David spørgsmålet: "Hvem vil i dag bringe frivillige gaver til Herren?" (1Krøn 29,5). Denne opfordring skulle de som havde ansvaret for opførelsen af templet, altid have husket på.     
Udvalgte mænd blev specielt dygtiggjort af Gud med færdighed og visdom til at opføre tabernaklet ude i Ørkenen. "Moses sagde til israelitterne: "Se, Herren har udvalgt Besal'el...fra Judas stamme, og fyldt ham med Guds ånd, med visdom og klogskab og indsigt til at udføre al slags arbejde...evnen til at lære fra sig, og han har fyldt dem med kundskab til at udføre al slags arbejde med indgravering, med kunstfærdig og broget vævning af purpurblåt, purpurrødt og karminrødt stof og fint linned og med almindelig vævning de skal udføre al slags arbejde og lave udkast til kunstneriske arbejder." (2Mos 35,30-35)." Besal'el og Oholiab og alle de kyndige mænd, som Herren har givet visdom og klogskab." (2Mos 36,1). Himmelske magter arbejder sammen med de arbejdere som Herren selv havde udvalgt.    
Efterkommere af disse mænd arvede i stor grad den dygtighed deres forfædre havde modtaget. I Juda og Dans stammer var der mænd som blev betragtet som særligt kyndige når det gjaldt den finere kunst. En tid forblev disse mænd ydmyge og uselviske, men gradvis, næsten umærkeligt, mistede de deres nære kontakt med Gud og hans sandhed. De begyndte at bede om højere løn på grund af deres fremragende dygtighed. I nogle tilfælde blev deres anmodning imødekommet. Men det hændte oftere at de som bad om højere løn, fik arbejde hos de omkringboende folkeslag. I stedet for den ædle selvopofrelsens ånd som havde præget deres navngivne forfædre, så nærede de en begærlighedens ånd, og de forlangte mere og mere. De tjente hedenske konger med deres gudgivne dygtighed, og de vanærede deres skaber.     
Det var blandt disse frafaldne, Salomo søgte en mesterarbejder som skulle forestå opførelsen af templet på Moria bjerg. Kongen var blevet betroet skriftlige, nøjagtige specifikationer vedrørende hver del af den hellige bygning, og han skulle i tro se hen til Gud for at få indviede hjælpere. Disse ville Herren give særlig dygtighed til nøjagtigt at udføre det arbejde som krævedes. Men Salomo tabte denne anledning af syne, til at øve tro på Gud. Han henvendte sig til kongen i Tyrus for at få fat i "en mand, der er kyndig i at arbejde i guld, sølv, bronze, jern, rødt purpur, karmin og blåt purpur, og som har forstand på gravering; han skal arbejde sammen med de kyndige, jeg har hos mig i Juda og Jerusalem." (2Krøn 2,7).     
Den fønikiske konge svarede med at sende Hiram, en klog og kyndig mand, søn af en kvinde af Dans slægt, men hans far var fra Tyrus. (2Krøn 2,13-14). På moderens side var han en efterkommer af Oholiab som Gud havde givet speciel visdom om opførelsen af tabernaklet flere hundrede år tidligere. Sådan gik det til at der som leder for Salomos arbejderstab blev ansat en vanhellig mand som krævede stor løn på grund af sin usædvanlige dygtighed.    
Hiram blev ikke tilskyndet af et ønske om at yde sin bedste tjeneste for Gud. Han tjente denne verdens gud -Mammon. Selve fibrene i hans væsen var blevet indpakket i selviskhedens principper som kom til syne ved at han tragtede efter de højeste lønninger. Gradvis blev disse fejlagtige principper arvet af hans medhjælpere. Medens de arbejdede sammen med ham dag efter dag og gav efter for tilbøjeligheden til at sammenligne hans løn med deres egen, begyndte de at tabe deres arbejdes hellige karakter af syne og de blev optaget af forskellen mellem deres løn og hans. Lidt efter lidt mistede de selvfornedrelsens ånd og nærede en begærlighedens ånd. Følgen blev et krav om højere løn, noget de også fik.     
Den fordærvelige indflydelse som blev sat i gang ved ansættelsen af denne mand med den griske ånd, trængte igennem i alle grene af Herrens tjeneste og spredte sig videre gennem hele Salomos kongerige. De høje lønninger som blev krævet og givet, gav mange anledning til at hengive sig til luksus og ødselhed. I de langtrækkende virkninger af denne indflydelse, kan man spore en af de vigtigste grunde til det frygtelige frafald, hos ham som en gang var den viseste af alle mennesker. Kongen var ikke alene om sit frafald. Overdådighed og korruption var synlig overalt. De fattige blev undertrykt af de rige. Den selvopofrende ånd i Guds tjeneste var næsten borte.     
I dette er det en højst betydningsfuld lærdom for Guds folk i dag, en lektie som mange er sene til at lære. Begærlighedens ånd, det at søge de fineste stillinger og den højeste løn, er fremherskende i verden. Den gammeldags indstilling med selvfornægtelse og selvopofrelse er alt for sjælden at se. Men det er den eneste ånd som kan motivere en sand Jesu efterfølger. Vor guddommelige mester har givet os et eksempel på hvordan vi skal arbejde. Dem som han gav denne befaling: "Kom og følg mig, så vil jeg gøre jer til menneskefiskere," (Matt 4,19), tilbød han ikke nogen bestemt sum som belønning for deres tjeneste. De skulle dele hans selvfornægtelse og offer sammen med ham.     
De som gør krav på at være efterfølgere af den store mester, og som er engagerede i hans tjeneste som Guds medarbejdere, skal i deres gerning medbringe den nøjagtighed og dygtighed, den takt og visdom som fuldkommenhedens Gud krævede under opførelsen af det jordiske tabernakel. Og nu, som på den tid, og i tiden under Kristi jordiske tjeneste, bør hengivelse til Gud og en selvopofrelses ånd betragtes som det mest nødvendige for at kunne udføre en acceptabel tjeneste. Gud ønsker ikke at en eneste tråd af selviskhed skal væves ind i hans gerning.     
Der bør lægges stor vægt på den ånd som trænger igennem i vore institutioner. Disse institutioner blev grundlagt ved selvopofrelse og er blevet bygget op ved Guds folks selvfornægtelse, gaver og hans tjeneres uselviske gerning. Alt hvad der har med institutionernes tjeneste at gøre, skal bære himmelens stempel. Der bør opelskes en følelse af hellighed i vor holdning til Herrens institutioner. Arbejderne må ydmyge sig for Herren og erkende hans overhøjhed. Alle bør leve i samfund med selvfornægtelsens principper. Når den selvfornægtende arbejder, med sin åndelige lampe trimmet og brændende, på en uselvisk måde anstrenger sig for at fremme institutionens interesser der hvor han arbejder, vil han få en dyrebar erfaring. Han vil være i stand til at sige: "Herren er sandelig på dette sted." Han vil føle det som en stor forret at have anledning til at give institutionen sin dygtighed, sin tjeneste og sin utrættelig årvågenhed.    
I den første tid af den tredje engels budskab var de som grundlagde vore institutioner, og de som arbejdede i dem, påvirket af høje, uselviske motiver. For deres krævende indsats fik de blot en ussel løn - knapt nok tilstrækkeligt til underhold for en fattig familie. Men deres hjerter var døbt til kærlighedens tjeneste. Belønningen for en helhjertet gavmildhed kunne ses i deres nære samfund med Mesterens ånd. De praktiserede den strengeste økonomi sådan at så mange arbejdere som muligt kunne plante sandhedens banner på nye steder.     
Men på den tid indtraf der en forandring. Selvopofrelsens ånd kom ikke så klart frem. I en del af vore institutioner blev nogle få arbejderes løn øget ud over grænsen for hvad der var rimeligt. De som fik denne løn, påstod at de fortjente en større sum end andre, på grund af deres overlegne talenter. Men hvem gav dem deres talenter, deres dygtighed? Efter hånden som lønnen blev øget, kom der også en jævn stigning af begærlighed, som er afgudsdyrkelse, og en stadig nedgang i åndelighed. Grove onder sneg sig ind, og Gud blev vanæret. Mange som var vidne til dette at jage efter højere og stadig højere løn, blev gennemsyret i deres sind af tvivl og vantro. Besynderlige principper trængte igennem næsten hele flokken af troende, lige som en ondskabens surdej. Mange holdt op med at fornægte sig selv, og ikke få holdt deres tiende og deres offergaver tilbage.     
I sit forsyn krævede Gud en reform i sit hellige værk. Den skulle begynde i hjertet og virke fremad. Nogle som i deres blindhed fortsatte med at vurdere deres tjenester specielt højt, blev fjernet. Andre tog imod det budskab som blev givet dem. De vendte sig til Gud af hele deres hjerte og lærte at afsky deres begærlige holdning. Så langt det var muligt, prøvede de at sætte et rigtigt eksempel for andre, ved frivilligt at reducere deres løn. De var klar over at intet mindre end en fuldstændig forvandling af sindet og hjertet kunne frelse dem fra at blive fejet over ende af mesterbedragerens fristelser.     
Guds værk i hele dets udstrækning er ét. De samme principper og den samme ånd bør åbenbares i alle dets grene. De må bære præg af at være missionsarbejde. Hver afdeling af værket er beslægtet med alle dele af det evangeliske arbejde. Den ånd som råder i en afdeling, vil mærkes ud over hele arbejdsfeltet. Hvis en del af arbejderne får høj løn, er der andre i forskellige grene af arbejdet som vil bede om højere løn, og selvfornægtelsens ånd vil gradvis blive tabt af syne. Andre institutioner og distrikter vil blive grebet af den samme ånd, og Herrens gunst vil blive taget fra dem, for han kan aldrig godtage selvviskhed. Sådan vil vort udadvendte arbejde ophøre. Det kan kun blive fremmet ved stadig offervilje.     
Gud vil prøve enhvers tro. Kristus har købt os for et uendeligt offer. Selv om han var rig, blev han fattig for vor skyld, for at vi ved hans fattigdom skulle komme i besiddelse af evige rigdomme. Alt det vi ejer af dygtighed og evner, har vi fået udlånt af Herren, fordi vi skal bruge det for ham. Det er vort privilegium at tage del med Kristus i hans offer.   

1 02 1906 Review and Herald Lektier fra Salomons liv, nr 20 (Skil jer ud)   
 Som overhoved for et folk, som er sat som lys for omkringboende folk, har Salomon bragt stor ære til universets Herre ved et lydigt liv. Han kunne have opmuntret Guds folk til at undgå de onder som blev praktiseret hos de omkringliggende folk. Han kunne have brugt sin gudgivne visdom og indflydende kraft til at organisere og lede en stor missionsbevægelse til at oplyse dem som ikke kender til Gud og hans sandhed. Derved kunne store skarer være vundet til en alliance med kongernes Konge.    
Satan kender godt resultaterne som ville følge med lydighed, og i de første år af Salomons regering - herlige år pågrund af kongens visdom, godgørenhed og oprigtighed - søgte han at bringe en indflydelse ind som lumsk ville underminere Salomons loyalitet mod princippet, og få ham til at skille sig fra Gud. Og at fjenden havde succes med sine anstrengelser, kender vi fra skriften: "Besvogrede Salomo sig med Farao, ægypterkongen, idet han ægtede Faraos datter; og han førte hende ind i Davidsbyen."    
Ved at danne en alliance med en hedensk nation, og besegle det med ægteskab med en afgudsprinsesse, lod Salomon hån om de kloge tilvejebringelser Gud havde gjort for at fastholde sit folks renhed. Hans håb om at hans ægyptiske hustru måtte omvendes, var kun en spinkel undskyldning for synden. I sin overtrædelse af et direkte påbud - at holde sig adskilt fra andre folk, - forenede kongen sin styrke med kødets arm.    
I en tid underkendte Gud i sin medfølende barmhjertighed denne forfærdelige fejltagelse. Salomons hustru blev omvendt; og kongen kunne, ved en klog handling, have gjort meget for at bremse de onde kræfter som hans klogskab havde sat i gang. Salomon begyndte at miste Kilden for hans kraft og herlighed af syne. Tilbøjelighed vinder magt over fornuft. Eftersom hans selvsikkerhed blev større, søgte han at gennemføre Herrens hensigt med sin egen vej. Han besluttede at politiske og handelsalliancer med omkringliggende folk vil give dem kendskab til den sande Gud; og derved gik han i en uhellig alliance med folk efter folk. Disse alliancer blev ofte beseglet med ægteskab med hedenske prinsesser. Jehovas bud blev sat til side og omgivne folks skikke sat først.    
Under Salomons frafald, gik Israels åndelige frafald hurtigt. Hvordan kunne det have ellers være sket, når deres konge forenede sig med sataniske agenter? Gennem disse agenter arbejdede fjenden på at forvirre folks sind med hensyn til sand og falsk tilbedelse. De blev et let bytte. Det blev en almindelig praksis at gifte sig med hedningene. Israelitterne mistede hurtig deres afsky for afgudsdyrkelse. Hedenske skikke blev indført. Afgudsdyrkende mødre opdrog deres børn til at overholde hedenske ritualer. Den hebræiske tro blev hurtig et miks af forvirrede idéer. Samkvem med andre folk bragte israelitterne i indgående kontakt med dem som ikke elskede Gud, og deres egen kærlighed til ham blev meget mindre. Deres fine sans for Guds høje og hellige karakter formindskedes. Da de nægtede at følge på lydighedens sti, overførte de deres alliance til Satan. Fjenden glæde sig i sin succes med at udviske det guddommelige billede fra folks sind, som Gud havde valgt som sine repræsentanter. Ved blandingsægteskaber med afgudsdyrkere og stadige forbund med dem, fik Satan det ud som han længe havde arbejdet på, - et nationalt frafald.    
<b>Ubibelske alliancer</b><br>Herren ønsker at hans tjenere skal bevare deres hellige og særlige karakter. "Træk ikke i ulige åg med de vantro," lyder budet; "thi hvad har retfærdighed og lovløshed med hinanden at skaffe? eller hvad fællesskab er der mellem lys og mørke? hvordan kan Kristus stemme overens med Beliar? eller hvordan kan den troende have lod og del med den vantro? hvordan kan Guds tempel og afguder have med hinanden at gøre? Vi er jo den levende Guds tempel, thi Gud har sagt: "Jeg vil bo og vandre iblandt dem og være deres Gud, og de skal være mit folk." Derfor: "Drag bort fra dem, og skil jer ud, siger Herren, Og "rør ej noget urent, så vil jeg tage imod jer og være jer en Fader og I skal være mine sønner og døtre, siger Herren, den Almægtige.""    
Aldrig før i jordens historie har denne advarsel være mere gældende end nu. Mange bekendende kristne tror at de, ligesom Salomon, kan forene sig med den ugudelige, fordi deres indflydelse over dem, som gør fejl vil være gavnlig; men for ofte forlokkes og overvindes de, og opgiver deres hellige tro, hellige principper, og skilder sig selv fra Gud. Et falsk skridt fører til et andet, indtil de til sidst sætter sig selv der hvor de ikke kan håbe på at bryde den kæde der brinder dem.    
Den kristne unge bør være meget omhyggelig med hensyn til at slutte venskab med nogen og i valget af livsledsager. Pas vel på, at ikke det, som du nu tror er det rene guld, skal vise sig at være dårligt metal. Verdslig forbindelse vil lægge stene på din vej, når du vil tjene Gud, og mange sjæle er blevet ruinerede ved ulykkelige forbindelser, både forretningsforbindelser og ægteskabelige, med sådanne, som ikke kan forædle eller opløfte. Guds folk bør ikke vove sig ind på forbudt grund. Ægteskab mellem troende og vantro er forbudt af Gud, men det uomvendte hjerte følger ofte sine egne ønsker, og der er blevet indgået ægteskaber, som Gud ikke har kunnet sanktionere. Men for ofte følger de uomvendte hjerte sine egne ønsker, mange mænd og kvinder er uden håb og uden Gud i verden. Deres ædle higen er døde; med en kæde af omstædigheder holdes de i Satans net. Dem som herskes af lidenskaber og impulser vil få en bitter høst at høste i dette liv, og deres handlevej fører til tab af deres sjæle.    
<b>Instutioners arbejde</b><br>Dem som sættes i Herrens institutioners varetægt har behov for meget styrke og nåde til at bevar Guds kraft, så de skal ikke vandre imod sandhedens hellige princip. Mange, rigtig mange har meget tung opfattelse af deres pligt at bevare sandheden i sin renhed, ubesmittet af en forkert tidlige levn. De er i fare for at tage for let på sandheden, og derved give mennesker indtryk at det har lidt betydning hvad vi tror, hvis vi ved at gennemføre menneskelig påtænkte planer, kan ophøje os selv over for verden ved at have en høj stilling, og indtage den højeste sæde.    
Gud kalder på mennesker, hvis hjerter er oprigtige som stål, og som vil stå fast i renhed, upåagtet af omstændighederne Han kalder på mennesker som vil forblive adskilt fra sandhedens fjender. Han kalder på mennesker som ikke tør at gribe sin kødelige arm og gå i partnerskab med verdslige, for at sikre midler til at fremme sit arbejde - endog for institutionernes bygninger. Med sit forbund med ikke-troende, sikrede Salomon sig en overdådighed af guld og sølv, men hans velstand vise sig om hans ruin. Mennesker i dag er ikke klogere end han, og de er lige så tilbøjelige til at give efter for den påvirkning, som forårsagede hans fald. I tusinde år har Satan fået erfaringer med at bedrage; og for dem som lever i denne tidsalder kommer han med næsten overvældende kraft. Vor eneste sikkerhed er lydighed mod Guds Ord, som er blevet givet os som en sikker vejleder og rådgiver. Guds ord i dag skal holde os selv på afstand og adskilt fra verden, dens ånd, og dens indflydelse.    
 "Drag bort fra dem, og skil jer ud." Skal vi høre Guds stemme og adlyde, ellers gøre et halvgjort arbejde i den sag, og prøve at tjene Gud og Mammon? Der er et alvorligt arbejde for hver enkelt af os. Retmæssige tanker, rene og hellige hensigter, kommer ikke naturligt til os. Vi skal kæmpe for dem På alle vore institutioner, vore forlagshuse og colleges, og sanatorier, rene og hellige principper på slå rod. Hvis vore institutioner er det Gud har påtænkt de burde være, vil dem som er knyttet til dem, ikke efterligne verdslige institutioner. De vil stå som særlige, styrede og kontrollerede af bibelstandarden. De vil ikke komme i harmoni med verdens principper for at få støtte. Ingen motiver vil have styrke nok til at bevæge dem fra pligtens lige linje. Dem som er under Guds Ånds kontrol vil ikke søge deres egne fornøjelser og forlystelse. Hvis Kristus bor i sin menigheds medlemmers hjerte, vil de besvare kaldet: "Drag bort fra dem, og skil jer ud." "Tag ikke del i hendes synder."    
Gud vil have at vi skal lære de højtidelige lektier at vi udvirker vor egen skæbne. Den karakter som vi danner i dette liv afgør om vi er egnet til at leve gennem de evige tider eller ej. Intet menneske kan med sikkerhed både tjene Gud og Mammon. Gud er helt i stand til at bevare os i verden, men ikke af verden. Hans kærlighed er ikke usikker og svingende. Han overvåger altid sine børn med en omsorg der ikke kan måles og er evig. Men han forlanger at vi skal give ham vor udelte loyalitet. "Ingen kan tjene to herrer; han vil jo enten hade den ene og elske den anden eller holde sig til den ene og ringeagte den anden. I kan ikke tjene både Gud og mammon".    
Salomon blev begavet med forunderlig visdom; men verden drog ham bort fra Gud. Vi må være ivrige for at passe godt på vore sjæle, så verdens bekymringer og tiltrækning ikke optager den tid der bør bruges på evige ting. Gud advarede Salomon om hans fare, og i dag advarer han os om at ikke bringe vore sjæle i fare ved venskab med verden. "Drag bort fra dem," beder han instændig, "og skil jer ud, . . .  Og "rør ej noget urent, så vil jeg tage imod jer og være jer en Fader og I skal være mine sønner og døtre, siger Herren, den Almægtige."  

15 03 1906 Review and Herald Et helligt folk    
  "Hør, o Gud, min røst, når jeg klager, skærm mit liv mod den rædsomme fjende; skjul mig for ugerningsmændenes råd, for udådsmændenes travle hob. Der hvæsser tungen som sværd, lægger giftige ord på buen for i løn at ramme den skyldfri, ramme ham brat og uset. Ihærdigt lægger de onde råd, skryder af, at de lægger snarer siger: "Hvem skulle se os?" De udtænker onde gerninger, fuldfører en gennemtænkt tanke og menneskets indre og hjerte er dybt.    
 "Da rammer Gud dem med en pil af slaget rammes de brat; han styrter dem for deres tunges skyld. Enhver, som ser dem, ryster på hovedet; alle mennesker frygter, forkynder, hvad Gud har gjort, og fatter hans hænders geming; de retfærdige glædes i Herren og lider på ham, de oprigtige af hjertet jubler til hobe!"    
Dette skriftsted (Sal 64) vil blive opfyldt bogstaveligt. Alt som kan rystes vil blive rystet, så de ting der ikke kan rystes må vare ved. Jeg forbavses når jeg ser Guds folks fortid, nutid og fremtid. Herren vil have et rent og helligt folk, - et folk som vil stå enhver prøve. Enhver som tror har nu brug for at ransage sit hjerte med et tændt lys.     
Vi kan godt stille det samme spørgsmål som den lovlærte gjorde: "Hvad skal jeg gøre for at arve evigt liv?" Kristus sagde til ham: "Hvad står der skrevet i loven? Hvad læser du?" Svaret lød: "Du skal elske Herren din Gud, af hele dit hjerte, og med hele din sjæl, og med al din styrke, og med hele dit sind; og din næste som dig selv." Og Kristus sagde: "Du har svaret rigtigt; gør dette, og du skal leve."    
<b>Synderens eneste håb</b><br>"Thi således elskede Gud verden, at han gav sin enbårne søn, at enhver som tror på ham ikke skal fortabes, men have evigt liv." Gud er vor skaber, velgører og beskytter. Som alt det godes Ophav, er han i stand til at opfylde sin hensigt ved at skabe mennesker.    
Den ondskab, der fylder vor verden, er resultatet af Adams vægring ved at tage Guds ord som det øverste. Han adlød ikke og faldt under fjendens fristelse. "Synden kom ind i verden ved ét menneske, og døden ved synden, og døden således trængte igennem til alle mennesker, fordi de alle syndede." Gud erklærede: "Den sjæl, der synder, den skal dø." Og uden forløsningsplanen er mennesker dømt til døden. "Alle har jo syndet og mangler herligheden fra Gud." Men Kristus gav sit liv for at frelse synderen fra dødsdommen. Han døde, så vi kunne leve. Til dem, som tager imod ham, giver han kraft, som gør dem i stand til at adskille sig fra det, som vil stille dem der, hvor de må fordømmes og straffes, hvis de ikke vender tilbage til deres loyalitet.    
Kristus er synderens eneste håb. Ved sin død bragte han frelse inden for alles rækkevidde. Gennem hans nåde kan alle blive loyale indbyggere i Guds rige. Kun ved hans offer kunne frelsen komme inden for mennesket rækkevidde. Dette offer har gjort det muligt for mænd og kvinder at opfylde de betingelser som kom ud af himlens rådssamlinger.    
Kristus kom til denne jord og levede et liv i fuldkommen lydighed så mænd og kvinder, gennem hans nåde, også kan leve et liv i fuldkommen lydighed. Dette er nødvendigt for frelse. Uden hellighed skal intet menneske se Herren.    
Vi har fået fremholdt en forunderlig mulighed at være ligesom Kristus - lydig mod alle Guds loves principper. Men i os selv er vil helt magtsløse til at få denne tilstand. Alt hvad der er godt i mennesket, kommer til mennesket gennem Kristus. Den hellighed som Guds Ord erklærer må vi have før vi kan frelses, er resultatet af guddommelig nådes arbejde, idet vi bøjer os i underdanighed for Sandhedsåndens disciplin og betvingende indflydelse.    
Menneskets lydighed kan kun gøres fyldkommen ved røgelsen fra Kristi retfærdighed, som fylder enhver sand lydighedshandling med guddommelig vellugt. Den kristnes del er at blive ved med at overvinde enhver fejl. Han skal hele tiden bede frelseren om at hele hans syge sjæls uorden. Han har ikke visdom og styrke som han ikke kan overvinde. De tilhører Herren, og han giver til dem hjælp, som søger ham ydmygt og angerfuldt.     
Forvandlingsarbejdet fra uhellighed til hellighed er et vedvarende arbejde. Dag for dag arbejder Gud for menneskets helligelse, og mennesket skal samarbejde med ham, ved at anstrenge sig udholdende for at få nogle rigtige vaner. Den måde som vi skal udvirke vor egen frelse på, er tydeligt anført i det første kapitel af Peters andet brev. Vi skal hele tiden lægge nåde til nåde, og når vi gør dette, vil Gud arbejde for os på mangfoldige måder. Vi er hele tiden parat til at høre og besvare det det angerfulde hjertes bøn, og nåde og fred mangedobles for hans trofaste. Han giver dem gladelig de velsignelser de behøver i deres kamp mod de onder, der har besat dem. Dem som lytter til rådene i hans Ord, skal ikke lide af mangel på gode ting.    
Grunden til at mange, som tidligere kendte og elske frelseren, nu er i mørke, og vandrer langt borte fra ham, er at de i selvsikkerhed og selvtilstrækkelighed har fulgt deres egne tilbøjeligheder. De vandrede ikke på Herrens vej - den eneste vej med fred og lykke. I ulydighed afskærer de sig selv fra at modtage hans velsignelser, skønt de i lydighed kunne være gået frem i hans styrke.    
Det overmådelige bevis Gud giver for at han ønsker alles frelse, vil være de menneskers dom som afviser himlens gave. På den sidste store dag, hvor alle vil belønnes eller straffes efter deres lydighed eller ulydighed, vil Golgatas kors vise sig tydeligt for dem, som står foran hele jordens Dommer og skal have afsagt dom for evigheden. De bliver i stand til at forstå noget af den kærlighed Gud har udtrykt for faldne mennesker. De ser hvor meget han er blevet vanæret af dem, som har fortsat i overtrædelse, valgt side med Satan, og vist foragt mod Jehovas lov. De ser at lydigheden mod denne lov, ville have bragt dem liv og sundhed, velstand og evigt gode.    
I dag sendes der engle for at tjene dem, der skal være frelsens arvinger, for at hjælpe dem til at undfly trældommen i Satans magt, og stå som trofaste volontører i hans hær, som udholdt lidelse og pinsler i denne verden, for deres skyld. Ethvert menneske har fået frihed til at vælge. Det er op til ham at beslutte om han vil stå under oprørets sorte banner, eller under Fyrsten Emmanuels blodbestænkte banner. Med stor bekymring overvåger himlen kampen mellem godt og ondt. Ingen andre end de lydige kan gå ind af Guds stads porte. Dødens dom bliver afsagt over dem som vælger at fortsætte i overtrædelse. Jorden vil renses for deres misgerninger, deres trods mod Gud.    
 "En liden stund, og den gudløse er ikke mere; ser du hen til hans sted, så er han der ikke." "Thi se, dagen kommer, luende som en ovn; og alle de frække og alle, som øver gudløshed, skal blive som strå, og dagen, som kommer, skal lade dem gå op i luer, siger Hærskares Herre, så der ikke levnes rod eller gren at dem. . . . . de skal blive til støv under eders fodsåler, den dag jeg griber ind, siger Hærskares Herre."    
Dem som nægter at tilpasse sin karakter til den guddommelige lignelse kan aldrig gå ind i Guds stad. De har afskåret sig selv fra lykke, håb, fred og glæde som kunne være deres. Havde de antaget Kristi nåde, ville de være gjort stærke til at modstå fjendens fristelser; og til sidst ville de have taget imod den hellige by som Guds sønner og døtre, til evig velsignelse, og leve et liv der måler sig med Guds liv.    
Men med de sørgelige ord som Gud omtalte Israel med, vil han også være nød til at sige til mange, mange der lever på jorden i dag: "Jeg, Herren, jeg er din Gud! Som førte dig op fra Ægypten; luk din mund vidt op, og jeg vil fylde den! Men mit folk ville ikke høre min røst, Israel lød mig ikke." Gud ville have glædet sig over at regne dem til at være sammen med de hellige i lyset, men han kunne ikke; for de afviste alle hans indbydelser og appeller. Han sagde: "Da lod jeg dem fare i deres stivsind, de vandrede efter deres egne råd. Ak, ville mit folk dog høre mig, Israel gå mine veje! Da kued jeg snart deres fjender, vendte min hånd mod deres uvenner! Deres avindsmænd skulle falde og gå til grunde for evigt; jeg nærede dig med hvedens fedme, mættede dig med honning fra klippen!"    
<b>Den guddommelige karakterstandard</b><br>Guds lov er en afskrift af hans karakter, og kun dem som adlyder denne lov vil han acceptere. Al lydighedsnægtelse mod Guds lov er oprør. Det er i menneskets højeste interesse at adlyde Guds lov; for tilpasning til denne lovs principper er absolut nødvendig for at danne en retskaffen karakter. De livsregler som Herren har givet, vil gøre mennesker rene, lykkelige og hellige. Kun dem som adlyder disse regler kan høre ordene fra Kristi læber: "Kom højere op."    
Afgudsdyrkere fordømmes af Guds ord. Deres dårskab består i at stole på selvet for at få frelse, i at bøje sig ned for deres egne hænders værk. Gud sætter dem i gruppe med afgudsdyrkere, som stoler på deres egen visdom, deres eget påfund, som stoler på deres rigdomme og kraft for at få success, som stræber efter at styrke sig selv ved alliance med mennesker, som verden kalder store, men som undlader at skelne hans lovs bindende krav.    
Gud vil mere end opfylde de højeste forventninger hos dem, som sætter deres tillid til ham. Hans ønsker at vi, når vi er ydmyge og angerfulde, husker på at han kan og vil manifestere sig selv for os. Han er glad når vi beder indstændigt om barmhjertighed og velsignelser, som begrundelse for at han giver os højere og større velsignelser. Han æres når vi elsker ham, og bærer vidnesbyrd om at vi virkelig har kærlighed til at holde hans bud. Han æres når vi sætter den syvende dag til side, som indviet og hellig. For dem der gør dette er sabbaten et tegn, "At de måtte vide," erklærer Gud, "at jeg er Herren der helliger dem." Helliggørelse betyder vanemæssig fællesskab med Gud. Der er ikke noget der er så stort og mægtigt som Guds kærlighed for hans børn.  

5 04 1906 Review and Herald Ordet blev kød.*   
 I begyndelsen var Ordet, og Ordet var hos Gud, og Ordet var Gud. Han var i begyndelsen hos Gud. Alt blev til ved ham, og uden ham blev intet til af det, som er. I ham var liv, og livet var menneskers lys. Og lyset skinner i mørket, men mørket greb det ikke. Joh 1,1-5. Og Ordet blev kød og tog bolig iblandt os, og vi så hans herlighed, en herlighed, som den Enbårne har den fra Faderen, fuld af nåde og sandhed. Joh 1,14.    
Dette kapitel fortæller hvem Kristus var og hvad hans gerning betyder. Johannes, som ved hvad sagen gælder, tilskriver Kristus al magt og taler om hans storhed og majestæt. Han formidler guddommelige stråler af dyrebare sandheder, lige som lys fra solen, og fremstiller Kristus som den eneste mellemmand mellem Gud og mennesker.     
Hvordan det kunne gå til, at Kristus blev menneske, er et mysterium, som har været skjult gennem alle tider og slægter. Dette er gudsfrygtens mægtige og dybe hemmelighed. "Ordet blev kød og tog bolig blandt os." Kristus påtog sig en menneskelig natur, der var ringere end hans himmelske natur. Dette viser mere end noget andet, hvor dybt ned Guds kærlighed rækker. Han elsker verden således, "at han gav sin Søn, den enbårne". Johannes fremstiller dette vidunderlige emne med en sådan klarhed, at enhver kan forstå det og blive oplyst derigennem.     
Kristus nøjedes ikke med at lade som om han påtog sig menneskets natur, men han jorde det i sandhed, fuldt og helt. Han fremstod som et virkeligt menneske. Som "børnene har del i kød og blod, fik også han på lignende måde del deri". Han var Marias søn og af Davids slægt efter menneskelig afstamning. Bibelen omtaler tydeligt Jesus som menneske. Hebræerbrevets forfatter skriver, at denne mand "er fremfor Moses agtet værdig til så meget større herlighed, som den, der bygger et hus, nyder større ære end selve huset."     
Selv om Guds ord taler om Kristus som menneske da han var her på jorden, taler det også tydeligt om hans forudtilværelse. Ordet eksisterede som et guddommeligt væsen, han var Guds enbårne Søn og et med sin Far. Fra evighed af, var han mellemmand for pagten, og som alle jordens folk, både jøder og hedninger, ville blive velsignet ved, hvis de tog imod ham. "Ordet var hos Gud, og Ordet var Gud" (Joh 1,1). Før mennesker og engle blev skabt, var Ordet hos Gud og var Gud.    
Verden blev skabt ved ham, og "uden ham blev intet til af det, som er." (Joh 1,3) Hvis Kristus skabte alt, må han have eksisteret før alt. Det som bliver sagt om dette, er så tydeligt, at ingen behøver at være i tvivl. Kristus var Gud fuldt ud og i højeste forstand. Kristus var Gud i sit inderste væsen i i højeste forstand. Han var hos Gud fra al evighed, Gud over alle, velsignet for evigt.    
Herren Jesus Kristus, Gud evige Søn, ekisterede fra evighed, en virkelig person, dog ét med Faderen. Han var den herligste i himmelen, og han var englenes leder. Han modtog englenes tilbedelse som med rette tilkom ham. Det var ikke et gode han røvede fra Gud. Han siger: "Som begyndelsen på sine handlinger skabte Herren mig, som det første af sine værker dengang. Fra evighed er jeg dannet, fra begyndelsen, før jorden blev til. Jeg blev født før, strømmene var til, før der var vandrige kilder; da bjergene endnu ikke var sat ned, forud for højene blev jeg født, førend han skabte landjorden og markerne og de første støvkorn i verden. Da han grundfæstede himlen, var jeg allerede, da han lagde jordens flade fast på urdybet." (Ordsp. 8,22-27).    
Der er lys og herlighed i den sandhed at Kristus var et med Faderen, før verdens grundvold blev lagt. Dette er lyset som skinner i mørket og fylder det med Guds egen herlighed. Denne sandhed, som i sig selv er et mysterium, kaster lys over andre hemmelighedsfulde og ellers uforklarlige sandheder, mens den selv er indhyldet i et lys ingen kan nærme sig og ingen forstår.     
Før bjergene fødtes, før jorden og verden blev til, fra evighed til evighed er du, Gud. (Sl 90,2). Det folk, der sad i mørket, har set et stort lys, og de, der sad i dødens land og skygge, for dem brød lyset frem. (Matt 4,16). Her bliver Kristi forudtilværelse og hensikten med hans komme til verden, fremstillet som klare lysstråler fra den eviges trone. Men nu! Du snitter dig selv i sorg, du røverkvinde. Vi er sat under belejring, med stokken slår de Israels hersker på kinden. Du, Betlehem, Efrata, du er lille blandt Judas slægter. Fra dig skal der udgå én, som skal være hersker i Israel; hans udspring er i fortiden, i ældgamle dage. (Mika 4,14; 5,1). Men vi prædiker Kristus som korsfæstet, en forsagelse for jøder og en dårskab for hedninger; men for dem, der er kaldet, jøder såvel som grækere, prædiker vi Kristus som Guds visdom. (1Kor 1,23-24)    
At Gud kunne blive menneske, er i sandhed et mysterium, og uden Den Hellige Ånds hjælp kan vi ikke tro og fatte at dette er sandt. Den mest ydmygende lektie mennesker må lære, er at menneskelig visdom ikke har nogen værdi, og at det er meningsløst på egen hånd at forsøge at finde ud af noget om Gud. De gør måske deres yderste, og har måske det, verden kalder en højere uddannelse, men i Guds øjne er de fremdeles uvidende. De gamle græske filosoffer roste sig af deres visdom, men hvordan så Gud på dem? Salomo havde store kundskaber, men hans visdom var tomhed, for han vidste ikke nok til at kunne stå moralsk uafhængigt, fri for synd, og med en karakter dannet efter det guddommelige mønster. Salomo har fortalt os om resultatet af sin granskning, sin store indsats og udholdenhed i sin forskning. Han erklærer om sin visdom, at alt bare var tomhed.     
Verden lærte ikke Gud at kende ved hjælp af sin egen visdom. Menneskers forståelse af Guds karakter, deres ufuldstændige kundskab om hans væsen, hjalp dem ikke til at vokse mentalt. Deres sind blev ikke renset ved lydighed mod Guds vilje, men de sank ned i den mest nedværdigende afgudsdyrkelse. "De hævdede at være vise, men blev tåber, og de skiftede den uforgængelige Guds herlighed ud med billeder i skikkelse af forgængelige mennesker, fugle, firbenede dyr og krybdyr." (Rom 1,22-23) Sådan bliver al kundskab værdsat når Kristus ikke er med.    
Jesus sagde til ham:Jeg er vejen og sandheden og livet; ingen kommer til Faderen uden ved mig. Joh 14,6. Kristus har fået magt til at give alle skabninger liv. Han siger igen: Ligesom den levende Fader har udsendt mig, og jeg lever i kraft af Faderen, sådan skal også den, der spiser mig, leve i kraft af mig. Joh 6,57. Det er Ånden, som gør levende, kødet gør ingen gavn. De ord, jeg har talt til jer, er ånd og liv. Joh 6,63. Jesus taler ikke her om sin undervisning, men om sig selv og sin guddommelige karakter. Han erklærer: Sandelig, sandelig siger jeg jer: Den time kommer, ja, den er nu, da de døde skal høre Guds søns røst, og de, der hører den, skal leve. For ligesom Faderen har liv i sig selv, således har han også givet Sønnen at have liv i sig selv. Joh 5,25-27.    
Helt fra begyndelsen viste Gud og Kristus at Satan kom til at gøre oprør, og at Adam ville komme til at falde som en følge af oprørerens evne til at vildlede. Frelsesplanen blev lagt for at kunne genløse den faldne menneskehed og give dem en ny anledning. Gud gav Kristus opgaven som mellemmand. Fra evighed af var han bestemt til at være vor stedfortræder. Før verden var skabt, blev det aftalt at Kristi guddom skulle iklædes menneskelighed. Jesus sagde: Derfor siger han, da han træder ind i verden: Slagtoffer og afgrødeoffer vil du ikke have, men et legeme har du beredt mig. (Hebr 10,5). Men som menneske kom han først i tidens fylde. Da kom han til vor verden som barnet i Betlehem.    
Ingen som er blevet født ind i denne verden, selv ikke de bedst udrustede af Guds børn, er blevet mødt med sådanne udbrud af glæde som hilste det lille barn i Betlehem: "Ære være Gud i det højeste og på jorden! Fred til mennesker med Guds velbehag!" (Luk 2,14). Om bare menneskene i dag kunne tage imod denne sang! Det som der blev kundgjort, og den tone som der blev anslået, vil øges i styrke til tidens slutning og genlyde til jordens ende. Det er at ære Gud og fred på jorden blandt mennesker som har Guds velbehag. Når retfærds sol går op med lægedom under sine vinger, skal sangen som havde sin begyndelse over markerne ved Betlehem, lyde fra et stort hav af stemmer og runge som brus af vældige vandmasser: "Halleluja! Herren vor Gud, den Almægtige, har taget magten." (Åb 19,6).     
Ved sin lydighed mod alle Guds bud vandt Kristus frelsen for menneskene, ikke ved at han blev til en anden end den han var, men ved at han tog menneskeligheden ind i sig. Genløsningens opgave var at bringe menneskeligheden ind i Kristus og at gøre den faldne menneskehed til et med Guddommen. Kristus påtog menneskelig natur for at menneskene skulle kunne blive et med ham ligesom han er et med Faderen, så Gud skulle kunne elske menneskene som han elsker sin enbårne Søn, og for at menneskene skulle kunne få del i guddommelig natur og blive fuldkomne i ham.     
Den Hellige Ånd som udgår fra Guds enbårne Søn, binder menneskene med legeme, sjæl og ånd til Kristi fuldkomne guddommelige menneskelige natur. Denne forening bliver sammenlignet med den fuldstændige forbindelse der må være mellem vintræet og grenene. Dødelige mennesker bliver knyttet til Kristi menneskelighed. Ved tro bliver den menneskelige natur forenet med kristi natur. Vi bliver et med Gud i Kristus.  

26 04 1906 Review and Herald Et budskab til menighedsmedlemmer   
 Gud har vist mig, at jeg skulle sige til hans folk, såvel præster som lægfolk: "Stil jer på et højere niveau. Gå støt fremad og op ad den sti, Jesus fulgte. Stol ikke på jeres egne meninger Helliggørelse ved sandheden er jeres eneste sikkerhed." Herren Israels Gud ønsker at hans folk skal bevares i hans styrke, og modtage kraft for at kunne formidle den til andre. Han vil bevare den, der tjener ham af hele sit sind, hele sit hjerte og hele sin styrke.     
<b>Et kongeligt navn</b><br>Gud udvalgte sig et folk blandt hedningene og gav dem navnet "kristne". Det er et kongeligt navn, givet til dem, som slutter sig til Kristus. Det er det navn Jakob talte om da han sagde, "Men I ringeagter de fattige. Er det ikke de rige, der undertrykker jer og slæber jer for domstolene? Er det ikke dem, der spotter det gode navn, som er nævnt over jer?" Jak 2,6-7. Og Peter siger: "men hvis nogen lider som kristen, skal han ikke skamme sig, men gøre Gud ære med det navn." 1. Pet 4,16. "men glæd jer, når I deler Kristi lidelser, så at I også kan juble af glæde, når hans herlighed åbenbares. Hvis I bliver hånet for Kristi navns skyld, er I salige, for herlighedens ånd, Guds ånd, hviler over jer." 1. Pet 4,13-14.     
Gid Guds folk ville tage ham på hans ord og tilegne sig den vidunderlige kundskabs skat, der står til deres rådighed! Om de bare kunne forstå enkeltheden i den tro og kærlighed som betyder så meget for dem!     
<b>Belærende ord</b><br> De ældste blandt jer", siger Peter "formaner jeg da som medældste og vidne om Kristi lidelser, jeg, der også har del i den herlighed, der skal åbenbares." Han som er valgt til at udfylde ælsteembedet, skal ikke blive selvophøjet, på grund af dette. Lad ham huske på at embedet ikke danner mennesket, men at han skal ære sit embede for engle og for mennesker.    
 "Vær hyrder for Guds hjord hos jer, ikke af tvang, men af fri vilje, efter Guds sind, ikke for skammelig vindings skyld, men med villigt hjerte; heller ikke som strenge herrer over menighederne, men som forbilleder for hjorden."    
Guds ords lærere er de første til at lære af Kristus, så de i ånd, ord og vandel må kunne repræsentere ham.    
 "Og når overhyrden åbenbares, skal I få herlighedens uvisnelige sejrskrans."    
 "Ligeså skal I unge underordne jer de ældre; og ifør jer alle ydmyghed over for hverandre; thi Gud står de hovmodige imod, men de ydmyge giver han nåde. Så ydmyg jer da under Guds vældige hånd, så han til sin tid kan ophøje jer." Nogle gange kan du føle at du har fået uret, mishandlet, misforstået, men se på Jesus, husk ordene: "Tag mit åg på jer og lær af mig, thi jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet; så skal I finde hvile for jeres sjæle." Thi mit åg er gavnligt, og min byrde er let."    
<b>Vort eksempel og vor retsregl.</b><br>Vi har det højeste og helligste forbillede. Jesus var syndfri i tanke, ord og handling. Fuldkommenhed prægede alt, hvad han gjorde. Han udpeger den sti for os, som han selv har betrådt, og han siger: "Hvis nogen vil gå i mit spor skal han fornægte sig selv og tage sit kors op og følge mig!"    
Vi har en fuldkommen rettesnor den levende Guds Ord. Dette Ord har han givet os som håndbog og rådgiver Salmisten siger: "Jeg genner dit ord i mit hjerte for ikke at synde imod dig." Og i Paulus brev til Timoteus læser vi, "Ethvert skrift er indblæst af Gud og nyttigt til undervisning, til bevis, til vejledning og til opdragelse i retfærdighed, så at det menneske, som hører Gud til, kan blive fuldvoksent, udrustet til al god gerning" 2.Tim 3,16-17.     
De kristne, Guds repræsentanter i verden, skal ikke beskæftige sig med nye, fremmedartede læresætninger De skal ikke regne med at kunne udforske det fremtidige liv Deres opgave består i at leve et liv i denne verden, som Gud kan anerkende.    
<b>Forskellige redskaber</b><br>Gud har ikke givet enhver al kundskab og visdom. Han betroer forskellige de forskellige gaver der er brug for at udrette det arbejde der skal gøres i denne verden.    
Da Gud gav Moses instruktion om at bygge tabernaklet, sagde han:    
 "Se, jeg har kaldet Bezalel, en søn af Hurs søn Uri, af Judas stamme Og fyldt ham med Guds Ånd, med kunstsnilde, kløgt og indsigt i alskens arbejde til at udtænke kunstværker . . . Og se, jeg har givet ham Oholiab, Ahisamaks søn, af Dans stamme til medhjælper, og alle kunstforstandige mænds hjerte har jeg udrustet med kunstsnilde, for at de kan udføre alt, hvad jeg har pålagt dig."    
Mange af Guds folk skal gå ud med vore publikationer til steder hvor den tredje engels budskab aldrig er blevet proklameret. Kolportørevanglistens ord, hvis hjerte er gennemsyret af Helligånden, er ladet med forunderlige muligheder for godt. Fremstillingen af sandheden, i sin enkelhed, fra hjem til hjem, er i harmoni med den undervisning som Kristus gav sine disciple da han sendte dem ud på deres første missionsrejse. Med lovprisningssange, ydmyge, hjertefølt bønner, og en enkel fremstilling af sandheden i familiekredsen, så vil mange kunne nås. Den guddommelige medarbejder vil være der, for at overbevise hjerterne. "Jeg er med jer alle dage," er hans løfte. Med forsikringen om stadig tilstedeværelse fra en sådan hjælper, kan vi arbejde i tro, håb og mod.    
Enhver menighed bør være et lys i verden. Hvis der er livløshed, stagnation, i din menighed så kom sammen ligesom disciplene gjorde på pinsefestens dag, og bad til Gud indtil I modtager livets lys. Lad så lyset skinne overalt omkring dig. Gå ikke i gang uge til uge, år ud og år ind, uden  at vide om du er i Guds kærlighed eller ej. Da Jesus drog bort, lovede han at sende Helligånden, og vi har en ret til at hævde dette løfte. Gud ønsker at vi skal arbejde i Åndens kraft. Han ønsker at vi skal vejledes og styres af de levende, og blivende principper som vil holdes til sandheden.    
Gud har ikke sat nogen sjæl på domssædet. Vi skal ikke dissekere andres arbejde og karakter. Enhver har nok at gøre med det arbejde som er blevet givet ham. Enhver skal bære sin byrde på det sted han er blevet anvist til at arbejde på, gøre sit arbejde med fuldkommenhed som vil give karakter og indflydelse for Guds sag. Dette er hvad Herren forventer af enhver konferensformand. Det er hvad han forventer af enhver medarbejder i alle linier, og af alle menighedsmedlemmer. Enhver skal stå på sin pligtspost. Når Guds folk gør deres del, på deres bestemte sted, vil der komme en frihed til dem, et lys, en kraft, som vil sætte dem is tand til at kunne søge ham, der er usynlig.  

10 05 1906 Review and Herald Lev et nyt liv det nye liv i Kristus   
  "Også jer har han levendegjort, da I var døde i jeres overtrædelser og synder, som I forhen vandrede i, ledede af denne verdens tidsånd og af herskeren over luftens rige, den åndemagt, som nu er virksom i ulydighedens børn. Til dem hørte vi også alle forhen, da vi fulgte vort køds lyster og gjorde, hvad kødet og tankerne ville, og af natur var vi vredens børn ligesom de andre."    
Men der skete en forandring. I blev overbevist og omvendt. Udøvede I da den tro, der virker gennem kærlighed og renser sjælen, eller fortsatte I med at følge de samme dårlige vaner og fremgangsmåder, som I fulgte før jeres omvendelse? Hvis I blev virkelig omvendt, vendte I jer bort fra al uret. Det sind, der er blevet stillet under Kristi herredømme, og som han former ved sin nåde, bliver forædlet, renset og ophøjet.    
 "Men Gud, som er rig på barmhjertighed, har på grund af den store kærlighed, hvormed han elskede os, gjort os levende med Kristus, os, som var døde på grund af vore overtrædelser af nåde er I frelst! Ja, han har opvakt os med ham og givet os plads med ham i den himmelske verden, i Kristus Jesus."    
Lad os tænke på, hvad Gud ønsker, vi skal repræsentere både over for engle og mennesker. Gennem gavnlige ord, rene handlinger og ædle principper skal den kristne åbenbare Kristus. "Thi hans værk er vi, skabte i Kristus til gode gerninger, som Gud forud lagde til rette, for at vi skulle vandre i dem." De, der adlyder disse ord, vil vise, hvad troen på den sandhed, Kristus kom for at skænke, kan gøre for menneskene.    
 "Kom derfor i hu," siger Paulus, "at forhen var I, der var født som hedninger og blev kaldt uomskårne af dem, der har navn efter den omskærelse, man med hænder udfører på legemet - kom i hu, at I på den tid" - før lyset brød frem i sjælens mørke kamre - "var uden forbindelse med Kristus, udelukkede fra borgerret i Israel og fremmede for forjættelsens pagter, uden håb og uden Gud i verden. Nu derimod, da I er i Kristus Jesus, er I, som engang var langt borte, kommet nær på grund af Kristi blod."    
Apostelen ønskede, at de, han skrev til, huskede på, at de i deres liv skulle åbenbare den herlige forandring, Kristi forvandlende nåde frembragte i dem. De skulle være lys i verden og med deres lutrede og helliggjorte karakter øve en indflydelse for at modvirke indflydelsen fra Satans redskaber. De skulle altid huske ordene: "Ikke af jer selv." De kunne ikke forvandle deres egne hjerter. Og når sjæle ved deres bestræbelser blev ledet bort fra Satans rækker for at tage deres standpunkt for Kristus, skulle de ikke gøre krav på æren for den skete forvandling.    
Guds medarbejdere i dag skal huske dette. Den store forandring, der ses i en synders liv efter omvendelsen, frem kaldes ikke af menneskelig godhed. "Den, der roser sig, skal rose sig i Herren." Lad dem, der bringes til anger og omvendelse, erklære, at det kun er på grund af Guds godhed, at de er blevet ført til Kristus.    
Han, der er rig på barmhjertighed, har tildelt os sin nåde. Lad derfor lov og tak stige op til ham, fordi han er blevet vor Frelser. Lad hans kærlighed fylde vore hjerter og sind og vælde frem i vort liv i rige strømme af nåde. Da vi var døde i vore overtrædelser og synder, levendegjorde han os til et åndeligt liv. Han bragte nåde og tilgivelse og fyldte sjælen med nyt liv. Således går synderen fra døden til livet og tiltræder sine nye pligter i Kristi tjeneste. Hans liv bliver sandt og stærkt og fyldt med gode gerninger. "Thi jeg lever," sagde Kristus, "og I skal leve."    
Jeg beder hvert eneste menighedsmedlem om at overveje ordene: "I må fødes på ny." Lever du et nyt liv i Kristus? Gør du hans gerninger? Ærer du ham ved at vise, hvilken stor velsignelse det er at stå under hans banner? Er du så taknemlig mod Kristus for hans genløsende kærlighed og så tro i hans. tjeneste, at dit hjerte ikke kan være hovmodigt, egoistisk og selvoptaget? Er årvågenhed i bøn en del af dit daglige liv?    
Det virkeligt omvendte menneske har ikke tid til at tænke på eller tale om andres fejl. Dets læber er helliggjorte, og som Guds trofaste vidne vidner det om, at Kristi nåde har forvandlet dets hjerte. Det forstår, at det ikke kan tillade sig at tale om modløshed og vantro. Det kan ikke tillade sig at være skarpt og kritisk. Det har ikke fået ordre fra Gud til at straffe de fejlende ved at overøse dem med skældsord.    
Mine brødre og søstre, vær bange for at finde fejl hos og sige noget imod jeres medmennesker, for at I ikke skal miste fornemmelsen af, at I er helliget til tjeneste for Gud, og at I som trofaste tjenere må holde jer hans interesser for øje. I skal leve et liv, der vil overbevise andre om, at I er Guds børn, der er under oplæring af vor frelses banebryder, for at I kan blive rede til aktiv tjeneste. I har meldt jer som frivillige til at kæmpe mod Satans styrker: og I har ikke råd til at kæmpe mod jeres soldaterkammerater.    
Gud kalder sin menighed til at vågne op og gøre deres pligt og vise, at de er trofaste og loyale mod deres frelses banebryder. De skal følge hans eksempel og lære, hvad det vil sige at være tro mod ham, som elsker dem, og som har givet dem en opgave i sin hær.    
Misundelse, ond mistanke, bagtalelse og dømmesyge - dette bør ikke findes blandt Kristi disciple. Disse ting er årsag til menighedens nuværende svaghed. Vi har et. fuldkomment forbillede selve Kristi liv. Vi skal have et brændende ønske om at gøre, som han gjorde, leve, som han levede, for at andre kan ledes til at herliggøre Gud ved at se vore gode gerninger. Himmelens velsignelse vil hvile over dem, som søger at hjælpe andre ved at udføre det arbejde, Krisrus kom for at udføre.    
Gud hengav sin enbårne Søn til at dø for en slægt af oprørere, for at enhver som tror på ham, ikke skal fortabes, men have evigt liv. Hvorfor skulle vi da ikke vandre og virke på den måde, Gud har udpeget? Hvorfor skulle nogen glæde fjenden ved at ødelægge andres arbejde og bruge de kræfter, Gud har givet ham, til at slå håbet ned og drive sjælene til modløshed? I hver eneste menighed er der unge mænd og kvinder, som trænger til hjælp ved et kraftigt, sympatisk håndtryk fra en kærlig interesse i lighed med Kristi interesse, der ikke vil lade dem gå. Lad der blive sat stop for mundhuggeri over småting. Hold op med at sige noget, som ikke gør gavn, og kom nær til dem, der har fejlet. Hold dem fast og drag dem til Kristus. Giv ikke Satan nogen chance til at trænge ind i vore rækker.    
Englene bliver ikke sendt fra de himmelske sale for at ødelægge, men for at våge over og værne sjæle i fare, for at    
frelse de fortabte og for at bringe de vildfarne tilbage til folden. "Jeg er ikke kommen for at ødelægge, men for at frelse," erklærede Kristus. Har du da intet medynksfuldt ord at sige til de vildfarne? Vil du lade dem gå fortabt, eller vil du række dem en hjælpende hånd? Lige omkring dig er der sjæle, som står i fare for at gå fortabt. Vil du drage dem til Frelseren med kærlighedens reb? Vil du holde op med at bebrejde og sige noget, der kan indgyde dem tro og mod?    
 "Dette er grunden til, at jeg Paulus, Kristi Jesu fange for jeres skyld, I hedninger! - så sandt som I har hørt om den husholdergerning, Gud i sin nåde gav mig med henblik på jer, at jeg ved en åbenbaring fik kendskab til den hemmelighed, som i tidligere slægter ikke var kundgjort for menneskenes børn, således som den nu ved Ånden er blevet åbenbaret for hans hellige apostle og profeter, nemlig den hemmelighed, at hedningerne er medarvinger, medindlemmede i legeme og meddelagtige i forjættelsen - og alt dette i Kristus Jesus ved evangeliet; og det er jeg blevet tjener for ved den Guds nåde, der blev mig skænket som gave ved hans mægtige indgriben. Ja, mig, den allerringeste af alle hellige, blev den nåde givet at forkynde hedningerne evangeliet om Kristi uransagelige rigdom og at oplyse, hvorledes den frelsesplan er, der fra evighed har ligget gemt som en hemmelighed hos Gud, alle tings skaber, for at Guds visdom nu i al dens mangfoldighed ved kirken skulle gives til kende for magterne og myndighederne i den himmelske' verden. Således var fra evige tider det forsæt, som han udførte i Kristus Jesus, vor Herre."    
Det er dette budskab, jeg har fået overdraget at' bringe til jer. I skal tage de ord, Paulus adresserede til menigheden i Efesus, som om de var adresseret til jer personlig. Gennem fremmedgørelse, splittelse og delte meninger har Satan hæmmet det arbejde, der er skitseret i apostelens ord. Hvis de troende havde ladet selvet ude af syne og nægtet at følge de planer, Satan havde lagt for at hæmme Guds værk, ville vi have været langt længere fremme. I årevis er der kommet budskaber, der har udpeget det arbejde, der skulle gøres. Men arbejdet er ikke blevet udført. Troende har stået direkte i vejen for dets gennemførelse ved at blokere det med misundelse, mistanke og smålig kritik. De har søgt at få den øverste plads. Erhvervsmæssige opgaver har optaget opmærksomheden og opslugt de midler, der skulle have været givet til forkyndelsen af frelsens budskab. Takket være Gud er noget blevet udført, men der kunne være blevet gjort tusinde gange mere. Fjenden har fremlagt mange forskellige ting for at beskæftige de troendes sind. Tiden går hurtigt, arbejdet er stadig ikke gjort og verden bliver værre og værre. Og dog kæmper Guds Ånd stadig i nåde med sjæle. Brødre og søstre, jeg opfordrer jer til at tage Guds fulde rustning på. De, som aldrig har hørt begrundelsen for vor tro, skal nu kontaktes. Mange venter på et budskab fra Guds ord. Gå til dem og fortæl dem, hvor vi befinder os i denne verdens historie.    
Enden er nær, og jeg har fået befaling ,til at give det budskab til de troende, som det tredje kapitel i brevet til efeserne indeholder. Der skal udføres et verdensomspændende arbejde. Vi skal nu for alvor arbejde med at forkynde sandheden. Stemmen sagde: "Løft din røst som basunen, forkynd folk dets brøde og Jakobs hus deres synder. De hæmmer forkyndelsen af det sidste advarselsbudskab."    
Paulus bar den byrde, som vi nu burde bære. Der skal gøres et stort arbejde, og det skal gøres på kort tid. Åh, hvor er der meget at gøre, og hvor er der mange, der af en eller anden grund ikke er engageret i Guds værk! Satan udtænker fremgangsmåder til at holde Herrens styrker borte fra arbejdet. Han ønsker ikke, at mennesker vækkes til en forståelse af de hastige straffedomme, der kommer over verden.    
Mine brødre og søstre, lad os vågne op og forstå vor sande stilling. Gud skal man ikke spøge med. Han har talt med straffedomme for at vække dem, som har modarbejdet ham i årevis. Disse straffedomme var ikke kun ulykker. De var Guds irettesættelser til sit folk. Jeg bønfalder dem, som således, som det var, har trodset Gud lige op i ansigtet, om ikke længere at vanære ham    
ved at klynge sig til deres egen fremgangsmåde, Lad os nu tage fat på Guds værk med forstand og i forening og som med en stemme forkynde advarsels- og frelsesbudskabet. Lad os give agt på Herrens ord, for at han ikke skal finde os uforberedte, når han pludselig kommer. Der vil ikke blive nogen anden prøvetid. Nu, mens det hedder i dag, vil Gud, hvis vi vil lytte til hans røst og vende os helt til ham, vise os barmhjertighed og til overflod tilgive os.  

17 05 1906 Review and Herald Fyldt med retfærdighedens frugter   
 Og det beder jeg om, at Jeres kærlighed stadig må blive mere og mere rig på indsigt og al dømmekraft, så I kan skønne, hvad der er det væsentlige, for at I må være rene og lydefri på Kristi dag, fyldte med retfærdigheds frugt, som skyldes Jesus Kristus, Gud til ære og pris." Fil 1,9-11.    
Vor himmelske Fader kræver ikke noget af os, som vi ikke er i stand til at yde. Han ønsker, at hans folk skal arbejde alvorligt på at virkeliggøre hans plan med dem. De skal bede om kraft, forvente at få kraft, og tage imod kraft, så de kan nå frem til at blive voksne mænd og kvinder i Kristus Jesus.     
Ikke alle menighedens medlemmer plejer den personlige gudsfrygt, og derfor kender de ikke deres personlige ansvar. De forstår ikke, at det er deres forret og pligt at nå frem til det høje mål af kristelig fuldkommenhed. Gud er ikke tilfreds når menighedens byrderne bæres af nogle få, de fysiske og åndelig krafter er belastet til det yderste i bestræbelsen på at modarbejde indflydelsen af de som er verdslige tænkende, haltende og tvivlende. Hvis de der mangler gudsfrygtighed og oprigtighed ville søge at lærer de lektier der er i Guds ord og føle sig forpligtet til at følge dem, ville der være mere kraft i kirken. Ethvert medlem ville forsøge at forbedre sine talenter. Lyset ville ikke skjules under en skæppe, men sættes i en lysestage og det klare, sikre lys ville skinne og forjage mørket.    
Vi har et stort behov for den rene livgivende atmosfære, der nærer og styrker det åndelige liv. Vi trænger til større alvor. Det højtidelige budskab, som vi har fået for at give til verden, skal forkyndes med større glød, ja, med styrke, som endog vil gøre indtryk på ikketroende og lede den til at se, at Den Almægtige arbejder for os, at Han er kilden til vor kraft og styrke    
Vi udretter ikke en tredjedel af hvad Gud ønsker, vi skal udrette, for de ligegyldige magelige menighedsmedlemmer undgår ansvar og lader nogle få villige bære dem. Men Gud har ikke ansat nogle få til at bede, våge og tro for alle, advare og bønfalde på Kristi vegne for alle, mens de Beste er tilskuere, der ikke tager del i det store arbejde.     
Mange, som gør krav på at være Guds børn, er kun en byrde for menigheden. Gud har givet dem muligheder, som kan gøre dem til værdifulde medarbejdere i Hans værk. Han forventer, at de skal samarbejde med Kristus. Der er ingen undskyldning for deres magelighed og i himlens bøger står de omtalt som utro tjenere. "Vel gjort" vil kun blive udtalt til de alvorlige trofaste arbejdere.     
Skal denne ligegyldighed fortsætte fra år til år? Ser vi frem til sildigregnen og håber vi tillidsfuldt på en bedre tid, hvor menigheden bliver iført kraft fra det høje og således gjort egnet til arbejdet? Sildigregnen bringer ikke fornyelse og kraft til de magelige, som ikke gør brug af den kraft, Gud har givet dem. Skal Kristus blive ved at være skuffet over de skabninger, Han har forløst med en uendelig pris?     
Kraften i et højere, renere; ædlere liv er vort store behov. Guds folk skal fyldes med hellig glæde, således at strålerne derfra må oplyse andres sti. Der er ingen grænser for kraften, freden og glæden i det menneske, som lever i stadigt samfund med Kristus! Den guddommelige herlighed åbenbares for dem, som har fællesskab med Ham, der er kraftens kilde.     
Vi ved kun lidt om himlens fred, lykke og glæde. Vi trænger til mere kraft. Vi trænger til af Kristus at modtage livets vand, således at det i os må blive en kilde, der forfrisker alle, som kommer i berøring med os.     
Åndelige dovenskab vil ikke bringe os nær til Gud, men kristen helligelse, personlig fromhed, intelligent vækst i kundskaben om Kristus. Vi bør være fyldt med retfærdigheds frugter. Der er en højere standard for os at nå. Verden optager for meget af vor tanke og Himmeriget for lidt.     
Gud har givet os talenter at anvende i opbygningen af Hans rige. Er vi i færd med at forråde dette højtidelige hverv? Stiller vi os selv spørgsmålet: Hvorledes anvender jeg de talenter, min Herre har givet mig? Har du givet det jordiske al din viljestyrke, takt og evne og kun en svag, sygelig tjeneste til Gud? Vil Han tage imod denne af din hånd? Skal det evige have andenpladsen efter det timelige?     
Gør vi den gerning, vi er blevet bedt om at gøre? Er vore liv en lovprisning af Ham, som har kaldet os ud af mørket til sit underfulde lys? Bor Kristus i vore hjerter? Er vi ikke langt fra at opfylde vor pligt? Hvis vi er Ordets gørere og ikke kun dets hører, bør vi være helhjertede i vore bestræbelser for at fylde jorden med Hans pris.     
Kristus lærer os at bede i urokkelig tro "Komme dit rige. Ske din vilje på jorden som den sker i Himmelen." Matt 6,10. Disse ord vil blive opfyldt. Arbejd med hele din sjæl og al din styrke på, at denne bøn må blive besvaret. Da vil du føle et sådant ansvar, at du vil lægge al egenkærlighed, al magelighed og al ligegyldighed bort. Du vil slippe alt, hvad Satan kunne benytte til at forhindre Kristi bøn.     
Vi har ingen tid til at lytte til bedragernes forslag. Ved vor dåb gav vi det løfte at bryde al forbindelse med Satan og hans virksomhed og at lægge hjerte, sjæl og sind ind i arbejdet for at udvide Guds rige. Hele himlen arbejder for dette mål. Faderen, Sømmen og Helligånden har højtideligt forpligtet sig til at samarbejde med helligede menneskelige redskaber. Hvis vi er tro mod vort løfte er forbindelsen med himlen åben for os som en dør hverken menneskehænder eller hele Satans hær formår at lukke.     
Intet må skræmme os fra at gå fremad. Moralsk og åndelig fuldkommenhed gennem Kristi nåde og kraft er lovet alle, som tror. Hvert skridt skal vi bede om hjælp hos Kristus. Han er det forbillede, vi skal efterligne i karakterdannelsen. Han beder om gerninger, ikke om ord, idet han siger: "Således skal jeres lys skinne for menneskene, for at de må se Jeres gode gerninger og prise jeres fader, som er i himlene". Matt 5,16. "Gør mod andre som du vil, at de skal gøre imod dig", dette skal være vor leveregel. Kristus er lysets ophav, livets kildespring. Han bringer os til sit ord og skænker os fra livets træ blade til lægedom for folkene. Det er Hans hensigt, at mennesker, rensede og helliggjorte, skal være Hans hjælpende hånd. Han leder os til Guds trone og giver os en bøn at bede til ham. Når vi lever denne bøn kommer vi i nær kontakt med Kristus; ved hvert skridt kommer vi i berøring med Hans levende kraft. For vores skyld sættes hele himlens hær i bevægelse.     
Min broder, min søster, har du en byrde for de ufrelste? Ved du, hvad det betyder at være en kristen? Ikke kun prædikanter bør kende, hvad Herren siger. Årle har adgang til at gå ind ad den dør, som er åbnet ved Kristi offer. Ikke kun prædikanter, men alle, som står under Prins Immanuels blodbestænkte banner, har et arbejde at gøre for Mesteren i at præsentere evangeliets vidunderlige lægedom for den, der er syg af synd.     
Er det en praktisk tro du har? Bruger vi alle vore kræfter i forsøget på at bringe de mistede får tilbage til folden? Mange tusinder lever i uvidenhed, som kunne advares. Bed som aldrig før om Kristi kraft. Bed om at blive inspireret af hans And, så I kan blive grebet af et ønske om at frelse dem, der er ved at gå fortabt. Lad denne bøn stige op til Himmelen: "Gud være os nådig og velsigne os, han lade sit ansigt lyse over os, for at din vej må kendes på jorden, din frelse blandt alle folk" (Sl 67,2-3).    
Ser vi frem til sildigregnen og håber fuldt og fast på en bedre anledning, da menigheden skal blive iført kraft fra det høje og dermed skikket for arbejdet? Sildigregnen vil aldrig styrke og opkvikke de dorske, som ikke bruger de kræfter, Gud har givet dem.   

14 06 1906 Review and Herald Rejsenoter Nr. 1 - (Rejse til Sydcalifornien)   
 Tirsdag eftermiddag, d. 12. april, forlod jeg mit hjem nær St. Helena for et kort besøg til Sydcalifornien. For nogle måneder siden havde eg lovet Ældre Haskell og hans hustru, at jeg ville være sammen med dem for at planlægge oprettelsen af en skole for medicin-misonær evangelister, i forbindelse med uddannelsesarbejdet på Loma Linda sanatoriet. Nu var tiden kommet for at opfylde dette løfte, og da sanatorierne ved Loma Linda og Paradise Valley var tilegnet tidspunktet for det årlige møde i den Sydcaliforniske konferens, var der en anledning til at besøge denne del af marken. Min søn, W. C. White, min sekretær, og en af min afskrive, ledsagede mig. Min søn tog vejen op ad kysten, da han måtte stoppe nogle få timer i Mountain View. De andre medlemmer i vort selskab, tog vejen over San Joaquin Valley.    
Idet vi krydsede en del af Mojaveørknen, huskede vi på løftet: "Ørknen skal blomstre som rosen." Hvor man sædvanligvis kun kan se salvie-buske og kaktusser, kan der nu ses en overflod af græs, og hektar efter hektar med vilde blomster med forskellige afskygninger.    
<b>Vegetariske restaurant i Los Angeles</b><br>Vort tog til Los Angeles var nogle få minutter forsinket, og vi kunne ikke nå toget til Loma Linda, så vi brugte en god time på den vegetariske restaurant, på hjørnet af Tredje og Bakke gaderne. Denne restaurant ledes nu af midicin-missions afdelingen i den sydcalifoniske konferens, og er i bror og søster Allens varetægt, som var romerske katolikker, indtil de deltog i bror W. W. Simpsons og hans medhjælperes møder, for mindre end to år siden.    
I de sidste par år, har Herren givet megen undervisning op at oprette vegetariske restauranter i større byer. Igen og igen har han vist at vi bør have små restauranter i mange byer, som indflydelsescentre, hvor tænkende menneskers opmærksomhed henledes til de principper som gør os til "et særligt folk." Derved ledes mange til en kundskab for budskabet for denne tid.    
I forbindelse med denne undervisning, er der givet mange formaninger mod at ikke binde talenter til restaurant-arbejdet som kunne bruges bedre andre steder. Dette gælder særlig ledelsen af vegetariske restaurant er, da der må beskæftiges mange hjælpere. Forretningens pres og stromløb fører til at sjælevindingsarbejdet forsømmes.    
I 1902 skrev jeg mange grunde til at det vil være oprette flere mindre restauranter i forskellige dele af vore større byer. Blandt disse begrundelser var denne: "De mindre restauranter vil anbefale helsereformens principper lige så godt som større etablissementer, og vil nemmere at lede. Vi er ikke hvervet til at brødføde verden, men vi er blevet undervist i at uddanne folk. I de mindre restauranter vil der ikke være så meget arbejde at gøre, og hjælperne vil have mere tid til at studere Ordet, mere tid til at lære hvordan de gør deres arbejde godt, og mere tid til at besvare kundernes spørgsmål, som ønsker at lære mere om helsereformens principper.<br><center>---------------</center>    
Ved middagstid tog vi til stationen, og tog "The Golden State Limited" til Loma Linda, seksoghalvfems kilomenter øst for Los Angeles, på Southern Pacific-hovedlinien. Egentlig tager dette tog ikke passagerer til mindre stationer som Loma Linda. Havde vi taget et senere tog, kunne vi ikke have nået vort mål, før noge få minutter efter sabbatens begyndelse, og dette ville vi ikke. Den usædvanlige høflighed som konduktøren i det forsinkede tog viste os, fik vi fortrin, for at komme frem.     
I Loma Linda mødte vi mange venner, og følte os hjemme. Enhver havde travlt med at berede sig for sabbaten. På den årstid, er græsset og blomsterhaverne meget pæne, og luften er fyldt med appelsinblomsternes dufte.    
<b>Sabbatsprædiken</b><br>Sabbats formiddag, var vi samlet i Sanatoriets modtageværrelse, og jeg talte til patienter og hjælpere fra Andet Peter det første kapitel. Jeg dvælede ved at Kristus i sin ydmyghed, udviklet ved et helligt liv, åbenbarede at menneskene i denne verden kan nå karakterfuldkommenhed, ved samarbejde med guddommelighed. Jeg dvælede ved tanken at Kristus i sin menneskelighed, udviklede et liv i hellighed, åbenbarede at menneskeheden i denne verden kan opnå karakterfuldkommenhed, i samarbejde med det guddommelige. Der er gjort overmådelige tilvejebringelser for os. Inden for ethvert menneskes rækkevidde har Gud sat "hans guddommelige magt skænket os gennem kundskab om ham, som kaldte os ved sin herlighed og guddomskraft, og derved har han også skænket os sine dyrebare og største forjættelser, for at I ved dem skal undfly fordærvelsen i verden, som skyldes det onde begær, og få del i guddommelig natur."    
 "Sæt netop derfor al iver ind på i jeres tro at vise dyd, i dyden indsigt, i indsigten afholdenhed, i afholdenheden udholdenhed, i udholdenheden gudsfrygt, i gudsfrygten broderkærlighed og i broderkærligheden kærlighed til alle."    
I dette skriftsted er fremsat den fuldkommen som vi alle skal nå. Idet vi udlever planen der lægges til på, hvor vi tilstås den nåde der omtales i det andet vers: "Nåde og fred blive eder stadig rigere til del," mangedoblet, "idet I lærer Gud og vor Herre Jesus at kende." Kristus arbejder for vores skyld på mangedoblingsplanen.     
 "Thi når dette findes hos jer og stadig tager til, så tillader det jer ikke at være uvirksomme eller ufrugtbare i erkendelsen af vor Herre Jesus Kristus." Det er vort privilegium at gribe fat i disse opmuntrende forsikringer, så vi må sætte os selv i rette forhold til Kristus, og således udvikle kristen karakter.    
 "Og den, der mangler dette, er i sin kortsynethed blind og har glemt, at han er blevet renset fra sine tidligere synder. Derfor, brødre, skal I så meget mere stræbe efter at gøre jeres kaldelse og udvælgelse urokkelig; thi når I gør det, vil I aldrig snuble." Vi må samarbejde med Kristus Jesus. Vi må gribe fat i alle de fortrin han har givet, og vise at vi tagerimod dem; for at "alle dem, som tog imod ham, gav han magt til at blive  Guds børn, dem, som tror på hans navn." "For så skal der i rigt mål gives jer adgang til vor Herres og frelsers Jesu Kristi evige rige." Dyrebare forsikring!    
Overalt ser vi menneske være ivrige efter at sikre deres liv, ved at tegne livsforsikringer. Her er din livsforsikring: et evigt liv, livsforsikringen er til alle som efterlever betingelserne, der står i dette kapitel.    
 "Derfor vil jeg altid minde jer om dette, skønt I allerede kender det og er grundfæstede i den sandhed, som er kommet til jer." Enhver af os må have en levende tro at Kristi kraft kan holde vore fødder fra at vandre på falske stier.    
I vor verden er der en troens ånd, men også en vantroens ånd. I de sidste dage skal nogle forlade troen, og lader sig forlokke af Djævelernes ånder og lærer. Vi forventer at dem som nægter at harmonisere sig med Kristus vil udvikle sig til advarende eksempler; men vi tænker ikke over at dette vil skade os. Vi må huske på at de er mere for os, end dem som er imod os. Deri er mit håb og styrke og kraft. Jeg tror på Gud. Jeg ved hvem jeg tror på. Jeg tror på de budskaber som Gud har givet sin restmenighed. Fra barndommen af har jeg mange, mange beviser på at Han har styrket min tro på det arbejde som Gud har givet mig at udrette.    
Tidligt i mit offentlige arbejde blev jeg påbudt af Herren: "Skriv, skriv de ting som åbenbares for dig." Samtidigt kom dette budskab til mig: Jeg kunne ikke holde min hånd stabil. Min fysiske tilstand gjorde det umuligt for mig at skrive. Men igen kom ordet: "Skriv de ting som er åbenbaret for dig." Jeg adlød; og som følge deraf gik der ikke lang tid før jeg relativt nemt kunne skrive side efter side. Hvem fortalte mig hvad der skulle skrives? Hvem beroligede min højre hånd, og gjorde det muligt for mig at bruge en pen? Det var Herren. Når vi kommer i direkte forhold til Ham, og giver os selv helt til Ham, vil vi se Guds mirakel-udøvende kraft i ord og handling.     
I budskabets tidlige dage, da vi ikke var så mange, studerede vi omhyggeligt for at få betydningen af mange skriftsteder. Nogle gange var det som om at der ikke kunne gives en forklaring. Det var som om at min forståelse af ordet låste sig fast; men når vore brødre, som forsamlede sig til bibelstudium, ikke kunne gå længere, og tyede til alvorlig bøn, hvilede Guds Ånd over mig, og jeg blev taget bort i syn, og blev belært om indbyrdes forhold mellem skriftstederne. Disse erfaringer gentog sig igen og igen. Derved blev mange sandheder fra den tredje engels budskab funderet, punkt for punkt. Tænk om min tro på dette budskab nogen sinde vil vakle? Tænk, om jeg stadig forbliver tavs, medens jeg ser at der arbejdes på at feje vor tros grundpiller bort? Jeg er så grundigt funderet i disse sandheder, som det overhoved er muligt for et menneske. Jeg kan aldrig glemme den erfaring som jeg har været igennem. Gud har bekræftet min tro, ved mange beviser på hans magt.     
Det lys som jeg har fået, har jeg skrevet ned, og meget af det skinner frem fra de trykte sider. Mine trykte værker, har en harmoni med min nuværende lære. Noget af den lære jeg fandt i disse sider, blev givet under så usædvanlige omstændigheder at beviset for Guds mirakuløse virkende kraft er til gavn for Hans sandhed. Medens jeg nogle gange var i et syn, nærmede mine venner sig mig, og udbrød: "Hun ånder slet ikke!" Satte de et spejl foran mine læber, fandt de at der ikke samlede sig dug på glasset. Det var medens at der ikke var tegn på ånden at jeg begyndte at tale om ting som blev fremstillet for mig.    
Disse budskaber blev givet for at dokumentere alles tro, så vi i de sidste dage må have tillid til Profetiens Ånd. Jeg takker Gud for at han har bevaret min stemme, som læger og venner i min tidlige ungdom erklærede ville forstummes indenfor tre måneder. Himlens Gud så at jeg havde brug for at gå en prøvende erfaring igennem, for at blive beredt for det arbejde, han havde til mig at udføre. I det sidste halve århundrede er min tro, på den tredje engels budskabs ultimative sejr og alt hvad hører til, blevet underbygget af underfulde erfaringer, som jeg har været igennem. Det er derfor jeg er ivrig efter at få mine bøger udgivet og runddelt i mange sprog. Jeg ved at lyset i disse bøger er himlens lys.    
Jeg beder jer at studere belæringen som er skrevet i disse bøger. Den aldrende apostel fik budskabet. " Skriv det, du har set, og det, som er, og det, som siden skal ske." Herren har påbudt mig at skrive det ned, som er blevet åbenbaret for mig. Det har jeg gjort, og nu er det i trykt form.    
Lad os give vore hjerter til Gud; for vi har kun lidt tid tilbage. Vi lever i de sidste dage. Over alt er der tegn på enden. Livet bliver mere og mere usikkert. Vi hører om utallige skibbrud og andre ulykker; vi hører om mange som dræbes på et øjeblik, uden et øjebliks advarsel. Lad os ikke beslutte os at vente til et mere passende tidspunkt at møde Herrens i fred, når han kommer. Lad os give os selv helt til ham, og så arbejde for andre sjæles frelse, fra hus til hus, hvor vi end måtte være. Jeg bruger alle de midler jeg har, på at fremme den tredje engels budskab. Vi bør planlægge efter at vinde sjæle til Kristus, og nu er det vort tidspunkt til at gøre dette arbejde. Høsten er parat, men der er få høstfolk. Vi modtager breve fra alle dele af verden, der fortæller os at lyset skikker i klare stråler i fjerne lande, og at den der er ærlig i sit hjerte tager imod sandhedens beviser for denne tid.    
Lad os, midt blandt de vildfarelser som breder sig over hele Jorden, stræbe efter at stå fast på den evige sandheds platform. Lad os tage Guds fulde rustning på; for vi er blevet fortalt at Satan selv vil udføre mirakler for folk, i denne tid; og idet vi ser disse ting, må vi være beredte til at modstå denne bedrageriske indflydelse. Hvad der end frembringes af sandhedens fjende, må det ikke påvirke os; for vi bør være under belæring af al sandheds store Ophav.    
Jeg nærer en intens interesse for det fremtidige arbejde og fremgangen for Loma Linda sanatoriet. Gud har ikke givet os disse bygninger for intet. Han har ikke givet dem for at vi skal være stolte og have det rart i dem. Vi ved at denne smukke ejendom er blevet givet som en tilkendegivelse på det store arbejde som skal gøres i Sydcalifornen for Herren. Vi skal hjælpe enhver sjæl som behøver hjælp. Vi ønsker at se sjæle blive omvendt, så de til sidst må gå ind gennem portene til vor Guds stad. Vi ønsker at se disse sjæle modtage livets krone, en guldharpe og en sejrens palmegren. Vi ønsker at de skal have liv, evigt liv, i Herlighedens rige.    
Det er derfor jeg er villig, så længe som mit liv spares, at frembære det vidnesbyrd som Gud giver mig. Bed, bed, bønfalder jer indstændigt jer som er her på dette sanatorium. I som ikke har noget håb, vent ikke; jeg bønfalder jer, vent ikke et øjeblik. Grib fat i det, oh, hold om det; for I kan få et håb. Det gives til alle som tror på Kristus Jesus, og I kan få det. Hvis I ikke vil arbejde på additionsplanen, vil Gud arbejde på multiplikationsplan, og I vil få fred, glæde og forvisning - et grundlag der aldrig kan svigte. Så vil I være beredt til at møde kongen i hans skønhed, og du vil høre ham sige: "Vel, du gode og tro tjener, du har været tro over lidt, jeg vil sætte dig over meget; gå ind til din herres glæde."  

5 07 1906 Review and Herald Rejsenoter nr.  3, (Guds domme over vore byer)   
 Det var medens vi stadig var på Loma Linda, den anden nat efter sanatoriets indvielse, at der kom et ærefrygtsindgydende sceneri frem for mig, med bygninger der rystedes ned og ødelagt med store tab af liv. Jeg har allerede beskrevet dette sceneri, i artiklen, "San Francisco-jordskælvet."    
Frygtelig var den fremstilling som kom frem for mig, det som indprentede sig selv meget livagtigt for mit sind, var de instrukser jeg fik i forbindelse med det. Englen som stod ved min side erklærede at Guds store herredømme, og hans lovs hellighed, må åbenbares for dem som hårdnakket nægter at være lydige mod kongernes konge Dem som vælger at vedblive illoyale, må hjemsøges i barmhjertighed af domme, for at de, om muligt, kan vågne op og indse syndigheden i deres handlemåde.    
I løbet af efterfølgende dag, grundede jeg over de scenerier som var gået forbi mig, og den instruktion som jeg havde fået. Om eftermiddagen rejste vi til Glendale, nær Los Angeles; og efterfølgende nat blev jeg igen instrueret om tibudslovens hellighed og bindende krav, og om Guds overherredømme over alle jordiske herskere. Det var som om jeg var foran mange folk, og overbragte skriftsted efter skriftsted for at støtte de forskrifter Herren talte fra Sinajs højde.    
Det har taget mig mange år at nedskrive en del af det som blev åbenbaret disse to nætter på Loma Linda og Glendale. Jeg er endnu ikke færdig, lige som mange andre sager af vigtig betydning er kommet frem til overvejelse. Jeg håber snart at skrive flere artikler om Guds lov, og de velsignelser som er udlovet den lydige.    
Vor Gud er universets hersker. Hans lov har et universelt omfang. Den er grundlagt på kærlighed, - kærlighed til Gud, og kærlighed til vore medmennesker. Satans anstrenger sig allermest og direkte på at tilsidesætte denne lov. I dette arbejde har han haft meget succes. Der er en markant tilbøjelighed til at ophøje menneskers forordninger, frem for vor suveræne herskers lov, himlenes og jordens monark. Verden er fuld af overtrædelser," erklærede hun. "En ånd af lovløshed hersker i alle lande, og vises særligt i jordens store byer. Den synd og kriminalitet der ses i vore byer er forfærdelig. Gud kan ikke være overbærende længere. Hans domme er allerede begyndt at falde over nogle steder, og snart vil Hans tydelige mishag kunne mærkes på andre steder.    
Der vil åbenbares en række begivenheder om at Gud er situationens herre. Sandheden vil proklameres i et klart og umiskendeligt sprog. Som et folk må vi berede Herrens vej under Helligåndens herskende vejledning. Evangeliet må gives i sin renhed. Strømmen af levende vand skal uddybes og udvides i sin vej. I dens marker, nær og fjer, vil mennesker kaldes bort fra ploven og fra mere almindelige kommercielle forretningserhverv som optager sindet for det meste, og vil uddannes af erfarne mennesker. Da de lærer at arbejde effektivt, vil de proklamere sandheden med kraft. Gennem det guddommelige Forsyns undergerninger, vil vanskelige bjerge blive fjernet, og kastet i havet. Det budskab som betyder så meget for jordens beboere, vil blive hørt og forstået. Mennesker vil vide hvad er sandhed. Arbejdet vil gå fremad og endnu mere fremad, indtil hele jorden er blevet advaret; og så skal enden komme.    
De opsigtsvækkende og vældige begivenheder der har med advarsel af verden, er ladet med vældige resultater. De budbringere som proklamerer sandheden for denne tid arbejder i forbindelse med alle himlens kræfter. I øm medfølelse taler Gud selv til en forhærdet verden gennem domme; og han vil fortsætte med at tale på den måde. I mange år har vi vidst at de store orier vil blive hjemsøgt af guddommelige domme på grund af den vedvarende ulydighed. Med ingen usikre ord har Herren advaret os til at oprette store institutioner og byer. "Drag ud af byerne, ud af byerne," - dette er budskabet som ofte kommer til os. Og dette er en grund til at Herren har åbnet vejen så forunderligt op for vore forlagshuse og sanatorier og skoler der skal placeres på landlige steder.    
Byerne må bearbejdes. Millioner der lever i disse overfyldte centre skal høre den tredje engels budskab. Dette arbejde skulle have udviklet sig hurtigt de sidste få år. Begyndelsen er gjort, hvilket vi priser Gud for. Yderposterne skal oprettes, hvorfra vore medarbejdere, ligesom den gamle Enok, kan besøge byer og gøre et trofast arbejde.    
Dette var byrden i mit budskab til brødre og søstre samlet til konferensen i Los Angeles. Om morgnen under San Francisco-jordskælvet, den 18. april, den anden dag efter sceneriet med bygningernes fald blev vist mig, talte jeg i Carr Street-menigheden, og frembar et bestemt vidnesbyrd om nødvendigheden at gøre alt hvad vi kan for at meddele folk undervisningen i Guds ord. Jeg henviste til det store arbejde som måtte gøres i vort lands byer, og vor manglende evne til  at oprette institutioner i hjertet af disse byer. Vi må lære at arbejde fra centrenes yderposter, og ikke sætte vor lid til bygninger eller et flot udseende, men til kraften i Guds ord. Helligånden vil indprente det ærlige hjerte. Vor afhængighed er til Gud.    
"Ud af byerne, ud af byerne!" dette er det budskab Herren har givet mig. Jordskælv vil komme; flodbølger vil komme; og vi skal ikke bosætte os selv i de onde byer, hvor fjenden virker på alle måder, og hvor Gud ofte glemmes. Herren ønsker at vi skal have et klart åndeligt øjesyn. Vi må være hurtig til at se de farer som vil følge med oprettelsen af institutioner i disse onde byer. Vi må lægge kloge planer for at advare byerne, og samtidig bo hvor vi kan beskytte vore børn og os selv fra de besmittende og demoraliserende indflydelser, der hersker disse steder.    
Siden San Francisco-jordskælvet, har der gået mange rygter om udtalelser fra mig. Nogle har rapporteret at medens jeg var i Los Angeles, hævdede jeg at jeg havde forudsagt San Francisco jordskælvet og brand, og at Los Angeles ville være den næste by der lider. Det er ikke sandt. Mognen efter jordskælvet, sagde jeg ikke mere end at "jordskælvet vil komme; overflod vil komme;" og at Herrens budskab til os er at vi "ikke skal <i>etablere</i> os i de onde byer."    
For ikke så mange år siden, publicerede en bror, der arbejdede i New York by, nogle forskrækkende notitser om udslettelsen af den by. Jeg skrev straks til dem der havde ansvaret for arbejdet der, og sagde at det ikke var klogt at publicere sådanne note; da en sådan ophidselse vil blive vækket, som ville resultere i en fanatisk bevægelse, og skade Guds sag. Det er nog at bringe folk Guds ords sandhed. Ophidsende notitser er skadelig for arbejdets fremdrift.    
Under datoen 9. aug. 1903, skrev jeg yderligere om denne opsigtsvækkende efterretning: -     
"Hvor kommer det ord jeg erklærer at New York skal fejes bort af en tidevandsbølge? Det har jeg aldrig sagt. Jeg har sagt, idet jeg så på de store bygninger komme op her, etage efter etage, "Hvilke forfærdelige scenerier skal finde sted når Herren skal rejse sig og ryste jorden frygtelig! Så vil ordene i Åb. 18,1-3 blive opfyldt." Hele det attende kapitel i Åbenbaringen er en advarsel om hvad der vil komme over jorden. Men jeg har ikke noget specielt lys om hvad der kommer over New York, kun at jeg ved at de store bygninger der, en dag vil styrte sammen, den ene efter den anden ved Guds kraft. Ud fra det lys jeg har fået, ved jeg at udslettelsen er i verden. Et ord fra Herren, en berøring af hans mægtige kraft, og disse massive strukturere vil falde. Scenerier vil finde sted, en frygtelighed som vi ikke kan forestille os.    
"Men jeg har sendt advarsler til brødre der arbejder i New York, og siger at disse opflammende, og rædselsopvækkende meddelelser bør publiceres. Når mine brødre går til ekstremer, falder det tilbage på mig, og jeg skal bære skammen at blive kaldt for en falsk profet . . . .    
"I dag udfører de ødelæggende engle deres opgave. Død vil komme over alle steder. <i>Det er derfor jeg er så ivrig efter at vore byer skal advares.</i> Der er et arbejde at gøre med at kolportere i vore byer, som endnu ikke er blevet gjort . . . . Guds velsignelse hviler på de medarbejdere der advarer dem som ikke er klar til at møde ham. . . . Nu er det vor tid til at arbejde. "    
I de sidste tyve år, og specielt siden jeg kom tilbage fra Australien, har jeg frembåret et meget målrettet vidnesbyrd for at proklamere den tredje engels budskab i Amerikas byer.    
For omkring tredive år siden, da min mand og jeg planlagde at bygge et bedehus i San Francisco, sagde nogle, da de så planen: "Det er for stort. Huset vil aldrig blive fyldt." Samtidig, rejste vi den første bygning for Pacific Press og mødehuset i Oakland. Hvor stor bekymring var der ikke, og hvor alvorlige bønner blev der ikke sendt til Gud, at han ville åbne vejen for at fremme disse virksomheder!    
Den gang drømte jeg at jeg så to bikuber, en i San Francisco og en i Oakland. I kuben i Oakland, arbejdede bierne flittigt. Så, så jeg kuben i San Francisco, og det meget lidt der blev gjort. Kuben i Oakland synes at være langt mere lovende. Efter en tid, blev min opmærksomhed igen henledt til kuben i San Francisco, og jeg så at en hel forandring vil finde sted. Stor aktivitet kunne ses iblandt bierne. De arbejde alvorligt.    
Da jeg fortalte denne drøm, blev den fortolket til at i San Francisco var der et stort arbejde at gøre. Den gang var der kun få mænd iblandt os som kunne sørge for den store finansielle hjælp. Der var ikke så mange troende, og vi behøvede meget mod og megen tro til at gribe arbejdet.    
Vi bad meget for sagens behov og for drømmens betydning, og besluttede at driste os i overensstemmelse med det lys, som er givet. Min mand og jeg besluttede at sælge vor ejendom i Battle Creek, så vi kunne bruge udbyttet til dette arbejde. Vi skrev til vore brødre: "sælg alt hvad vi har i Battle Creek, og send os penge straks." Dette skete, og vil hjalp med at bygge kirker i Oakland og San Francisco. Og Herren åbenbarede for os at selvom arbejdet i San Francisco ville gå langsomt, ville det gøre stadige fremskridt, og San Francisco ville blive et stort center. Herren ville indgyde mennesker med sin Helligånd til at fremføre arbejde i tro, mod og udholdenhed.    
Før jeg forlod Australien, drømte jeg at jeg stod foran en stor forsamling i San Francisco; at Herren gav mig et budskab at frembære, og frihed til at frembære dette budskab. Folk havde ører til at høre med, og hjerter til at forstå.    
Sabbats morgen, d. 10. nov, 1900, gik vi ind i i San Francisco kirken, og fandt at den var fyldt til sin yderste grænse. Idet jeg stod foran folket, tænkte jeg på drømmen og de undervisning som jeg havde fået for så mange år siden, og jeg blev meget opmuntret. Idet jeg så på folk forsamlet, følte jeg at jeg faktiske kunne sige: Herren har opfyldt sit ord.    
I de sidste få år, var "bikuben" i San Francisco faktisk meget travl. Mange linjer af det kristne arbejde var blevet ført frem af vore brødre og søstre der. Dette omfattede også den syge og forladte, finde hjem til forældreløse, og arbejde til ubeskæftigede, give syge næring, og undervise sandheden fra hjem til hjem; udbredelse af litteratur, og styre klasser om sund levemåde og omsorg for den syge. En skole for børn er blevet ledt i kælderetagen af Laguna Street mødehuset. I en tid var arbejdet for mændenes hjem og sundhedsmissionen i gang. På markedspladsen, nær rådhuset, var der behandlingsrum, der var en afdeling af St. Helena sanatoriet. I den samme lokalitet var der en helsekostforretning. Nær byens center, ikke lang fra Indkaldelsesbygningen, blev der ledt en vegetarisk, kafe, som var åben seks dage om ugen, og helt lukket om sabbaten. På sø-siden var skibs-missions arbejdet i gang. Flere gange ledte vore prædikanter møder i store haller i byen. Der gav mange advarselsbudskabet.    
Jeg har en stadig byrde for vort arbejde i de store byer. Næsten to år efter mødet med vore brødre og søstre i San Francisco menigheden, siden jeg kom tilbage til Amerika, skrev jeg følgende (1. september, 1902): - -    
"Den alvise Gud arbejder på menneskers sind, leder dem til at se fordelene ved at komme bort fra de ophobede byer ud på landet. . . . Vi ville gøre en fejltagelse at købe eller rejse store bygninger i de sydcaliforniske byer til sanatorieabejdet; og dem som ser fordele i dette handler ikke forstandsmæssigt. Et stort arbejde skal gøres med at forberede disse byer til at høre evangeliebudskabet; men dette arbejde skal ikke gøres ved at udstyre byerne med store bygninger for at fremføre nogle forunderlige virksomheder.    
"Veludstyrede teltmøder bør holdes i de store byer, som San Francisco; for om ikke så lang tid vil disse byer lide under Guds domme. San Francisco og Oakland bliver lige som Sodoma og Gomorra, og Herren vil hjemsøge dem med vrede."    
I dette samme manuskrift, blev oprettelsen af vegetarrestauranter nævnt som "et arbejde Gud ville have gjort i byerne. Hvis de ledes klogt, ville disse restauranter bliver til missionscentre."    
Nogle uger senere, 8. okt. 1902, skrev jeg: "I årevis har jeg givet særligt lys o at vi ikke skal samle vort arbejde i byerne. Den tummel og forvirring som fylder disse byer, de vilkår som omgiver arbejdets samstemmighed og anslag, vil vise sig som en stor forhindring for vort arbejde."    
30. okt., 1902: "Til forældre som bor i byerne, sender Herren advarselsråbet: sammel jeres børn i jeres egne huse; sammel den borte fra dem der ignorerer Guds bud, som lærer og praktiserer ondt. Kom ud fra byerne så hurtigt som muligt. Forældre kan sikre sig små hjem på landet, med lande til opdyrkning, hvor børn ikke vil være omgivet af bylivets fordærvende indflydelse. Gud vil hjælpe sit folk til at finde sådanne hjem uden for byerne."    
28. nov. 1902: "Et stort arbejde skal gøres. Jeg er instrueret af Guds ånd til at sige til dem som er engageret i Herrens værk, at et godt tidspunkt for at vort budskab føres ud i byerne, er gået; og dette værk er endnu ikke blevet gjort. Jeg føler en tung byrde for at vi nu skal genløse tiden."    
20. april, 1903: "Advarselbudskabet bør lyde i de store onde byer, som San Francisco. San Francisco og Oakland bliver som Sodoma og Gomorra, og Herren vil hjemsøge dem. Ikke så længe til vil de lide under hans domme."    
20. juni, 1903: "Guds domme er i vort land. Herren kommer snart. Med brand og vandflod og jordskælv, advarer han jordens indbyggere om hans snarlige tilkommelse. Oh om folk må kende tiden for deres hjemsøgelse!    
 "Vi har ingen tid at miste. Vi må anstrenge os mere beslutsomt på at lede verdens folk til at se at dommens dag er nær.  .  . . O, om vort folk vil nære de ansvar de burde, ligge på dem at give det sidste nådesbudskab til verden, hvilket forunderligt arbejde bør gøres! Vi behøver at få tildelt Helligånden, så vi kan indse hvor nær de himmelske ting er bundet til Guds menighed på denne jord."    
3. juni, 1903: "Der er mange som Guds ånd stræber om. Tiden for Guds udslettende domme er tidspunktet for barmhjertighed mod dem, som ikke har anledning til at lære hvad er sandhed. Herren vil ømsindet lære dem. Hans barmhjertighedshjerte er berørt; hans hånd vil rækkes ud for at frelse; medens døren lukkes for dem, som ikke vil ind. Et store antal mennesker, som i disse sidste dage hører sandheden for første gang, vil lukkes ind. Herren kalder på enhver troende til at hellige sig selv helt til hans tjeneste. Alle skal arbejde for ham, efter deres forskellige evner."    
12. nov. 1902: "Tiden nærmer sig hvor de store kriser i verdenshistorien vil komme, hvor ethvert øjeblik i Guds regering vil overvåges med intens interesse og uudsigelig ængstelse. Guds domme vil falde hurtigt efter hinanden, - ild, oversvømmelse og jordskælv, med krig og blodsudgydelse. Noget stort og afgjort vil nødvendigvis snart finde sted."    
27. maj, 1903: "Guds nådesbudskab vises ved hans langmodighed. Han holder sine domme tilbage, venter på at advarselsbudskabet skal lyde til alle. Der er mange som ikke har hørt de prøvende sandheder for denne tid. Det sidste kald om nåde, skal gives mere til fulde til vor verden. Sandhederne i Åbenbaringsbogens attende og nittende kapitler skal læses og forstås af alle.    
9. april, 1903: "De guddommelige love er blevet sat til side. Det tidspunkt vil hurtigt komme hvor Gud vil forsvare sin krænkede myndighed. 'Herren kommer ud fra sit sted for at straffe jordens indbyggere for deres syndighed: og jorden skal også åbenbare sit blod, og skal ikke længere dække sine drab." "Hvem kan stå på dagen for hans komme? og hvem skal stå når han viser sig?"  

12 07 1906 Review and Herald Rejsenoter, nr.  4   
 <b><i>Sydcaliforniske konferenser</i></b><br>Det årlige møde i den sydcaliforniske konferense blev afholdt i Los Angeles, d. 16-20. april. Jeg var kun til stede en del af den tid.    
De efterretninger der blev bragt ved konferensen var meget opmuntrende. Det blev sagt at for et år siden, manglede der hen ved otte tusinde dollars, som næsten er blevet betalt helt; og på mødetidspunktet, var der omkring seks tusinde dollars i kassen. Gaverne til missionerne beløb sig til hen ved tre tusinde dollars. Der ud over kom det frem at gælden på Fernando-skolen er nu tolv tusinde dollars - næsten omkring det halve af den totale gæld for nogle få måneder siden. Ifølge de financielle efterretninger, havde sundhedinstitutioernerne i Los Angeles, inkluderet restauranten og Glendalesanatoriet, tjent næsten ni tusinde dollars i løbet af de sidste ni måneder. En stor del af denne sum blev brugt på at betale gæld på disse instutioner.    
Jeg blev særlig glad for at erfare de anstrengelser der var gjort det sidste års tid på tourist-stederne i denne konferens. Et særligt arbejde skal gøres på steder hvor folk kommer og går. Kristus arbejdede i Kapernanum meget af tiden, fordi det var et sted som rejsende hele tiden kom forbi, og hvor mange ofte ventede. Nu er der seksogtyve menigheder og ni grupper i den sydcaliforniske konerense, med medlemmer på over femten hundrede. Der var et arbejde som kan gøres på denne mark, hvor alle disse brødre og søster kan udnytte alle anledninger til at lade sandhedens lys skinne frem!    
<b><i>Glendalesanatoreiet</i></b><br>Under mødet i Los Angeles, blev vi underholdt på Glendale Sanatoriet. Denne institution som åbnede sidst i 1904, er blevet godt besøgt af en god klasse patienter. Herrens velsignelse har været med i anstrengelserne for patienternes helbredelse. Den åndelige interesse er heller ikke kommet af syne. Bror C. N. Marvin, præsten, beretter at nogle som kom til sanatoriet er blevet bragt hen til sandheden. Læger og sygehjælpere er ved godt mod. De er har fået nogle store erfaringer med bønnesvar. Herren har arbejdet med hjerterne, og nogle som var ligeglade har reageret på Helligåndens indflydelse, og har nu en kristen erfaring. Der udvises en dyb interesse for bibelstudiet.    
Bror W. R. Simpson, lederen, fortalte mig at institutions indtægt er nok til at reducere gælden. For nogen tid siden er var sanatoriet fyldt med patienter. Der er dem som ikke kan tage så langt fra Los Angeles for at få behandling Glendalesanatoriets nære beliggenhed til Los Angeles gør det muligt for disse at benytte dette sanatorium. Glendale er et meget vigtig medlem af sundhedsinstitutionernes søsterskab i Sydcalifornien. Lad os fortsætte med at prise Herren for at han har givet os denne institution til brug for hans navns ære.    
<b><i>Sabbatsprædiken i San Diego</i></b><br>Da jeg nåede ParadisDalen d. 20 april, var jeg meget træt; men den næste morgen var jeg med i San Diego menigheden, hvor jeg talt til folk om det første kapitel i Andet Peters brev. Siden jeg sidst var i San Diego, havde ældrene W. W. Simpson og Wm. Healey holdt en række møder der, og som resultat deraf blev der mange flere menighedsmedlemmer. Kirkebygningen blev overfyldt. Idet jeg så disse nyomvendte ansigter første gang, blev jeg drage til at sige rådgivende og opmuntrende ord til dem.    
I forbindelse med Peters formaning at vi skal "lægge mådehold til udholdenhed" blev jeg i min tale henvist til sundhedsreformens velsignelser, og fordelene der opnås ved brug af rette kombination af enkel og nærende mad. Der bør dvæles ved den nøje sammenhæng mellem hvad der spises/ drikkes og så det der understøtter sindets og temperamentets tilstand. Vi kan ikke tillade at der udvikles at dårligt temperament ved forkerte levevaner. Uanset hvad vi spiser eller driller, eller hvad vi gør, skal vi have Guds herlighed i sinde. Vi er købt ejendom for Guds Søns blod.    
Forældrene gav jeg en appel for menighedens skyld i hjemmet. Fædre og mødre har privilegiet at studere bibelen sammen med deres børn, og oplære og disciplinere dem, for Mesterens sag. I alle tilfælde er disciplin nødvendig, den ømhed og tålmodighed som Gud udviser imod os, skal åbenbares. Korrektion der gøres i kærlighed vil berøre og befordre børns hjerter, og udrette langt mere end fasthed og hårdhed. Bed som forældre, og bestræb jer på at handle klogt med deres børn, himmelske engle vil arbejde for deres skyld.    
Gud ønsker at forældre skal gribe deres arbejde forstandsmæssigt an, fordi vi kun har lidt tid til at forberede os på Frelserens tilbagekomst. Vi opfordres til nærvær i enden ved den ulykke som er faldet over San Francisco. Kristus erklærede at jordskælv og andre domme vil kunne ses forskellige steder. Ved disse ønsker han at demonstrere at han hader synd, og at han til sidst vil straffe overtrædere. Han vil bære over, og bære over, og bære; men til sidst vil han ikke længere bære over.    
I Abrahams dage erklærede Herren: "Thi endnu er amoriternes syndeskyld ikke fuldmoden." På det tidspunkt ville han ikke lade dem blive udslettet. Heri er den langmodige Gud åbenbaret. Amoritterne var i fjendskab imod Hans lov, de troede ikke på Ham som den sande og levende Gud; men iblandt dem var der nogle få gode personer, for disse få skyld, var Han langmodighed. Århundreder senere, da israelitterne tog tilbage fra Ægypten til det forjættede land, blev amoritterne "drevet bort foran israeliterne." De led til sidst undergang fordi de fortsatte den bevidste vanrøgt af Guds lov"    
Vore brødre og søstre i San Diego-menigheden, og ligeså i mange andre menigheder, har privilegiet til at oplære unge samvittighedsfuldt i en kundskab om Guds Ord, at disse unge vil blive i stand til at møde folk hvor de er, og introducere den tredje engels budskab i mange hjem. Således vil mange af vore unge hurtigt udvikle sig til missionærere, som kan arbejde for hus til hus.    
Det er vanskeligt at finde egnede unge mænd og unge kvinder som kan gå ind i byerne og gøre en effektiv tjeneste. I disse touristcentre var der mange tilrejsende for at få helbredelse og fornøjelse, vi behøver stærkt unge mænd som er grundigt funderede i den tredje engels budskabs sandhed, der kan gå rundt blandt folk og tjene dem, sige et ord i rette tid til den ene, og give opmuntring til den anden. Vi behøver stærkt kvinder der, som nådens budbringere, skal besøge mødre og børn i deres hjem, og hjælpe dem, om nødvendigt, med husets hverdagsopgaver, før de begynder at tale til dem om sandheden for denne tid. I vil finde ud af at I ved denne metode vil få sjæle som resultat af jeres tjeneste.    
<i><b>Indvielse af Pradis Valley sanatorium</b></i><br>Da vi var i Paradis Valleu sanatorium, blev denne institution indviet. Tidlig om eftermiddagen d. 24. april, ankom indbudte gæster og mange venner at komme. Indvielsesceremonierne var meget hyggelige.    
Ældre S. N. Haskell var på programmet som den første taler, men hans tale var meget lang, så jeg talte først, over temaet, "I berøring mednaturen." Jeg begyndte at læse en del af kapitel toogfyrre i Esajas, et skriftsted hvor Jehovas kraft er betonet, hans omsorg for hans folk, og hans længselsfulde ønske om få dem som ikke kender til hans fortsæt med dem under hans godgørende omsorg. Gennem profeten Esajas: "Jehova, som skabte og udspændte himlen, udbredte jorden med dens grøde, gav folkene på den åndedræt og dem, som vandrer der, ånde." er klærer til sit folk: "Jeg, Herren, har kaldet dig i retfærd og grebet dig fast om hånd; jeg vogter dig, og jeg gør dig til folkepagt, til hedningelys for at åbne de blinde øjne og føre de fangne fra fængslet, fra fangehullet mørkets gæster. . . .  Syng Herren en ny sang, hans pris over jorden vide; havet og dets fylde skal juble, fjerne strande og de, som bebor dem."    
 "Jeg fortalte om min første erfaringer med at sørge for de syge, og viste hvordan udendøres liv, motion og god føde, i samme med de bedste behandlinger og tro på Guds helbredende kraft, vil gøre undere for at genoprette sundheden.    
Derefter talte ældre Haskell om helbredelse af den "lamme". Broder J. F. Ballenger bad indvielses bønnen. Ældre Reaser var formand for eftermidagsgudstjenesten.    
Medens mange af gæsterne så på bygningerne og arealerne, havde jeg en meget interessant samtale med dr. Mary L. Potts, hende som tidligere ejede den ejendom, der nu er kendt som Paradis Valley Sanatorium. Fru Potts er en dygtig kvinde. Hun er en fremragende taler, og tager stadig ud fra sted til sted for at give offentlige lektier om sundhed og afholdenhed. Under aftenandagten talte jeg for en stor forsamling, og fortalte om hendes anstrengelser for at oprette og drive et sanatoriehjem på dette smukke sted, og om hendes glæde over at vi påtager os arbejdet, fordi hun ikke kunne fortsætte. Hun lod til at være meget taknemmelig over at stedet er i så gode hænder.    
Med en tre etagers bygning, iberegnet passende behandlingsværelser, glasveranda, og lokaler for sygeplejersker, er der nu omkring firs værelser; disse med arbejderboliger på sanatoriets grund er der nok til rumme henved femoghalvfjerds patienter. På grund af gavmilde gaver fra vore brødre og søstre, er denne institution sat på fordelagtig grund. Måtte Herren fortsætte med at velsigne dem, som har givet deres midler til at oprette Paradis Valley sanatoriet.    
<i><b>Brødfabrikken i Loma Linda</b></i><br>Den 26. april vendte vi tilbage til Loma Linda, for at deltage i et møde med nogle overvejelser om helsekostvirksomhed i Sydcalifornien.    
Vi har et arbejde at gøre i Loma Linda med at forsyne de omkringliggende byer i begrænset omfang med helsekost; men det er blevet vist mig at oprettelsen af en stor fødevarefarbrik, vil lederne på sanatoriet skuffes i deres forventninger. Det lys jeg har fået med fødevarevirksomhed er stort nok til at dække Sydcalifornien, med regulære handelskanaler, vil det være vanskeligt at undgå en kommerciel ånd; og hvis der ikke følges nøje op om forviklinger, vil der blive større udgifter end indtægt. Sanatoriets ledere kan dårlig nok bruge den tid, der er nødvendig for at få en god forretning.    
Loma Linda er et sted som er ordineret særligt af Gud til at gøre stort indtryk hos mange, der ikke havde den nærværende sandheds lys. I alle arbejdets faser på dette sted, i et hvert øjeblik, bør det være i så fuld harmoni med den nærværende sandheds hellige karakter, som at skabe et dybt åndeligt indtryk.    
Alt som står i forbindelse med institutionen i Loma Linda bør, så vidt muligt, ikke blandes med noget kommercielt. Intet skal have lov til at komme ind som på nogen måde forhindrer vort sjælevindingsarbejde. Når et lille sanatoriebageri skal ledes, skal den kommercielle tanke mistes af syne. Når alle linjer af sanatoriearbejdet skal fremføres, skal vi lægge vore patienter på sinde, at vi hele tiden har Guds herlighed for øje.  

26 07 1906 Review and Herald En budbringer*   
 I et syn som jeg fik sidste nat, stod jeg foran en gruppe menighedsmedlemmer. Jeg havde et klart og alvorligt budskab til dem om sandheden for vor tid og den opgave vi har. Efter talen var der mange som samlede sig rundt om mig for at stille spørgsmål. De ville vide mere om både det ene og det andet, og jeg måtte sige til dem: "Vær venlige at komme med ét spørgsmål ad gangen, så vi undgår forvirring."     
Så appellerede jeg til dem og sagde: "I årevis har I fået mange beviser på, at Herren har givet mig en opgave at udføre. Beviserne kunne vel ikke have været flere eller større end de er. Vil i nu feje alle disse beviser til side, som om de skulle være spindelvæv, bare fordi et enkelt menneske forkaster dem? Det der gør mig så ondt er, at mange som nu er usikre og fristes til at tvivle, er mennesker som har haft rigeligt med beviser og god anledning til at bede og tænke over sagen og forstå den. Alligevel gennemskuer de ikke disse påstande som er fremsat, for at få dem til at forkaste de advarsler Gud har sendt for at redde dem fra dette bedrag."     
Nogle har studset over min udtalelse om at jeg ikke gjorde krav på at være profet, og de har ønsket at vide hvordan det kunne være.     
Jeg er ikke fremkommet med et sådant krav. <i>Jeg har kun fået besked på at være en Herrens budbærer.</i> Han kaldte mig i min ungdom til at være hans budbærer, til at tage imod hans ord og til at forkynde et klart og tydeligt budskab i vor Herre Jesu navn.    
Da jeg var ung, blev jeg ofte spurgt om jeg var en profet. Jeg har altid svaret at jeg er en Herrens budbærer. Jeg ved at mange har kaldt mig profet, men jeg har aldrig gjort krav på denne titel. Min frelser sagde at jeg skulle være hans budbærer. Han sagde til mig: "Din opgave vil være at forkynde mit ord. Der vil komme vanskeligheder. Som ung blev du sat til side for at bringe mine budskaber til dem som kommer på afveje, og forkynde Ordet for de vantro. Ud fra Guds ord må de som ikke handler ret, revses både skriftligt og mundtligt. Enhver formaning må bygge på Guds ord. Jeg skal åbne mit ord for dig. Det skal ikke være som et fremmed og ukendt sprog for dig. På en enkel og ligetil måde skal de budskaber jeg vil give, blive forkyndt af en som ikke har nogen formel uddannelse. Min Ånd og min kraft skal være med dig.     
Vær ikke bange for mennesker, for mit skjold skal værne dig. Det er ikke dig som taler, det er Herren som giver budskabet med advarsler og irettesættelser. Sig det altid som det virkeligt er <i>under alle omstændigheder</i>. Bring det lys videre som jeg giver dig. Budskabet for den sidste tid skal udgives som bøger, og de skal stå urokket. De skal vidne mod dem som engang havde lyset, men er blevet lokket på afveje af de onde og forførerne kræfter.    
Hvorfor har jeg ikke gjort krav på at være profet? Fordi der i denne tid er mange som frejdigt gør krav på at være profeter, mens de faktisk fører skam over Kristus og hans sag. Men også fordi min opgave indbefatter meget mere en ordet "profet" dækker.     
Da kaldet kom første gang, bad jeg Herren lægge byrden på en anden. Opgaven var så uoverkommelig stor, og jeg var bange for ikke at kunne magte den. Men Herren har ved sin Hellige Ånd sat mig i stand til at gennemføre det han kaldte mig til.     
Herren har forklaret mig de forskellige opgaver han ville udføre gennem mig. Synerne kom, men også løftet: "Hvis du trofast forkynder budskaberne og holder ud indtil enden, skal du få lov til at spise af livets træ og drikke af livets vand."     
Når det gælder helsereformen, gav Herren mig et stort lys. Sammen med min mand skulle jeg være et eksempel, ved at tage mig af syge og lidende mennesker og pleje dem i mit eget hjem. Jeg har gjort det, jeg har givet kvinder og børn den nødvendige behandling. Som Herrens udvalgte budbærer skulle jeg også forkynde kristen afholdenhed og mådehold. Helhjertet gik jeg ind for denne opgave og talte til store forsamlinger om sand afholdenhed og mådehold i dets videste betydning.     
Det blev vist mig at jeg altid må formane dem som bekender sig til at tro sandheden, at den må efterleves. Dette er helliggørelse. Helliggørelsen består i at opøve enhver evne til tjenesten for Herren.     
Der blev sagt til mig, at jeg ikke måtte glemme og tage mig af dem som lider uret. Jeg blev især pålagt at protestere mod at missionsarbejderne blev uretfærdigt behandlet af dem som sidder i ledende positioner. Det var en ubehagelig opgave at måtte irettesætte dem som misbruger deres magt, og at kæmpe for Deres ret som bliver uretfærdigt behandlet. Jeg må fremholde nødvendigheden af at alle i vor institutioner må blive lige og retfærdigt behandlet.     
Når ældre missionsarbejdere bliver forsømt, er det min pligt at tage dette op med dem som har ansvaret for dem. Trofaste missionsarbejdere må ikke blive forsømt og glemt når de bliver gamle og skrøbelige. Distrikterne må ikke overse dem som har båret dagens byrde og hede. Det var da Johannes var blevet en gammel mand i Herrens tjeneste, at han blev forvist til Patmos. På den øde ø fik han flere budskaber fra Herren end han tidligere havde fået i hele sit lange liv.     
Efter at jeg var blevet gift, blev det vist mig, at jeg særligt skulle tage mig af forældreløse børn. Jeg skulle tage dem hjem til mig selv for en tid, og derefter finde et permanent hjem til dem. På den måde ville andre få et eksempel på, hvad der kunne gøres.     
Skønt jeg ofte var ude at rejse og havde meget som skulle skrives, har jeg taget mig af børn fra tre til fem år gamle. Jeg har sørget for dem, opdraget dem og uddannet dem til at bære ansvar. Fra tid til anden har jeg taget drenge hjem til mig, i alderen fra ti til seksten år, og givet dem en mors omsorg og lært dem op til at gøre en indsats. Jeg har set det som en pligt at minde menighederne om at dette er en opgave som alle burde føle ansvar for.     
I Australien fortsatte jeg med dette arbejde. Jeg tog forældreløse børn hjem til mig, når de stod i fare for at komme i et dårligt miljø og gå fortabt.     
I Australien tog vi, mine medarbejdere og jeg, også del i helsearbejdet. Mit hjem i Cooranbong var somme tider et tilflugtssted for syge og lidende mennesker. Min sekretær, som var uddannet på Battle Creek Sanatorium, hjalp mig som sygeplejerske. Vi tog ikke betaling af dem vi hjalp, og vi vandt folks tillid ved vor indsats for dem som var vanskeligt stillet. Med tiden blev der i Cooranbong bygget et sanatorium, og vi blev løst fra denne opgave.     
Jeg har aldrig udgivet mig for at være profet. Hvis andre kalder mig det, må det blive deres egen sag. Men min opgave har indbefattet så meget at jeg finder det rigtigt at kalde mig selv for budbærer, en som er sendt med budskaber fra Herren til hans folk og pålagt at udføre mange slags virksomhed.     
Da jeg sidst var i Battle Creek, forklarede jeg for en stor forsamling, at jeg ikke gjorde krav på at være en profet. Jeg nævnte dette to gange i min tale, og jeg sagde: "Jeg gør ikke krav på at være profet." Hvis jeg sagde noget andet end dette, så lad alle forstå hvad jeg har i sinde at sige, at jeg ikke hævder at have titel af profet.    
Jeg forstod at nogle ønskede at få at vide om jeg havde de samme synspunkter nu som da de for mange år siden hørte mig tale forskellige steder i Battle Creek. Jeg forsikrede dem, at det budskab jeg bærer frem i dag, er det samme som jeg har bragt i de tres år jeg har virket offentligt. Jeg har den samme tjeneste at udføre for Mesteren nu, som jeg blev pålagt at udføre da jeg var ung. Jeg modtager undervisning af den samme store lærer. Jeg har fået følgende retningslinier: "Gør det kendt, som jeg har åbenbaret for dig. Bring det budskab videre som jeg giver dig, så det kan nå ud til folk." Det er dette jeg har forsøgt at gøre.     
Jeg har skrevet mange bøger som har fået stor udbredelse. Jeg kunne ikke havet skrevet dem, hvis ikke Herren, ved sin gode Hellige Ånd, havde hjulpet mig. Disse bøger som indeholder den undervisning Herren har givet mig de sidste tres år, bringer lys fra himmelen, noget alle vil kunne overbevise sig om.     
Jeg er nu 78 år og fremdeles i fuld sving med arbejdet. Vi er alle i Herrens hånd. Jeg stoler på ham, for jeg ved at han aldrig vil svigte eller forlade dem som tager deres tilflugt i ham. Jeg har overgivet mig selv i hans varetægt.    
 "Jeg takker ham som gjorde mig stærk, Jesus Kristus, vor Herre, fordi han viste mig tillid og kunne bruge mig i sin tjeneste" (Tim 1,12). <br><i>Sanatoriet, Cal. 29. juni 29, 1906.</i>  

16 08 1906 Review and Herald Lærere som eksempler på kristen renhed   
 Jeg har et budskab til lederne for vore uddannelsesinstitutioner. Jeg er instrueret til at henlede enhvers opmærksomhed, som har en ansvarsbetynget stilling, til den guddommelige lov som basis for al opførsel. Jeg begynder at henlede opmærksomheden på loven der blev givet i Eden, og til lydighedens løn og ulydighedens straf.    
Som konsekvens af Adams overtrædelse, blev synden indført til den pletfrie verden som Gud havde skabt, og mænd og kvinder blev mere og endnu mere frække i overtrædelserne af Hans lov. Herren så ned på den forhærde verden, og besluttede at Han måtte vise overtræderne Sin magt. Han fik Noa til at kende Sine hensigter, og instruerede ham i at advare folk, medens arken blev bygget, hvori de lydige kunne få ly, indtil Guds vredesharme var ovre. I et hundrede og tyve år proklamerede Noa advarselsbudskabet til verden før syndfloden; men kun nogle få angrede. Nogle af tømmerene han ansatte til at bygge arken, troede budskabet, men døde før vandfloden; andre af Noas nyomvendte faldt fra. Der var kun få retfærdige mennesker på jorden og kun otte levede at indtage arken. Disse var Noa og hans familie.    
Den oprørske slægt blev fejet bort af vandfloden. Døden var deres del. Idet den profetiske advarsel blev opfyldt, at alle som ikke holdt himlens bud skulle drikke flodens vande, så blev Guds ords sanddruelighed eksemplificeret.    
Efter vandfloden voksede folkemængderne straks på jorden, og ondskaben tog også til. Afgudsdyrkelse blev næsten universel, og til sidst lod Herren de hårdhjertede overtræderere følge deres onde veje, medens Han valgte Abraham, fra Sems linje, og gjorde ham til Sin lovs lovlige for fremtidige slægter. Han fik budskabet: " Drag ud fra dit land, fra din slægt og din faders hus til det land, jeg vil vise dig". Og Abraham adlød i tro. "Skønt han ikke vidste, hvor han kom hen."    
Abrahams sæd blev mangedoblet, og til sidst tog Jakob og hans sønner og deres familier ned til Ægypten. Her opholdt de og deres efterkommer sig i mange år, indtil Herren til sidst kaldte dem til at drage ud, og lede dem ind i Kanaans land. Det var Hans hensigt at gøre dette folk til folkets slaver, som åbenbarer Hans karakter for verdens afgudstilbedende nationer. Var de lydige mod Hans ord, ville de hurtigt være kommet ind i det forjættede land. Men de var ulydige og oprørske, og de rejste rundt i ørkenen i fyrretyve år. Kun to voksne, som forlod Ægypten kom ind i Kanaan.    
Det var under israelitternes ørkenvandring, at Gud gav dem Sin lov. Han ledte dem til Sinai, og proklamerede der de ti bud midt i blandt ærbødige og storslåede scenerier.    
Vi har gavn af at studere de forberedelser Israels forsamling havde af at høre loven. "I den tredje måned efter israeliternes udvandring af Ægypten, på denne dag nåede de Sinaj ørken. De brød op fra Refdim og kom til Sinaj ørken og slog lejr i ørkenen. Der slog Israel lejr lige over for bjerget, men Moses steg op til Gud. Da råbte Herren til ham fra bjerget: "Dette skal du sige til Jakobs hus og kundgøre for Israels børn: I har set, hvad jeg gjorde ved ægypterne, og hvorledes jeg bar eder på ørnevinger og bragte eder hid til mig. Hvis I nu vil lyde min røst og holde min pagt, så skal I være min ejendom blandt alle folkene, <i>thi mig hører hele jorden til</i>."     
Hvem skal da betragtes som Hersker over folkene? - Herren den Almægtige. Alle konger, alle herskere, og folk, er Hans under Hans styring og regering.    
 "Da gik Moses hen og kaldte folkets ældste sammen og forelagde dem alle disse ord, som Herren havde pålagt ham."    
Hvad var forsamlingens svar, der talte mere end en million folk?     
 "Og hele folket svarede, alle som een: "Alt, hvad Herren har sagt, vil vi gøre!" Da bragte Moses Herren folkets svar."     
Derved blev Israels børn benævnt som et særligt folk. Ved en meget højtidelig pagt var de pålagt at være sande over for Gud.    
Da blev folket pålagt at berede sig til at høre loven. Om morgnen den tredje dag kunne Guds røst høres. Talte ud af et tykke mørke som omgav Ham, idet Han stod på bjerget, omgivet af en ledsaget hær af engle, bekendtgjorde Herren Sin lov.    
Gud ledsagede proklamationen af Sin lov ved at vise Sin kraft og herlighed, så Hans folk kunne blive indprentet med grundig ærefrygt for lovens Ophavsmand, himlens og jordens skaber. Han vil også vise alle mennesker Sin lovs hellighed, vigtighed og forbliven.    
Israels folk blev overvældet med rædsel. De veg bort fra bjerget med frygt og æresfølelse. Skaren råbte til Moses: "Tal du med os, så vil vi lytte til; men lad ikke Gud tale med os, at vi ikke skal dø!"    
Folkenes tankesind, forblindet og fornedret af slaveriet, var ikke forberedt på at påskønne Guds ti buds vidtrækkende principper. For at forpligtelsen til de ti bud kunne forstås bedre og gennemføres, blev der givet yderligere forskrifter, der illustrerede og gjorde de ti bud bedre anvendelige. Modsat tibudsloven, blev disse overbragt privat til Moses, som skulle kommunikere dem til folket.    
Da Moses steg ned fra bjerget, "kundgjorde han hele folket alle Herrens ord og alle lovbudene, og hele folket svarede enstemmigt: Alle de ord, Herren har talet, vil vi overholde. Da skrev Moses alle Herrens ord op, og tidligt næste morgen rejste han ved fode af bjerget et alter og tolv stenstøtter svarende til Israels tolv stammer. Derefter sendte han de unge mænd blandt isralitterne hen for at bringe brændofre og slagte unge tyre for takofre til Herren. Og Moses tog den ene halvdel af blodet og gød i offerskålene, men den anden halvdel sprængte han på alteret. Så tog han pagtsbogen og læste den op i folkets påhør, og de sagde: Vi vil gøre alt, hvad Herren har talt, og lyde ham! Derpå tog Moses blodet og sprængte det på folket, idet hans sagde: Se, dette er pagtens blod, den pagt, Herren har sluttet med eder på grundlag af alle disse ord."    
Således blev Israels børn gennem en højtidelig handling endnu sat til side som et særskilt folk. Bestækningen af blodet repræsenterer udgydelsen af Jesu blod, som renser mennesker fra synd.    
Derved blev Israels børn ved en meget højtidelig tjeneste sat til side som et særligt folk. Påstænkelsen af blodet repræsenterede Jesu blodsudgivelse, hvorved mennesker renses fra synd.    
Endnu en gang havde Herren nogle særlige ord at sige til Sit folk. I anden Mose enogtredivte kapitel læser vi:    
 "Du skal tale til israeliterne og sige: fremfor alt skal I holde mine sabbater, thi sabbaten er et tegn mellem mig og eder fra slægt til slægt, for at I skal kende, at jeg Herren er den, der helliger eder. . . . . .  Israeliterne skal holde sabbaten, så at de fejrer sabbaten fra slægt til slægt som en evig gyldig pagt: Den skal være et tegn til alle tider mellem mig og israeliterne. Thi i seks dage gjorde Herren himmelen og jorden, men på den syvende hvilede han og vederkvægede sig. Da han nu var færdig med at tale til Moses på Sinaj bjerg, overgav han ham vidnesbyrdets to tavler, stentavler, der var beskrevet med Guds finger."    
Mange andre skriftsteder om Guds loves hellighed blev vist for mig. Sceneri efter sceneri der nåede op til nutiden, gik forbi mig. Det ord Gud talte til Israel blev bekræftet. Folket var ulydig, og kun to af de voksne der forlod Ægypten gik med ind i Kanaan. Resten døde i ørknen. Vi Herren i dag ikke forsvare Sit ord hvis Hans folks ladere forlod Sine bud?  

23 08 1906 Review and Herald Lærere som eksempel på kristen renhed (konkluderet)   
 Jeg blev henvist til det fjerde kapitel i Femte Mosebog. Hele dette kapitel skal studeres. Læg særlig mærke til udtalelsen: "Derfor skal du i dag vide og lægge dig på sinde, at Herren og ingen anden er Gud oppe i himmelen og nede på jorden. Og du skal holde hans anordninger og bud, som jeg pålægger dig i dag, for at det kan gå dig og dine børn efter dig vel, og for at du alle dage kan leve længe i det land, Herren din Gud giver dig for altid!"    
Det ottende og ellevte kapitel i femte Mosebog betyder også meget for os. Lektierne her er af største betydning, og gives lige så meget til os, som til israelitterne. I det ellevte kapitel siger Gud:     
 "Se, jeg forelægger eder i dag velsignelse og forbandelse, velsignelsen, hvis I lyder Herren eders Guds bud, som jeg i dag pålægger eder, og forbandelsen, hvis ikke lyder Herren eders Guds bud, men viger bort fra den vej, jeg i dag foreskriver eder, for at holde eder til andre guder, I ikke før kendte til."    
Jeg er blevet instrueret som Guds budbringer, at dvæle særlig ved optegnelsen om Moses synd og den sørgelige følge, som en højtidelig lektie til dem med ansvarsbetyngede stillinger på vore skoler, og særlig til dem der arbejder som rektorere på disse institutioner.    
Om Moses erklærer Guds ord: "Men den mand Moses var såre sagtmodig, sagtmodigere end noget andet menneske på jorden." Han havde længe båret over med Israels oprør og opsætslighed. Men til sidst hørte hans tålmodighed op. De var på grænsen til det forjættede land. Men før de gik ind i Kanaan, måtte de vise at de troede Guds løfte. Vanforsyningen ophørte. Her fik de anledning til at vandre i tro i stedet for med øjnene. Men de glemte den ånd der havde dækket deres mangler i så mange år, og i stedet for at vende sig til Gud efter hjælp, knurrede de imod Ham.    
Deres råb blev rettet imod Moses og Aron: "Hvorfor førte I Herrens forsamling ind i denne ørken, når vi skal dø her, både vi og vort kvæg? Og hvorfor førte I os ud af Ægypten, når I ville have os hen til dette skrækkelige sted, hvor der hverken er korn eller figener, vintræer eller granatæbler, ej heller vand at drikke?"    
De to brødre gik frem for skaren. Men i stedet for at tale til klippen, som Gud havde anvist, slog Moses vredt på klippen, og råbte: "Hør nu, I genstridige! Mon vi formår at få vand til at strømme frem til eder af denne klippe?"    
Bittert og dybt ydmygende kom dommen straks: "Men Herren sagde til Moses og Aron: "Fordi I ikke troede på mig og helligede mig for israelitternes øjne, skal I ikke komme til at føre denne forsamling ind i det land, jeg vil give dem!" Med det oprørske Israel måtte de dø før de krydsede Jordan.    
Ud fra Mose erfaring ville Herren at Hans folk skulle lære at når de gør det som ophøjer selvet, så forsømmes Hans arbejde, og Han vanæres. Herren vil imødegå dem som imødegår Ham. Hans navn, og alene Hans navn ophøjes på jorden.    
I mere end tyve år er der kommet besynderlige ting ind blandt os på forskellige tidspunkter. De som har været upålidelige, som ikke har ophøjet retfærdighedens principper, behøver nu at søge Herren med dyb sjælsydmyghed, og omvendes, så at Gud helbreder deres overtrædelser.    
Ham der står ved skolens hoved, skal interesserer sig uforbeholdent for at gøre skolen til det som Herren har planlagt den til. Hvis han er ambitiøs og klatrer højere og endnu højere, hvis han kommer over sit arbejdes virkelige dyder, og over dens enkelthed, og ignorere himlens hellige principper, så lad ham lære fra Moses erfaring at Herren visselig vil vise Sit mishag, fordi han ikke rækker ud efter den standard han har fået.    
En skolerektor bør se særlig efter institutionens finansiering. Han bør forstå de principper der ligger bag bogholderi. Han bør nøje rapportere brugen om alle de penge der går gennem hans hænder, for at drive skolen. Skolens fondsmidler skal ikke overtrækkes, men der bør gøres alt for at skolen kan være til gavn. Dem som har fået betroet den finansielle ledelse på vore uddannelsesinstitutioner, må ikke være ligegyldige med brugen af midler. Alt som har med vor skolers finanser at gøre bør være helt på det rene. Herrens vej må følges nøje, også selvom den ikke er i harmoni med menneskers veje.    
Til dem som har ansvar for vore skoler vil jeg sige: Er Gud og Hans lov jeres glæde? Er de principper som I følger sunde, rene og uforfalskede? Er I selv, i praksis, underlagt Guds kontrol? Ser I nødvendigheden af at adlyde Ham i hver enkelthed? Hvis I fristes til at bruge penge, der betales til skolen, til noget der ikke gavner skolen særlig meget, behøver jeres principstandard nøje kritik, så det tidspunkt ikke kommer hvor I vil kritiseres og findes for lette. Hvem er jeres bogholder? Hvem er jeres kasserer? Hvem er jeres forretningsleder? Er de omhyggelige og kompetente? Se på det! Det er muligt at penge ikke bruges rigtigt uden nogen forstår klart hvordan dette skete; og det er muligt at en skole hele tiden lider tab, på grund af dårlig ledelse. De ansvarlige mærker tydeligt dette tab, og alligevel tror de at de har gjort deres bedste. Men hvorfor lader de gælden vokse? Lad dem med ansvar for skolen finde skolens finansielle situation hver måned.    
Mine brødre med ansvar, ophøj loven i Kristi rige og vis den villig lydighed. Hvis I ikke slev er under universets Herskers kontrol, hvordan skal I kunne adlyde Hans lov, som I er pålagt i Hans ord? Dem som sættes i stillinger med autoritet, er dem som fuldt ud må at erkende deres føjelighed under Guds lov, og vigtigheden af at adlyde alle Hans forlangender.    
I nogle henseender, bør mange af dem der er knyttet til vore skoler stå på en højere platform. Vi ved at det er nogles faste mål at være lydig mod alle de ord der udgår fra Guds mund. Disse mænd og kvinder få kraft og forstand til at se forskellen mellem retfærdighed og uretfærdighed. De har den tro der virker ved kærlighed og renser sjælen, og de åbenbarer Gud over for verden.    
Vi behøver alle at få en dybere erfaring med Guds ting end vi har fået. Selvet skal dø, og Kristus tager sjælstemplet i besiddelse. Læger, prædikanter, lærere, og alle andre i ansvarsbetyngede stillinger, må lære Kristi ydmyghed før Han ville kunne åbenbares i dem. For ofte er selvet så vigtigt et agentur i menneskets liv, at Herren ikke vil kunne forme og danne dette menneske. Selvet hersker både til højre og til venstre, og mennesket presser sig frem som det behager ham. Kristus siger til selvet: "Væk fra Min sti. Han som følger efter Mig, lad ham fornægte sig selv, og tage sit kors op, og følge Mig. Så kan Jeg acceptere ham som Min discipel. For at kunne tjene Mig acceptabelt, må han gøre det arbejde Jeg har givet ham i harmoni med Mine instrukser."  

25 10 1906 Review and Herald Drukkenskab og kriminalitet   
 I disse tider, hvor aviserne bringer mange uhyggelige detaljer om den modbydelige drukkenskab og forfærdelige kriminalitet, er der en tilbøjelighed til at blive så fortrolig med forholdene, som de nu er, at man ikke er klar over, hvad betydning der ligger i, at det står sådan til. Der sker voldshandlinger i landet. Der nydes stærke drikke mere end nogen sinde før. Og aviserne omtaler meget udførligt de efterfølgende forbrydelser. Men trods de mange beviser på den tiltagende lovløshed er der kun få, der standser op og tænker alvorligt over, hvad alt dette kan betyde. Næsten uden undtagelse roser alle sig af den oplysning og fremgang, der er i vor tid.    
Gud har givet os meget lys og der påhviler dos en højtidelig forpligtelse til at henlede tænkende mænds og kvinders opmærksomhed på betydningen af den almindeligt udbredte drukkenskab og kriminalitet, de er så bekendt med. Vi må give dem en forståelse af skrifterne, som tydeligt skildrer de tilstande, der vil råde lige forud for Kristi andet komme. Vi bør opløfte den guddommelige standard trofast, og opløfte vore stemmer i protest imod anerkendelsen af alkoholtrafikkens legalisering.    
En tid efter det store jordskælv langs Californiens kyst gav myndighederne i San Francisco og nogle af de mindre byer ordre til, at alle saloner, hvor der blev udskænket spiritus, skulle lukkes. Så påfaldende var virkningen af denne strengt gennemførte forordning, at tænkende mænd over hele Amerika, og specielt på Stillehavskysten, fik deres opmærksomhed rettet mod fordelene ved en permanent lukning af alle saloner. Adskillige uger efter jordskælvet i San Francisco forekom der meget lidt drukkenskab. Der blev ikke solgt berusende drikke. Den forvirrede og usikre tilstand i byen var grund nok for øvrigheden til at forvente en usædvanlig stigning af uroligheder og forbrydelser, men de blev storlig overraskede ved at erfare det modsatte. De personer, man havde regnet med at få besværligheder med, var forholdsvis fredelige. Denne bemærkelsesværdige fritagelse for voldshandlinger og forbrydelser skyldtes for en stor del, at man var ophørt med at nyde berusende drikke.    
Redaktørerne for nogle af de førende dagblade indtog den holdning, at det ville betyde varig bedring af samfundsforholdene og udfoldelse af byens bedste interesser, om salonerne forblev lukkede for stedse. Men alle gode råd blev fejet til side, og få uger efter fik restauratørerne tilladelse til at genåbne deres forretninger på betingelse af en betragteligt højere licens, end der forhen havde været indbetalt til byens hovedkasse.    
Med den katastrofe, som ramte San Francisco, havde Herren til hensigt at udrydde salonerne, som havde været årsag til så meget ondt, så megen elendighed og forbrydelse; og alligevel har de, der bærer ansvaret for offentlighedens velfærd, vist sig tilliden uværdige ved at legalisere spiritussalget. De der er placeret i ansvarlige offentlige stillinger og dem der for nyligt har fået et grundigt bekendt til de lukkede salonger, vælger nu bevist at vedtage love der tillader trafikken af alkohol. De ved godt, at de dermed faktisk giver tilladelse til at begå forbrydelser og alligevel afskrækker det dem ikke at vide, hvad de visse følger vil blive.    
Alt det onde, som er så åbenbart i vore dage, er det samme, som førte til undergang for den gamle verden. "I dagene før syndfloden" var drukkenskab en af de fremherskende synder. Fra beretningen i Første Mosebog hører vi, at "Jorden fordærvedes for Guds øjne, og Jorden blev fuld af uret". Forbrydelser var almindelige og livet var usikkert. Personer, som med berusende drikke havde sat forstanden fra styret, regnede det ikke for noget at tage et andet menneskes liv.    
 "Ligesom i Noas dage, således skal det gå ved Menneskesønnens komme." Den drukkenskab og forbrydelse, der råder nu, er blevet forudsagt af Frelseren. Vi lever i de sidste dage af denne Jords historie. Det er en meget alvorlig tid, Alting tyder på Herrens snarlige genkomst. De forhold vi ser i vort lands store byer; menneskers vanvittighandlinger, hvis sind er blevet betændt af bedøvende brænde solgt under påskud af menneskelige love; den døde og døende hvis udslettelse kan spores tilbage til brug af giftig likør, - alle disse onder er kun opfyldelsen af vor Frelsers profeti, hvorved vi ved at Jesus snart vil vise sig i himlens skyer.    
O, hvilket arbejde er foran de trofaste skildvagter som hurtig må advare folk om de sidste dages farer! Hvor vigtigt er det ikke, at Guds udsendinge gør statsmænd, redaktører og tænkende mænd overalt opmærksomme på den store betydning, det har med al den drukkenskab og vold, der nu hærger landet med ødelæggelser og død! Som Guds trofaste medarbejdere må vi udtale os klart og tydeligt om afholdsspørgsmålet.    
Herren kan ikke længere bære over med en umådeholden og fordærvet slægt. I gamle dage, da Moses genfortalte Jehovas ønsker for sit folk, blev der talt imod drikkeri, i disse ord:    
 "Herren vil ikke tilgive den mand, nej, hans vrede og nidkærhed skal blusse op mod sådan en mand, og al den forbandelse, der er optegnet i denne bog, vil lægge sig på ham, og Herren vil udslette hans navn under himmelen!"    
Indbyggerne i San Francisco skal svare for Guds domstol for at have genåbnet salonerne i denne by. Måtte vores byer omvende sig! På steder hvor himlens dom er afsagt, sørger Gud nu for dem hvis liv han har skånet, for at se om de fortsat vil tillade sundhed og fornuft i at blive ødelagt ved salget af de vanvittige drikke. Mænd står i dag mange steder for domstolen, fordi de under alkoholens indflydelse har begået alle mulige former for vold og synd. Satan ser med stor glæde på den faste udholdenhed hvormed mennesker sælger og bruger disse giftige drikke.    
Det kunne ligeså godt siges til vore dags byer, som Frelseren erklærede for byerne "hvor hans fleste kraftige gerninger var gjort," "Ve jer!" "Mænd fra Nineve skal stå op ved dommen sammen med denne slægt og bringe fordømmelse over den; thi de omvendte sig ved Jonas' prædiken; og se, her er mere end Jonas." Når Herren ser mennesker som han har sparet, ligesom han har sparet Nineves indbyggere, fortsætte med at legalisere og videreføre handel med spiritus, vil den Almægtiges næste slag være at udslette liv. Gud har givet mennesker anledning til at angre, berede sig for at måde døden med Kristi rustning på, hvis nøden må komme; og alligevel fortsætter de med deres onde gerninger, som bragte byerne under Guds irettesættende og dæmpende hånd, og bevirkede ødelæggelse af det som de var så stolte af.     
Menneskers liv er blevet bevaret på forunderlig vis. Skal Herrens barmhjertighed ikke kunne indrømmes det mindste? Skal der ikke ske en hjertefølt anger? Skal spiritus-salonerne som har gjort så meget ondt, ikke afskaffes helt?    
 Gud holder yderligere hævn tilbage nu, for at et trofast arbejde kan gøres af hans tjenere. Lad budskabet blive proklameret uden usikker røst: "Våg, . . . . . for på den stund I ikke venter det, kommer Menneskesønnen." På hvert sted skal den sande skildvagts røst høres. Nu kalder Gud sine tjenere til at involvere sig i det afsluttende arbejde med at advare verden. Dem hvis talenter hidtil er blevet brugt på købmandshandel, og andre beskæftigelser, skal nu plane efter at bruge dem til en hurtig forkyndelse af den tredje engels budskab. Lad ikke Satan holde fra dette arbejde. Hvad koster det ikke at udskyde det. Sjæle går tabt i synd. Vi må udnytte enhver anledning.    
Verden skal advares; Jesus vil snart komme. Vi skal ikke lade noget gå ind imellem os og det arbejde som Gud har givet os at gøre. Folk må høre sandheden i klare og tydelige linier. Netop på dette tidspunkt må vi anstrenge os særligt for at bringe sandheden frem for dem som lever i vore byer. Idet vi nærmer os afslutningen af denne jords historie, skal vi se flere af den slags ulykker som  skete i San Francisco. Nu er der en gylden anledning til at samarbejde med himmelske intelligensvæsener i at oplyse mennesker, der grunder over, hvad de hastigt tiltagende forbrydelser og ulykker kan betyde. Når vi trofast gør vor del, vil Herren velsigne vore bestræbelser til frelse for mange dyrebare sjæle.  

28 02 1907 Review and Herald Tro, ikke en følelse   
 Ransag jer selv, om I er i troen" Nogle samvittighedsfulde sjæle vil straks når de læser dette, begynde at kritisere alle deres følelser og bevægelser. Men dette er ikke en korrekt selvransagelse. Det er ikke de ubetydelige følelser og sindsbevægelser der skal ransages. Livet, karakteren, skal måles med den eneste karakterstandard, Guds hellige lov. Frugten bevidner træets karakter. Vore gerninger, ikke vore følelser, bærer vidne for os.    
Følelserne bør, uanset om de er opmuntrende eller nedtrykkende, ikke gøres til en målestok for den åndelige tilstand. Ved guds ord skal vi beslutte vore sande ståsted for ham. Mange føres vild på dette punkt. Når de er lykkelige og glade, tror de at Gud accepterer dem. Når der kommer en forandring, føler de sig nedtrykte, de tror at Gud har forladt dem.    
Gud ser ikke velvilligt på de selvsikre som, udbryder højt: "Jeg er helliggjort, jeg er hellig, jeg er syndig." Der er farisære, som ikke har belæg for deres påstande. Dem som, på grund af deres fornemmelse af fuldstændig værdiløshed, knapt tør opløfte deres øjne til himlen, er nærmere Gud end dem som hævder at være fromme. De repræsenteres ved tolderen, som med hoved for brystet bad: "Gud vær mig synder nådig," og gik retfærdiggjort hjem til sit hus, frem for den selvretfærdige farisærer.    
Men Gud ønsker ikke at vi skal gå igennem livet, fyldt af mistillid til ham. Vi skylder vor himmelske fader et mere generøst syn på hans godhed frem for den mistillid til hans kærlighed som vi udviser. Vi har et bevis på hans kærlighed - et bevis der forbavser englen og er langt ud over hvad de klogeste menneskevæsener kan fatte. "Deri består kærligheden: ikke i, at vi har elsket Gud, men i, at han elskede os og sendte sin Søn til soning for vore synder." Mens vi endnu var syndere, gav Gud sin søn til at dø for os. Kan vi da betvivle hans godhed?    
Se på Kristus. Dvæl på hans kærlighed og barmhjertighed. Dette vil fylde sjælen med afsky for alt syndigt, og vil indgyde dem et intens ønske om Kristi retfærdighed. Vi ser Frelseren mere klart, mere klart skal vi kunne se vore karaktermangler. Bekend jeres synder til Kristus, og samarbejd i sand sjælsanger med ham, for at bortlægge disse synder. Tro at de er tilgivet. Løftet er tydeligt: " Hvis vi bekender vore synder, er han trofast og retfærdig, så han tilgiver os vore synder og renser os fra al uretfærdighed." Vær sikker på at Guds Ord ikke vil svigte. Han som er forjættet, er trofast. Det er lige så meget jeres pligt at tro på at Gud vil opfylde hans ord og tilgive jer, som at I skal bekende jeres synder.    
Udvis tro på Gud. Hvor mange er der som går igennem et liv under en sky af fordømmelser! De tror ikke Guds ord. De har ingen tro på at han vil gøre som han har sagt. Mange som længes efter at se at andre hviler i Kristi tilgivende kærlighed, hviler ikke i den for sig selv. Men hvordan kan de tydeligvis lede andre til at vise en enkel, Kristuslignende tro på den Himmelske fader, når de måler hans kærlighed med deres følelser?    
Lad os stole ubetinget på Guds ord, huske på at vi er hans sønner og døtre. Lad os oplære os selv til at tro hans ord. Vi skader Kristi hjerte ved at tvivle, når han har givet os et sådant vidnesbyrd på hans kærlighed. Han har lagt sit liv ned for at frelse os. Han siger til os: "Kom hid til mig, alle I, som er trætte og tyngede af byrder, og jeg vil give jer hvile. Tag mit åg på jer og lær af mig, thi jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet; så skal I finde hvile for jeres sjæle." Thi mit åg er gavnligt, og min byrde er let."    
Tror du at han vil gøre sådan som han har sagt? Efter at du er gået ind på betingelserne, så skal du ikke længere bære på byrderne fra dine synder. Lad det hvile på Frelseren. Stol selv på ham. Har han ikke lovet at give dig hvile? Men i sorg er han nød til at sige til mange: "I vil ikke komme til mig, så I han få liv." Mange fremstiller selv den børde som er så svær at bære.    
Se standhaftigt på Jesus. Besku ham, fuld af nåde og sandhed. Han vil lade sin godhed komme frem for dig, medens han skjuler dig i klippens kløft. Du vil kunne klare at se ham, som er usynlig, og ved beskuelse vil du forvandles.    
Tro er ikke Følelse. Troen er en Bestandighed i det, som håbes, en fast Overbevisning om det, som ikke ses. Der gives en Form for Religion, som ikke er andet end Egenkærlighed. Den finder Glæde i verdslige Fornøjelser. Den er tilfreds med at betragte Kristi Religion, men kender intet til dens frelsende Magt. De, der ejer denne Religion, tager Synden let, fordi de ikke kender Jesus. Har de det sådan, tager de sig også Pligterne ganske let. Men en trofast Opfyldelse af Pligter går Hånd i Hånd med en korrekt Forståelse af Guds Karakter.    
Der er et alvorligt arbejde at gøre for Mesteren. Kristus kom for at forkynde evangeliet for fattige, og han udsendte sine disciple for at gøre det samme arbejde, som han kom for at udrette. Han udsender sine arbejdere i dag. Negene skal samles til ham, fra hovedvejene og gærederne. De enorme problemer som evigheden kræver noget mere af os, kræver noget indbildt, en religion med ord og former, hvor sandheden holdes ude i den ydre forgård, til beundring ligesom vi beundrer skønne bloster; de kræver noget mere af os end en følelsesmæssig religion, som viser mistillid til Gud, når trængsler og vanskeligheder kommer. Hellighed består ikke af bekendelse, men at løfte korset, gøre Guds vilje. Når vi siger: "Herre, Herre! har vi ikke profeteret ved dit navn, og har vi ikke uddrevet onde ånder ved dit navn, og har vi ikke gjort mange undergerninger ved dit navn?" vil det ikke sikre en adgang ind i himlens rige. "Den, der siger: "Jeg kender ham," og ikke holder hans bud, han er en løgner, og i ham er sandheden ikke; men den, der holder hans ord, i ham er sandelig Guds kærlighed blevet fuldkommet."  

14 03 1907 Review and Herald Tilbage fra eksilet nr 1 (Afslutningen af de halvfjerds år)   
 Snart efter Babylons fald og begyndelsen af det medio-persiske verdensrige, i mederen Darius "første regeringsår lagde jeg, Daniel, i skrifterne mærke til det åremål, i hvilket Jerusalem efter Herrens ord til profeten Jeremias skulle ligge i grus, halvfjerdsindstyve år."    
Daniel og hans venner var blevet taget til Babylon "i det tredje regeringsår for kong Jojakim af Juda." De var iblandt den første gruppe af fanger, som Nebuchadnezzar havde bragt fra Jerusalem ind i Sinars land. Daniel kendte godt til Jeremias profetier for det tidspunkt de blev givet på, og han gennemgik straks perioderne efter Jerussalems første og anden belejring, skønt mange falske profeter havde rejst sig med krav om fangeskab, ikke varede som længe.    
I Jojakims fjerde år," meget snart efter Daniel var blevet taget til Babylon, forudsagde Jeremias, at mange jøder ville blive taget til fange som en straf for, at de ikke adlød Herrens ord. Kældæerne skulle bruges som det redskab gennem hvilket, Gud ville tugte sit ulydige folk. Deres straf skulle stå i forhold til deres intelligens og til de advarsler, de havde forkastet. "Hele dette land skal blive til ørk og øde," erklærede profeten, "og disse folkeslag skal trælle for Babels konge i <i>halvfjerdsindstyve</i> år. Men når der er gået halvfjerdsindstyve år, hjemsøger jeg Babels konge og folket der for deres misgerning, lyder det fra HERREN, også kaldæernes land hjemsøger jeg og gør det til evige ørkener.    
I lyset af disse tydelige ord der forudsagde fangeskabets varighed, virker det besynderligt at nogen skal fremholde Israelitterne snart vender tilbage fra Babylon. Og alligevel var der i Jerusalem og i Babylon dem som vedholdende opmuntrede folk til håb om hurtig udfrielse. Gud behandlede disse falske profeter uden omsvøb, og derved hævdede Jeremias sandhed, Hans budbringer.    
Indtil tidens ende vil mennesker rejse sig for at skabe forvirring og oprør blandt det folk, der bekender sig til at adlyde Guds lov. Men lige så sikkert som guddommelig straf blev udmøntet på de falske profeter på Jeremias' tid, vil de, der øver ondskab i dag, få deres fulde mål af gengældelse, for Herren har ikke forandret sig. De, som profeterer løgne, opmuntrer mennesker til at tage let på synd. Når de frygtelige følger af deres onde gerninger åbenbares, prøver de, hvis det er muligt, at gøre den, der trofast advarede dem, ansvarlig for deres vanskeligheder, ligesom jøderne beskyldte Jeremias for deres dårlige skæbne.    
De, der følger en oprørsk kurs mod Herren, kan altid finde falske profeter, der vil retfærdiggøre deres handlinger og smigre dem til deres ødelæggelse. Falske ord skaber ofte mange venner, som det er illustreret i tilfældet med disse falske lærere blandt israelitterne. Disse såkaldte profeter fandt i deres foregivne iver for Gud mange flere troende og efterfølgere end den sande profet, som gav det enkle budskab fra Herren.    
Med henblik på disse falske profeters arbejde, blev Jeremias anvist af Herren til at skrive breve til hærfører, ældste, præster, profeter og alle folk som var blevet taget til fange af Babylon, påbød dem at ikke forlokkes til at tro at deres udfrielse var nær, men underlægge sig i stilhed, udøve deres erhverv, og danne sig fredfyldte hjem iblandt deres sejrherrer. Herren påbød dem ikke at lade såkaldte profeter eller spåmænd bedrage dem med falske forventninger. Igennem Sin tjener Jeremias forsikrede Han dem om at de efter halvfjerds års trældom skulle udfries, og skal vende tilbage til Jerusalem. Gud ville lytte til deres bønner og vise dem Sin gunst, da de ville vende sig til Ham med alle deres hjerter. "Vil jeg lade mig finde af eder, lyder det fra Herren, og vende eders skæbne og sanke eder sammen fra alle de folkeslag og alle de steder, jeg har bortstødt eder til, lyder det fra Herren, og føre eder tilbage til det sted, fra hvilket jeg førte eder bort.    
Med hvilken øm medfølenhed informerede Gud sit tilfangetagne folk om hans planer for Israel! Han vidste hvilken lidelse og ulykke de vil gå igennem, hvor de forledes til at tro, efter de falske profeters forskrifter, at de hurtig skal overbringes og bringes tilbage til Jerusalem. Han vidste at denne tro vil gøre deres stilling meget vanskelig. Alle anstrengelser fra deres side til at regenerere frihed og vække kongens årvågenhed og voldsomhed, og få indskrænket deres frihed som følge deraf. Herren ønskede at overlade dem stille til deres skæbne, og gøre deres trældom så behagelig så mulig. - <i>konkluderes</i>  

21 03 1907 Review and Herald Tilbage fra eksilet, nr 1 (konkluderet)   
 <i>konkluceret</i><br>En kopi af de breve som var sendt til de Hebraiske fanger i Babylon af Jeremias og af de breve som var sendt af de falske profeter til disse fanger og til Jerusalems autoriteter, sammen med en historie om striden mellem det sande og det falske, er fundet i det 27. til det 29. kapitel i Jeremias's bog.    
Det var umiddelbart efter denne udveksling af breve imellem Jeremias og de gamle Israelitter i fangenskab, det profeten blev instrueret til at skrive i en bog, at dette var blevet åbenbaret til ham omhandlende genopbygningen af Israel. Dette er nedskrevet i det 30. og det 31. kapitel i Jeremias's bog.    
Disse, med profetierne af det 25. kapitel, er breve og dokumenter som profeten Daniel, under "Medieren Darius' s første regeringsår," studerede under bøn i tres år og mere efter de var skrevet. Daniel var fortrolig med at forholdene omkring Jeremias vidnesbyrd blev givet meget hurtigt efter begyndelsen af det babylonske fangenskab. Han vidste godt at løftet om at vende tilbage var sikkert; og ganske kort tid før, "i det tredje år efter Kong belshazzars regeringsperiode," instruerede Herrens engel ham i et syn: "2300 aftener og morgener; så skal helligdommen komme til sin ret igen!"    
Daniel søgte efter synets mening. Han kunne ikke forstå forholdet at de halvfjerds års fangenskab til treogtyve hundrede år skulle gå før Guds helligdom kom til sin ret. Gabriel gav en delvis fortolkning; og da han erklærede at synet "skal være i mange dage," blev Daniel syg. "Jeg, Daniel, lå syg en tid lang;" skriver profeten, "så stod jeg op og udførte min gerning i kongens tjeneste. Jeg var rædselslagen over synet <i>og ingen forstod det.</i>    
I sin rådvildhed, studerede Daniel Jeremias' profetier på ny. De var meget tydelige, - så tydelige at han "forstod" disse vidnesbyrd blev skrevet ned i skrifterne "til det åremål, i hvilket Jerusalem efter Herrens ord til profeten Jeremias skulle ligge i grus, halvfjerdsindstyve år."    
Med tro funderet på profetiens sikre ord bønfaldt Daniel Herren om disse løfters hurtige opfyldelse fra fangenskabet til deres fædres land. "Jeg vendte mit ansigt til Gud Herren" erklærer han "for at fremføre bøn og begæring under faste i sæk og aske. Og jeg bad til Herren min Gud, bekendte." "Vi har syndet," indrømmede han; "og adlød ikke Herren vor Guds røst, så vi fulgte hans love, som han forelagde os ved sine tjenere profeterne."    
 "Herre, lad dog efter alle dine retfærdshandlinger" bad profeten indtrængende "din vrede og harme vende sig fra din by Jerusalem, dit hellige bjerg; thi ved vore synder og vore fædres misgerninger er Jerusalem og dit folk blevet til spot for alle vore naboer. Så lyt da nu, vor Gud, til din tjeners bøn og begæring og lad dit ansigt lyse over din ødelagte helligdom for din egen skyld, o Herre! Bøj dit øre, min Gud, og hør, oplad dine øjne og se ødelæggelsen, som er overgået os, og byen, dit navn er nævnet over; thi ikke i tillid til vore retfærdshandlinger fremfører vi vor begæring for dit åsyn, men i tillid til din store barmhjertighed. Herre, hør! Herre, tilgiv! Herre, lån øre og grib uden tøven ind for din egen skyld, min Gud; thi dit navn er nævnet over din by og dit folk!"    
Daniels bøn blev ikke opsendt forgæves. Selv før han var færdig med at bønfalde Gud, viste Gabriel sig for ham igen, og henledte sin opmærksomhed til det syn havde set før Babylons fald ved Belsazzahars død. Så opridsede englen halfvjerdsugers perioden i detaljer bekyndte med at tiden var get, "ordet om Jerusalems genrejsning og opbyggelse udgik."    
Daniels bøn på sit folks vegne, som den står nedtegnet i det niende kapitel, var i mederen "Darius' første regeringsår". Darius havde himmelens gunst; for i hans regerings første år stod englen Gabriel "som hjælp og støtte for ham." Det var denne konge, som tidligt i etableringen af det medo-persiske rige lagde "riget under 120 satraper, fordelte over hele riget; og over dem satte han tre rigsråder, af hvilke Daniel var den øverste. . . . over dem satte han tre rigsråder, af hvilke Daniel var den ene, for at satraperne skulle aflægge regnskab for dem, så kongen intet tab led. Daniel udmærkede sig fremfor de andre rigsråder og satraperne, eftersom der var en ypperlig ånd i ham, og kongen derfor tænkte på at sætte ham over hele riget."    
Darius regerede over Medio-Persien i to år efter Babylonens fald. I den tid, blev Daniel kastet i løvekulen og kom uskadet ud. Denne udfrielse fik Darius til at skrive "til alle folk, stammer og tungemål på hele jorden: "Fred være med eder i rigt mål! Hermed byder jeg, at man, så vidt mit rige strækker sig, skal frygte og bæve for Daniels Gud. Thi han er den levende Gud og bliver i evighed: Hans rige kan ikke forgå, og hans herredømme er uden ende. Det er ham, der redder og udfrier, og han gør tegn og, undere i himmelen og på jorden, han, som reddede Daniel af løvernes vold!" Og Daniel vedblev at have lykken med sig under Dariuss og perseren Kyroses regering. "     
Således imedens de som var forblevet tro mod Gud midt i Babylon og som søgte HERREN og studerede profetierne, forudsagde deres befrielse. Gud forbereder kongers hjerter til at vise Hans angrende folk yndest.  

2 05 1907 Review and Herald Hvordan Gud oplærer sine medarbejdere   
 Gud har givet enhver mand sit arbejde, og vi skal anerkende visdommen i Hans plan for os, med et hjerteligt samarbejde med Ham. Det er kun i et liv i tjeneste at der findes sand lykke. Han som lever et nyttesløst og selvisk liv, er ynkelig. Han er utilfreds med sig selv, og med alle andre.    
Herren opdrager Sine medarbejdere, så de kan forberedes til at udfylde de steder der er udpeget til dem. Derved ønsker Han at udruste dem til at gøre en mere acceptabel tjeneste.    
Et liv i ensformighed bidrager ikke mest åndelig vækst. Nogle kan kun nå den højeste standard for åndelighed, ved en forandring i den almindelige orden af tingene. Når Gud i sit forsyn ser at forandringer er nødvendig for at få succes med karakteropbyggelsen, forstyrrer Han livets jævne strømme.    
Der er dem som ønsker at være en herskede magt, og som behøver underdanighedens helliggørelse. Gud fremkalder en forandring i deres liv. Måske viser Han pligterne for dem, som de ikke vil vælge. Hvis de er villige til at blive vejledt af Ham, vil Han give dem nåde og styrke til at udrette disse pligter i en underdanig og hjælpsom ånd. Derved kvalificeres de til at udfylde steder, hvor deres opdragne evner vil gøre dem til stor tjeneste.    
Nogle opdrager Gud vil at pådrage dem skuffelser og synlige fiaskoer. Det er Hans formål at de skal lære at mestre vanskeligheder. Han indgyder dem med en beslutsomhed der får enhver synlig fiasko til at blive til en succes.     
Mennesker beder og græder ofte på grund af de forviklinger og forhindringer de støder på. Men hvis de vil fastholde deres tillid helt enden, vil han klargøre deres veje. De vil få succes idet de kæmper imod tilsyneladende uovervindelige vanskelighed; og den største glæde vil komme med succes.    
Igen, Gud ser at en arbejder behøver at være tættere forbundet med Ham; og for at dette sker, adskiller Han ham fra venner og bekendte. Da han beredte Elias til forvandlingen, bevægede Han ham fra sted til sted så han ikke kom til at sætte sig ned i ro og mag, og derved ikke få den åndelige kraft. Og det var Guds plan at Elias indflydelse skulle være en kraft der hjælper mangle sjæle til at vinde en videre og mere nyttig erfaring.    
Lad dem som ikke har fået lov at hvile i ro, som hele tiden er i bevægelse, som slår deres telt op i nat et sted, og i morgen nat et andet sted, huske på at Herren leder dem, og at det er Hans måde at hjælpe dem til at forme fuldkomne karaktertræk. I alle de forandringer vi er blevet pålagt at gøre, skal Gud kunne genkendes som vor ledsager, vor vejleder og vor afhængighed.    
Der er mange som ikke er tilfreds med at tjene Gud gladelig på det sted han har anvist dem, eller gøre det arbejde uden beklagelser som han har sat i deres hænder. Det er rigtigt af os at være utilfreds med den måde vi gør pligten på, men vi skal ikke være utilfreds med opgaven i sig selv, fordi vi hellere vil gøre noget andet. I sit forsyn sætter Gud menneskevæsener i tjeneste som vil være som medicin for deres utilfredse sind. Derved forsøger han at få dem til sætte selviske favoritter til side, som, hvis der gemmes på dem, vil diskvalificere dem til det arbejde han har for dem. Hvis de accepterer og udfører denne tjeneste, vil deres sind kurreres. Hvis de nægter, vil de overlades til at kæmpe med sig selv og med andre.    
Mange ved ikke hvordan de arbejder for Gud, ikke fordi de behøver at være uvidende, men fordi ikke vil underlægge sig Hans oplæring. Moab omtales som en fiasko fordi, som profeten erklærer, "Moab var tryg fra sin ungdom, . . . . det hældtes ikke fra fad til fad og vandrede ikke i landflygtighed; derfor holdt det sin smag, og dets duft tabte sig ikke."    
Sådan er det med dem hvor de nedarvede og opdragede tendenser til forkert ikke renses bort fra dem. Deres hjerter renses ikke for tilsmudsning. Der give en anledning til at gøre et arbejde for Gud, men dette arbejde valgte de ikke at gøre, fordi de ønskede at gennemførte deres egne planer.    
Den kristne skal forberedes til at gøre et arbejde, der åbenbarer, venlighed, overbærenhed, langmodighed, venlighed, tålmodighed. Opdyrkes disse dyrebare gaver til at komme ind i den kristnes liv, så han, når han kaldes til tjeneste af Mesteren, kan være parat til at bruge sine højeste kræfter, til at hjælpe og velsigne dem omkring ham.  

13 06 1907 Review and Herald Ingen andre guder end Mig (konkluderet)   
 I løbet af natten var jeg stærkt forpint. En stor byrde hvilede på mig. Jeg havde bedt til Gud om at arbejde til fordel for sit folk. Min opmærksomhed blev henledt til penge som de havde investeret i fotografier. Jeg blev taget fra hjem til hjem, igennem vore folks hjem, og jeg gik fra rum til rum, min underviser sagde: "Se de af guder som de samlet sammen!"    
Når jeg besøger vore søskendes hjem og vore skoler, ser jeg, at al tilgængelig plads på borde, etagérer og spejlhylder etc. Er fyldt med fotografier. Til højre og venstre og overalt ses billeder af menneskelige ansigter. Gud ønsker, at dette burde forandres. Hvis kristus var på jorden, vilde han sige: tag disse ting bort. Jeg har fået undervisning om, at disse billeder er som lige så mange afguder; de optager den tid og interesse, som på en mere hellig måde kunde være bleven viet gud.    
Disse fotografier koster penge. Er det forsvarligt af os, som forstår, hvilket arbejde, der skal udføres i denne tid, at bruge Guds penge til at fremstille billeder af vore ansigter og vore venners ansigter. Burde ikke enhver krone, som kunde spares, bruges i Guds sag. Disse billeder sluger penge, som kunde helliges Guds sag, og de leder sindet bort fra Guds ords sandheder.    
Dette at lave og bytte fotografier, er en slags afgudsdyrkelse. Satan gør alt hvad han kan for at fordunkle himlen så vi ikke kan se den. Lad os ikke hjælpe ham ved at lave disse billedafguder. Vi trænger til at have noget højere for øje end disse menneskelige ansigter. Herren siger: du skal ikke have andre guder for mig. De som, erklærer at de tror på Kristus, bør forstå at de skal genspejle hans billede. Det er billedet af ham, vi skal have i sind og tanker. De ord, som tales, bør være fyldt med himmelsk inspiration.    
Kristus ser på en verden fyldt med købmændenes og handlens larm, med uærlighed og købernes og sælgernes rænkefuldhed. I deres ønske for at vinde noget, har mennesker mistet retfærdighedens og ligelighedens love af syne. "køberen siger: "usselt, usselt!" men skryder af handelen, når han går bort." Satan har udtænkt en masse måder som han kan holde mennesker fra at tjene Gud på. Han har fundet på sporter og spil, som mennesker kan gå ind i med en sådan intensitet at den der kunne få livets krone, skulle belønne vinderen. Ved hestevæddeløb og foldboldkampe, som tusinde og tusindevis folk deltager i, lever mennesker, hvem kristus udgød sit blod for, kastes bort. Hvad vil blive af de mænds og drenges sjæle, hvis liv er så udslukkede? Vil de regnes værdig for den genløsning som kristus døde for at sikre dem?    
Se på disse scenerier der vanærer Gud. Kristus spørger: "thi hvad gavner det et menneske, om han vinder den hele verden, men må bøde med sin sjæl? Eller hvad kan et menneske give til vederlag for sin sjæl?" Han henleder menneskers opmærksomhed til en ældlere verden, som de har mistet af syne. Han peger dem hen til himlens terskel, der strømmer med hæerlighed fra de uendelige Gud.    
De, som har modtaget den hellige dåb, har forpligtet sig til at søge de ting, som er oventil, hvor kristus sidder ved Guds højre hånd, og de har pligt til at arbejde alvorligt for synderes frelse. Gud spørger dem, som har modtaget hans navn: hvorledes bruger i de kræfter, som er bleven genløste ved min søns død. Gør i alt, der står i jeres magt, for at nå op til større højder af åndelig forståelse? Er jeres interesser og jeres handlinger i harmoni med de store krav, evigheden stiller til eder?    
Der bør ske en reformation iblandt Guds folk. Hvad enten i derfor æder eller drikker, eller hvad i gør, da gør alt til Guds ære. De, på hvem Herren har lagt en byrde for hans værk, arbejder omhyggeligt med budskabets forkyndelse, for at sjæle, der ellers vil omkomme i deres uvidenhed, må blive advarede. Kan i ikke ved selvfornægtelse gøre noget for at hjælpe dem i deres arbejde? Stå op og vis ved jeres uegennyttige nidkærhed og jeres alvor, at i er omvendte.    
Enhver krone er nødvendig til det værk at frelse sjæle. De penge, som de der bekender sig til at være Guds folk, sætter i billeder af menneskelige ansigter, vilde underholde flere missionærer ude på feltet. Mange små bække som løber tilsammen, vil vokse til en stor flod, vi stjæler fra Herren, når vi bruger de midler til egenkærlig fornøjelse, som skulle bruges til at forkynde det sidste advarselsbudskab. Når i bruger Herrens penge til selvtilfredsstillelse hvorledes kan i da forvente, at han skulle vedblive at give sine goder til eder? Hvorledes mon mesteren betragter dem, som selvisk sætter hans penge i fotografier? Disse penge kunde jo være blevet brugt til at skaffe litteratur for, som kunne sendes til dem, der sidder i uvidenhedens mørke.    
Den sandhed, Gud har givet os, skal forkyndes for verden. Det er blevet vort privilegium at udføre dette værk. Vi skal så sandhedens sæd ved alle vande. Herren kalder ad os for at vi skal praktisere selvfornægtelse og selvopofrelse. Evangeliet kræver fuld overgivelse. Sagens trang kræver at vi giver alt, hvad vi kan give. Vor lyst til fotografier har været en tilfredsstillelse af egenkærligheden, og de står som tavse vidner imod os. Ved at følge denne list, har vi bygget en hel del med træ og hø og strå på vor grundvold, og disse ting vil blive fortæret af ild på den store dag.    
Efter at jeg ved at gå fra hjem til hjem havde set disse mange fotografier, blev jeg undervist om at advare folk imod dette onde. Så meget kan vi gøre for Gud. Vi kan lægge disse billedafguder bort. De har ikke nogen kraft til det gode, men træder ind imellem Gud og sjælen. De gør ikke noget til at hjælpe udsåningen af sandhedens sæd. Kristus kalder på dem, som bekender sig til at være hans efterfølgere, for at de skal iføre sig Guds fulde rustning. Vore skoler trænger til at føle Guds ånds reformerende kraft. Dersom saltet mister sin kraft, hvormed skal det da saltes? Det duer ikke til andet end at kastes ud og nedtrædes af menneskene. De der er ansatte som lærere i vore skoler og sanatorier, bør nå op på et højere helliggørelsens stade, og eleverne i disse institutioer, der bereder sig til at gå ud som missionærer, bør lære at vise selvfornægtelse.    
Vi er Guds husholdere og det forventes af husholdere, at de befindes at være tro. De penge, som Gud har betroet os skal vi på en omhyggelig måde holde hus med. Vi skal gå fremad i dygtighed ved på bedste måde at bruge de talenter, der er givet os, så at vi ved Herrens komme kan give ham igen med renter, det som hører ham til.  

4 07 1907 Review and Herald Ikke ved magt og ikke ved styrke*   
 De, som jager efter verdslig Udmærkelse og Ære, begår en stor Fejltagelse. Det er den, som fornægter sig selv og giver andre Fortrinet, der vil sidde Kristus nærmest på hans Trone. Han, som læser Hjerterne, forstår rettelig at vurdere sine ydmyge, selvopofrende Disciple, og fordi de er værdige, giver han dem en Hædersplads, selv om de ikke indser deres egen Værdighed ej heller søger efter Ære.    
Til dem siger Kristus de opmuntrende Ord: "Og jeg beskikker eder Riget, ligesom min Fader beskikkede mig det, at I skal æde og drikke ved mit Bord i mit Rige og sidde på Troner og dømme de tolv Israels Stammer." Luk 22, 29.30. Hvilken Forjættelse dette er! Kristi trofaste Tjenere skal have Del med ham i det Rige, som han har fået af sin Fader" Dette er et åndeligt Rige, hvor de, som er mest virksomme i at tjene deres Brødre, er de største. Kristi Tjenere skal under hans Ledelse udføre hans Riges Anliggender. De skal spise og drikke ved hans Bord; de vil komme i nær Samfund med ham.    
Frelseren sagde videre: "Men mange, som er de første, skal blive de sidste, og de sidste de første." Matt 19, 30.    
Gud tillægger ikke ydre Pragt eller Bram nogen Betydning. Mange, som i dette Liv anses for at stå højere end andre, vil en Gang få at se, at Gud vurderer Menneskene efter deres Hjertelag og Selvfornægtelse. Når Dommen bliver fuldbyrdet, vil de indse den Fejltagelse, de har begået. De, som følger hans Eksempel, der gik omkring og gjorde godt, som hjælper og velsigner deres Medmennesker, altid søgende at løfte dem op - disse står i Guds Øjne uendelig meget højere end de egenkjærlige, som ophøjer sig selv.    
Gud antager ikke Menneskene på Grund af deres Evner og Dygtighed, men fordi de søger ham og ønsker hans Hjælp. Han ser ikke, som Menneskene ser; han dømmer ikke efter Udseende, men ransager Hjertet og dømmer retfærdigt. Han siger: "Den, jeg vil se hen til, er den elendige, og den, som har en sønderbrudt Ånd, og som bæver for mine Ord." Es 66, 2.     
Han antager og har Samfund med sine beskjedne, ydmyge Efterfølger; thi hos dem ser han det dyrebareste, det, der vil bestå Prøven i Storm og i Uvejr, i Hede og Trængsel.    
Vort Formål i Arbejdet for Mesteren bør være hans Navns Forherligelse ved Synderes Omvendelse. De, som arbejder for at vinde Ros, vinder ikke Herrens Bifald.    
Herren benytter mange Forskjellige Gaver i Værket for Synderes Frelse. Tiden kommer, da Mænd fra de jævne Klasser vil blive påvirket af Guds Ånd til at forlade deres sædvanlige Beskjæftigelse for at gå ud at forkynde det sidste Nådens Budskab. De bør styrkes og opmuntres og så hurtig som muligt beredes til Arbejdet, for at deres Bestræbelser kan bære Frugter. De samarbejder med usynlige himmelske Sendebud; thi de er villige til at hengive sig selv i Mesterens Tjeneste. De er Guds Medarbejdere, og deres Brødre bør ønske dem Fremgang og bede for dem, når de går ud for at deltage i Evangeliets Gjerning. Ingen har Ret til at stille sådanne Arbejdere Hindringer i Vejen; de bør behandles med den største Agtelse. Intet hånende Ord bør udtales om dem, når de udsår Evangeliets Sæd på vanskelige Steder.     
Hvorledes tør nogen lægge Guds Tjenere Hindringer i Vejen ved uretfærdig og følesløs Tale? Men dette er blevet gjort, og det har haft til Følge, at Arbejdere er bleven mismodige, og mange Sjæle er gået fortabt, som kunde være bleven frelst. De, som udfører et sådant Værk, drives ikke af Guds Ånd, men af en anden Ånd. Hånlig Kritik og hensynsløse Bemærkninger stammer udelukkende fra Satan. Dersom Prædikanter, Lærere og Folket vilde øve bibelsk Hensynsfuldhed og Forekommenhed, vilde de finde Hjerter åbne til at modtage Sandheden, og Gud vilde blive æret.    
De, som søger efter noget, som de kan finde Fejl ved, har stillet sig på Satans Side. Om dem vil Kristus ikke kunde sige: "Vel, du gode og tro Tjener." Det kan ikke siges om dem, at de giver Basunen en tydelig Lyd.    
Alle, som kan, bør udføre personligt Arbejde. Når de går omkring fra Hus til Hus og udlægger Skriften på en klar og letfattelig Måde, vil Herren gjøre Sandheden mægtig til Frelse. For med Held at kunde udføre dette Arbejde må al verdslig Ærgjerrighed være banlyst. Enhver Hindring, enhver Skjødesynd må bortkastes. Menigheden må ikke måle sig med Verden eller med Menneskers Meninger og heller ikke med, hvad den engang har været. Dens Stilling i Verden må sammenlignes med, hvad den vilde have været, hvis den stadig var gået fremad og opad fra Sejer til Sejer. Guds Vægtere skal opløfte Røsten og sige: "Gå ud fra dem og afsondre eder, siger Herren, og rør ikke noget urent." "Rens eder, I, som bærer Herrens Kar." 2Kor 6, 17; Ef 52, 11.    
Nogle ser med Foragt på sådanne, som Herren ærer. De betragter dem med Ligegyldighed, fordi de ikke har haft den Anledning til Uddannelse, som de selv har nydt. Men skønt disse Guds Børn ikke har nogen stor Uddannelse, så er de helt hengivne i hans Tjeneste, og de arbejder for ham under Selvfornægtelse. I hans Øjne er de meget længere fremme end mange, som har haft større Anledninger, og som har fået flere Talenter. Lad os glæde os over, at Herren ikke måler Arbejderne i sin Vingård efter deres Lærdom eller efter de Anledninger, de har haft til at erholde Uddannelse. Træet bedømmes efter det Frugt. Herren vil samarbejde med dem, som samarbejder med ham, selv om de verdslig set ikke besidder Lærdom.     
Det bedste i Livet - Enfoldighed, Ærlighed, Sanddruhed, Renhed og uplettet Retskaffenhed - kan ikke kjøbes eller sælges. Disse ting er lige tilgjængelige for den uvidende som for den lærde, for den sorte som den hvide, for den beskedne Landmand som for Kongen på Tronen. Uanselige Arbejdere, der ikke forlader sig på deres store Evner, men virker i Enfoldighed, altid stolende på Gud, vil blive delagtige i Frelserens Glæde. Deres vedholdende Bønner vil føre Sjæle til Korset. Himmelske Engle vil virke med dem i deres Selvopofrende Gjerning.Ved den Helligånds Kraft vil Jesus virke på Hjerterne og udføre Undere til Synderes Omvendelse. Mænd og Kvinder vil blive samlet ind i Menigheden, Forsamlingshuse vil blive bygget og Skoler oprettet. Arbejdernes Hjerter vil blive fyldte med Glæde, når de ser Guds Frelse.    
Sådanne Arbejdere er Træer af Herrens Plantning. I en særskilt Forstand bærer de Frugt lig den Frugt, som Apostlene har, og en rig Belønning venter dem hisset.  

25 07 1907 Review and Herald Rejsenoter, nr.  1 (Rejse til Sydcalifornien)   
 I løbet af årets første måneder, modtog jeg nogle indtrængende indbydelser fra vore brødre der er knyttet til vigtige virksomheder i Sydcalifornien, om at besøge institutionerne i den del af staten. Jeg havde faktisk et ønske om at besøge den del af marken igen, angående det som Herren havde instrueret mig om at oprette sundhedsmissioner og uddannelsesinstitutioner.     
I midten af april ankom dr. Kress og deres familie fra Australien, og blev hos os i nogle få dagefør de tog til Washington, D. C., hvor de var kaldet til at være på sanatoriet i Takoma Park. Da vi var ivrige efter at    
De skulle besøge sanatorierne på Stillehavskysten, mente vi det var et godt tidspunkt at rejse sydpå i selskab med dem.    
Vi forlod St. Helena tirsdag eftermiddag d. 18. april. Vort selskab bestod af  Dr. Kress, og hans hustru, som også er læge; deres datter Ora, og to mindre børn; Miss Stevens, som ledsagede dem fra Australien; Dr. H. F. Rand, læge på St. Helena Sanatoriet; min søn, W. C. White; Dores Robinson, en af mine sekretærerer; Sara McEnterfer, min ledsager; og jeg selv.    
Da vi ankom til færgeterminalen i San Francisco, blev vi kørt i vogn til stationen på Tredje og Tusinde Gader. I de sidste år fortsatte de fremkaldte synder Guds domme over San Francisco. Vold og forbrydelser er stærkt forøget. En foruroligende efterretning om uærlighed og sammensværgelse er kommet frem for lyset når aktive personer i officielle stillinger undersøges.    
Vi kørte igennem San Francisco på årsdagen for det store jordskælv sidste år. Dagen var blevet erklæret for en helligdag, og mange fejrede anledningen med gilder og søge fornøjelser.    
Planer er blevet lagt for at genopbygge byen i stor skala. Flere jordskælvs rystelser har kunnet mærkes, men mange har ignoreret disse advarsler. "Vi vil have", siger de, "større og mere pragtfulde bygninger end vi havde før." Kristus siger: "Når de siger, Fred og ingen fare, så kommer ødelæggelsen pludselig over dem, . . . Og de vil ikke undfly."     
Klokken otte om aftenen forlod vi San Francisco med kystruten mod Los Angeles. I Burbank, nogle få mil fra Los Angeles, forlod W. C. White, Sara McEnterfer, og jeg toget, og efter at have Ventet nogle minutter tog vi toget til San Fernando. Her mødtes vi på stationen, og tog til skolen.    
<b>Fernandoskolen</a><br>Vi er taknemmelige over at Herren i sit forsyn åbnede vejen åbnede for os til at oprette et uddannelsesarbejde i Fernando. Vore brødre købte denne ejendom for henved fem år siden for omkring en tredjedel af det der oprindeligt var investeret i det. Udover bygningerne som var tilpasset skolearbejdet, var der omkring tolvogenhalv acres land, der passede til urtegården og haven. Den store skolebygning er en moderne toetagers bygning med loftskammer. På første sal er der fine forelæsningsværelser, og et kapel til omkring to hundrede. På anden sal et der syv gode klasseværelser. Loftskammeret er delt  op, og giver sovepladser til drengene. Udover denne store bygning anvendes en toenhalv etagers bygning som damernes hjemsted.    
Vi er glade over at erfare den succes der følger Fernando-skolen det år der lige har gået. Søgningen har været god, og vi glæder os over at så mange studerende har givet sig i lag med de i sommers.    
En missionsånd vil visselig komme af et ordentligt studium af Guds ord. I maj, 1903, skrev jeg disse ord til dem der havde ansvar for Fernandoskolen: -<br>"Lyset kom til mig at vort værks uddannelsesgren vil være meget betydningsfuldt. Hvad er det som giver vore skoler kraft? Det er ikke bygningernes størrelse. Det er ikke antallet af videregående studer der undervises i. Det er det pålidelige arbejde lærere og elever gør, idet de begynder på vækststigens lavere trin, og klatrer ihærdigt op trin for trin.    
 "Mellemskoler er yderst væsentlige. Der er mange forældre som ikke ved hvordan de oplærer deres børn til at blive medarbejdere sammen med Gud. De er ikke vokset fra det hele, og således ved de ikke hvordan de kan sørge ordentligt for deres menighed. Fædre og mødre er blevet ligeglade med deres forpligtigelse over for Gud, og tænker ikke over deres forpligtigelse mod deres børn. Således må vi oprette skoler der vil blive som profetskolerne.    
 "Guds ord skal være ved fundamentet for alt arbejde der gøres i disse skoler. Og de studerende skal lære arbejdets sande værd. De skal have vist at Gud arbejder hele tiden.  Lad enhver lærer tage hjerteligt fat i en gruppe studerende, arbejde med dem, og lære hvordan de arbejder.  Idet lærerne gør dette, vil de få en værdifuld erfaring. Deres hjerter vil bindes sammen med de studerendes hjerter, og dette åbne vejen for succesrig undervisning.    
 "Grundigt arbejde gøres i disse skoler; for mange studerende vil gå direkte fra dem ud på den store høstmark. De vil gå ud og bruge hvad de har lært, som kolportørere, og som hjælpere i forskellige linjer af det evangeliske arbejde. Efter at have studeret en tid på marken, vil mange medarbejdere føle et behov for mere studium, og med den erfaring de har fået fra marken vil de forberedes til at værdsættes skoleprivilegierne, og vokse hurtigt. Nogle vil ønske en uddannelse i højere studiegrene. For disse højere skoler er blevet oprettet.    
 "Det vil være en beklagelig fejltagelse af os at ikke overveje grundigt de hensigter som hver af vore skoler overvejes på. Dette er en sag som bør studeres nøje af vore ansvarlige mænd i alle unionskonferensrer. Alle de forskellige uddannelsesgrerne bør have nøje opmærksomhed."    
Vi har et stort arbejde foran os, og der er behov for mange uddannede medarbejdere, som har udrustet sig til betroede stillinger. I oplæringen til tjeneste i Guds sag, må bibelen ligge ved fundamentet. Sandhedens principper som læres i Guds ord, vil udvirke et sikkert grundlag imod den onde indflydelse der er i verden. I hjemmet og i skolen gøres bibelen til den store lektiebog.    
Arbejdes der på at uddanne børn i Herrens frygt, uden at sætte ordets studium først, er sørgelig misvisende. Medmindre der sker en sådan oplæring som fører til syndserkendelse og afsky af synd, så vil resultatat være moralsk fordærv. Vore børn bør fjernes fra offentlige skolers onde indflydelse os sættes hvor grundigt omvendte lærere kan uddanne dem i de Hellige skrifter. De studerende på vore skoler bør tage Guds ord som den store regel i deres liv.    
Da jeg var på Fernando talte jeg to gange i skolens kapel, og sabbats eftermiddag talte min søn til de studerende. Ved sabbats formiddagsgudstjeneste, var lokalet fyldt godt op, og jeg var taknemmelig over privilegiet at tale til så mange, som havde fået belæring i Guds ord de sidste måneder. Jeg baserede mine bemærkninger over det første kapitel i første Peters brev. Jeg dvælede en vis tid over Kristi første mission, "som i sin store barmhjertighed har genfødt os til et levende håb ved Jesu Kristi opstandelse fra de døde, til en uforgængelig og ukrænkelig og uvisnelig arv, der ligger gemt i himlene til jer, som af Guds magt ved troen bevares til en frelse, der holdes rede til at åbenbares i den sidste tid."     
I synet af Kristi store offer for vor skyld, skal vi rense vore sjæle i at adlyde sandheden "gennem Ånden til brødres uforstilte kærlighed," og at "elske hinanden inderligt og af et rent hjerte; I er jo ikke genfødt af en forgængelig, men af en uforgængelig sæd, Guds levende og blivende ord."  

1 08 1907 Review and Herald Rejsenoter, nr 2. <i>Loma Linda, Cal. </i>   
 Mandag morgen, 22. April, forlod vi Fernando for at tage til Loma Linda, hvor vi sluttede os til resten af vort selskab, som havde besøgt Glendale og  Paradise Valley for en kort stund.    
Vi det voksende arbejde i Loma Linda opmuntrende. Siden mit sidste besøg på dette sted for et år siden, er ejendommene blevet bedre. To hytter er blevet tilføjet, og en tre-etagers tilbygning, fyrre gange firs engelske fod, og er blevet gjort til hovedbygningen. Denne udbygning var nødvendig for at kunne få tilstrækkelige badeværelser, og kontoret til lægerne. De nye badeværelser er rummelige og behagelige, gør stedet mere populæret.     
Sanstoriets overvintring har været bedre end nogen sinde tidligere. De patienter som har besøgt institutionen har fået  godt indtryk. Nogle af disse er blevet omvendte, og andre er dybt interesserede i vort budskab. Dette er vi taknemmelige over. Dette er formålet som vore sanatorier er oprettet på, sjæles omvendelse.    
Dette rimeligvis smukke sanatorium, som kom i vor besiddelse efter Guds founderlige forsyn, er midt i appelsin-distriktet, og der kommer bemærkninger om denne udmærkede frugt. Der er nem adgang til Redlands, Riverside, Colton, San Bernardino, og andre byer. Som resultat af dette, har pastor Simpson, pastor Haskell, og andre, oprettet store grupper af troende i Riverside og Redlands, og der er også en mindre gruppe i  San Bernardino. Pastor Hare og pastor Whitehead har netop afsluttet mødeserier i Redlands, som resultat blev fem nyomvendte tilføjet kirken der.    
<b>Dr Starrs arbejde</b><br>I San Bernardino har Dr. Lillis Wood-Starr fundet åbninger for uddannelsesarbejdet. For tre måneder siden begyndte man at føre madlavningskurser, sunde klæder og hygiejne med nogle af vor menigheds familier. Hun hjalp til med sit arbejde, med nogle hjælpere fra Sanatoriet, som kan give praktiske maddemonstrationer i sund mad og enkel pleje.    
Naboerne blev indbudt til at deltage ved disse demonstrationer, og nogle som var kommet på invitation, anmodede om lignende til deres hjem, som de kunne indbyde nogle af deres venner til. Således voksede arbejdet hurtigt, indtil Dr. Starr ikke kunne besvare alle de opfordringer hun fik. De offentlige skolers tilsynsførende fik øje for hendes arbejde, og på hans invitation gav hun sundhedsforedrag for så mange som femten hundrede børn på byens skoler. Hendes samarbejde med Kvinders kristne Afholdsunion, fik hun bekendtskaber med mange fremragende damer. Det hårde arbejde som dette, er kraftfulde faktorer som at fjerne mange fordomme, som er imod vort folk.    
<b>Pastor Simpsons død</b><br>Da vi var i Loma Linda, blev vi kede af at høre om pastor W. W. Simpsons død. Bror Simpson var en mand der troede gennemgribende på budskabet for denne tid, og han forkyndte med kraft. Hans vindende måde at overbringe bibellære på, og hans evner til at planlægge og bruge passende illustrationer, satte ham i stand til at fange store forsamlingers opmærksomhed. Han havde tillid til at kraften i Guds ord kan overbevise, og herren velsignede hans anstrengelser meget for at vinde mange sjæle. Vi kan om vor bror: "Salig er den døde som dør i Herren fra nu af: "Salige er de døde, som fra nu af dør i Herren. Ja, siger Ånden, de skal hvile efter deres møje, for deres gerninger følger dem."    
<b>Sabbatsprædiken</b><br>Sabbaten den 27. april var mange af brødre og søstre fra nabomenighederne samlet i modtageværelset sammen med sanatoriefamilien, og jeg talte til dem der. Jeg læste det første kapitel i hebræerbrevet som grundlag for min prædiken. Dette kapitel viser klart Faderens og Sønnens individuelle forskelle. Idet der tales om Sønnen siger apostelen: "Gud. . . .  har . .  talt til os gennem sin søn, hvem han har indsat som arving til alle ting, ved hvem han også har skabt verden. Han er Guds herligheds glans og hans væsens udtrykte billede, og han bærer alt med sit mægtige ord. Da han havde skaffet renselse for vore synder, tog han sæde ved den Højestes højre hånd i det høje."    
Hvis mænd og kvinder på een gang kunne inspireres ved et syn om det store og større arbejde, som er udrettet gennem Guds gave, i sin søn,  ville deres dage ikke længere spildes på fornøjelser eller letsindighed. Vore ører pines ikke længere af drankerens sang og forbrydelsernes og ondskabens historier. Mennesker bude vove at sætte sig selv der, hvor de kan se den store frelsesbetydning, Kristus ofrede sig for. Det betyder liv, <i> evigt</i> liv, for ham der får det.     
Kristus var den største lægemissionær som nogensinde har betrådt jorden. Kom han i storhed, og så vældig ud, som nogle mener det er nødvendigt for at gøre godt indtryk? Sådanne indtryk bliver sjæle ikke omvendt af. Var det bedst for han missions success, var Kristus kommet med stor herlighed, ledsaget af myriader af engle. Men nej; han lagde sin herlighed til side og høje autoritet som befalingsmand over himlens hære, og kom til vor verden som et ydmygt barn. Han blev født i armod. Hans første år blev tilbragt i en afsiddesliggende landsby, sled på tømmerbænken. Endog her blev hans arbejde karakteriseret med grundighed. Han slap ikke noget uden at det var gennemført håndværk.    
Se Guds lam der bære verdens synd bort. Til alle der tror på ham, lover han kraft til at blive Guds sønner. Men den tro må fortsætte vedvarende. Så længe vi fastholder en levende forbindelse med Gud, vil hans Helligånd sætte os i stand til at bevare vor tro på ham og på hans ord. Men medmindre vi <i>fortsætter</i> med at gribe fat i håbet vi har for os i evangeliet, så drivet vi bort fra sandheden på skeptismens og hedenskabets tidevandsbølge.    
Få gør sig tanker om de kampe der ligger foran os. Jo stærkere kampen er, jo mere styrke vil Helligånden give os. Vi skal ikke overlades at kæmpe alene, imod det ondes modgående kræfter. Blev vore øjne åbnet, ville vi se himmelske engle omkring os, der beskytter os fra onde hæres indflydelse. Jesus overvåger enhver. Han tillader ikke at vi fristes udover det som vi, ved hans hjælp, vil kunne klare. Han ønsker at vi får tro og tillid til ham, så han kan fylde os med fred og lykke.    
Som medarbejdere sammen med Gud, er vi ikke overladt til vor fattige tilstand at for at udføre det store arbejde der ligger foran os. Kristus sender ikke sine disciple ud på deres verdensomspændende mission uden al love at støtte dem. "Al kraft er givet mig i himlen og på Jorden" erklærer han. "Gå derfor ud og lær alle folkene, idet I døber dem i Faderens, Sønnens og Helligåndens navn; lærer dem at overholde alt hvad jeg har befalet jer; og se <i>jeg er med jer alle dage, indtil verdens ende."</i>    
Hvor forunderligt har Herren arbejdet for os, med at vi har fået  Loma Linda-sanatoriet! Han vidste at vi ikke kunne købe disse bygninger og møbler uden hjælp. Men han åbnede vejen for os, så vi kunne få ejendommen, og gøre det til en velsignelse for andre. Og således vil han åbne vejen tIl andre steder hvor der skal oprettes sanatorier. Disse institutioner bør være uden for byerne, alligevel nær nok til at medarbejderne kan give advarselsbudskabet i de store befolkningscentre. Lad alle der er knyttet til vore sanatorier arbejde under vor Himmelske Faders vejledning, søge at udnytte alle muligheder for at nå deres hjerter som de omgås. Når de gør dette, vil deres evner vokse, i dømmekraft og i Herrens frygt.    
Lad medarbejdere indse at dette er Guds ejendom. Enhver bør vide for sig selv at han trofast skal udføre de pligter som han er pålagt. Lad os alle være venlige og tålmodige, ømhjertede og tilgivende. Lad os aldrig udtrykke os med rå og utålmodige ord. Lad os bede for at Herrens navn må forherliges i os.    
Gud vil visselig virke gennem os, og få hans sandheds kraft til at nå menneskers hjerter, hvis vi, som medarbejdere, vil give os selv uforbeholdent til ham, og studere hans Ord. Oh hvor uudsigelig er hans Ord! Skal vi ikke studere det mere trofast?! Det er blevet bevaret forunderligt gennem tiderne. Idet vi bringer dets principper til andre, vil det have en hellig indflydelse på sind og karakter; for der er et liv i lydighed mod dets påbud: der er styrke og opmuntringer i dets løfter.    
Min sjæl er draget intens alvor for sjæles frelse. Til tider påhviler der mig en så ting byrde at jeg ikke kan sove, og jeg står op de tidlige morgentimer, og skriver, tilskynder vore brødre til at arbejde alvorligt for deres medmenneskers frelse. Jeg er nu næsten firs år gammel, og min iver er stadig stærk. Jeg ønsker at se mange som er yngre end jeg, træde ind på rækkerne. Vi ønsker ikke at se Guds domme falde over vor verden, når der er gjort så lidt for at advare dens beboere. Vi må anstrenge os intens for at få sandhedens lys til at skinne ud i alle byer og stæder. Der vil udrettes meget mere hvis alle arbejdede for sjæle med den intensitet som Kristus lagde i sin forkyndertjeneste. Han tilbragte nat efter nat i den frie luft, med stærke råb og pinefuld bøn til sin Fader.    
Lad os modstå fjenden, så han flyr fra os. Lad os gribe fat i evigt liv. Gud har beredt os en stad, hvis herligheder er umulige at beskrive. I denne skønne stad, på den nytilbragte jord, tilbringer vi evigheden. Der skal vi være fri for denne jords lidelser og hjertesorg. Kristus kalder os til at skjule vore liv i ham ved levende tro. Han åbner privilegiet op for os at "skal undfly fordærvelsen i verden, som skyldes det onde begær, og få del i guddommelig natur."  

22 08 1907 Review and Herald Guds ord   
 Iført menneskeligt kød steg Guds Søn ned på det trin, hvor de stod, som han ønskede at frelse. Der var ingen svig eller synd hos ham; han var altid ren og ubesmittet. Og dog påtog han sig vor skyldige natur. Idet han iførte sin guddommelighed det menneskelige, for at han kunne færdes iblandt faldne mennesker, søgte han at frikøbe for menneskene det, som Adam ved sin ulydighed havde tabt både for sig selv og verden. I sin egen karakter åbenbarede Jesus Guds karakter for verden. Han behagede ikke sig selv, men gik omkring og gjorde godt. Hele hans liv i over 30 år var et liv i ren uegennyttig godgørenhed.    
Kan det undre os, at menneskene forundredes over hans lære? "Han lærte som den, der har myndighed, og ikke som de skriftkloge." De skriftkloges og farisæernes lære bestod i en uafladelig gentagelse af fabler og barnagtige overleveringer. Deres meninger og ceremonier hvilede på gamle menneskeregler og rabbiners ord, der var intetsigende og værdiløse. Kristus dvælede ikke ved svage, tomme mennesketeorier og menneskelige påstande. Han tiltalte sine tilhørere som den, der besad en højere myndighed, og fremholdt for dem vigtige emner, og hans ord bragte overbevisning til hjerterne. Alles mening, som blev udtrykt af mange, der ikke kunne tie, var: "Aldrig har noget menneske talt som dette menneske."    
Bibelen indeholder undervisning om al Guds vilje med os: "Ethvert skrift er indblæst af Gud og nyttigt til undervisning, til bevis, til vejledning og til opdragelse i retfærdighed, så at det menneske, som hører Gud til, kan blive fuldvoksent, udrustet til al god gerning." 2Tim 3,16-17. Dette ords undervisning er netop, hvad vi behøver under alle forhold, hvori vi kan blive stillet. Det udgør en tilstrækkelig regel for tro og vandel, thi det er Guds røst, der taler til sjælen og giver medlemmerne i hans familie anvisning på, hvorledes de skal bevare deres hjerter ved al flid. Når dette ord bliver gransket, ikke blot læst, men gransket, skaffer det os et forråd af kundskab, der sætter os i stand til at udnytte enhver evne, Gud har skænket os. Det lærer os, at det er vor pligt at bruge de evner, vi har fået. Under dets ledelse kan vi holde, hvad Gud fordrer.    
Alle, som med ydmyghed og med ønsket om at lære og som med en fast beslutning om at ville kende betingelserne for frelse, tyr til Guds ord for at finde vejledning, vil forstå, hvad Skriften siger. Men de, som gransker Guds ord med en ånd, som Ordet ikke godkender, vil modtage en ånd, som Ordet ikke har bibragt dem. Herren vil ikke tale til dens sind, som er ligegyldig. Han spilder ikke sin undervisning på nogen, som forsætlig er besmittet og mangler ærefrygt. Fristeren opdrager enhvers sind, der giver hans indflydelser rum og er villige til at gøre Guds hellige lov til intet.    
Vi trænger til at ydmyge vore hjerter og med oprigtighed og ærefrygt granske livets ord; thi kun den, hvis hjerte er ydmygt og bodfærdigt, kan se lyset. Hjerte, sindet, sjælen må blive forberedt til at modtage lyset. Der må være stilhed i sjælen, tanken må blive bragt som fange til Kristus. Den pralende selvtillid og selvgodhed straffes, når den står overfor Guds ord. Herren taler til det hjerte, som ydmyger sig for ham.    
Bevægede tider er i vente, og det er farligt at være ligeglad og ligegyldig. Der er endnu kun en liden stund, indtil han kommer, som skal komme, og han skal ikke tøve. Vi kan ikke være tjent med at vise ulydighed mod Guds fordringer. Den vrede, som de ubodfærdige nu samler sig til dommens dag, da enhver vil blive dømt efter det, som er skrevet i himlens bøger, vil snart bryde løs over dem. Da vil nådens røst ikke længere lyde og tale synderes sag.    
Dersom vi forkaster indbydelsen nu og hårdnakket vedbliver i ulydighed, så forspilder vi vor enestse prøvetid. "Vælg i dag, hvem I vil tjene" - Gud eller mammon. I dag, når I hører hans røst, da forhærd ikke jeres hjerter, at I ikke forspilder den sidste nådens indbydelse!  

24 10 1907 Review and Herald Det væsentlige i uddannelse   
 Den nødvendigste uddannelse vore unge kan få i dag, og som vil udruste dem for højere grader i skolen deroppe, er en uddannelse som vil lære dem at åbenbare Guds vilje for verden. Forsømmes denne del af deres opdragelse, og indfører verdslige metoder i vore skoler, medfører det tab for båden lærere og studerende.    
Lige før Elias blev taget til himlen, besøgte han profetskolerne, og underviste de studerende i de mest vigtige punkter i deres uddannelse. De lektioner han gav dem om tidligere besøg, som han gentog nu, gjorde indtryk på de unge, om betydningen af at lægge enkelhedens mærke i ethvert træk i deres uddannelse. Kun på den måde, kunne de modtage himlens form, og gå frem og arbejde på Herrens veje. Hvis de ledes som Gud ønsker at de skal være, vil vore skoler i budskabets afsluttende dage gøre et lignende arbejde, som det er blev gjort på profetskolerne.    
Dem som går ud fra vore skoler og involverer sig i missionsarbejdet vil have brug for erfaringer med at dyrke jorden og andre former for manuelt arbejde. De bør få en oplæring som vil udruste dem til at tage ethvert slags arbejde på markerne, som de kaldes til. Intet arbejde vil være mere effektivt end de gør som har fået en uddannelse i praktisk liv, gå ud forberedt på at undervise ligesom de er blevet undervist.    
Med sin lære repræsenterede frelseren verden som en vingård. Vi vil gøre godt med studere de lignelser som dette symbol bruges i. Hvis jorderne til vore skoler blev opdyrket nøjere, de studerende sørgede mere uhildet for bygningerne, ville kærlighed til sport og fornøjelser, som skaber så meget forvirring i vort skolearbejet forsvinde.    
Da Herren satte vore første forældre i edens have, var det med formaningen at de "klædte den" og "passede den". Gud havde afsluttet sit skaberarbejde, og havde erklæret at alt var meget godt. Alt blev tilpasset til den ende som den blev gjort til. Medens Adam og Eva adlød Gud, var deres arbejde i haven en fornøjelse; jorden gav af dens overflod, hvad de manglede. Men da mennesker aflagde sin lydighed over for Gud, blev det dømt til at brydes med frø af Satans udsåning, og skaffe sit brød ved sit ansigts sved. Herfra måtte han kæmpe i slid og slæb mod de kræfter han havde føjet sin vilje efter.    
Det var Guds hensigt at fjerne det onde med slid, som mennesket havde bragt ind i verden ved sin ulydighed. Ved slidsomhed kunne Satans fristelser sættes ud af kraft, og ondskabens tidevand holdes tilbage. Guds Søn blev overgivet til verden, ved hans død gjorde soning for verdens synder, lære mennesker ved hans liv hvordan fjendens planer skulle forpurres. Påtog sig selv menneskenaturen. Kristus indtog sine brødres sympati og interesser, og ved et liv i utrættelig arbejde lærte han hvordan mennesker kunne blive Guds medarbejdere, ved at opbygge sit rige i verden.    
Hvis dem som har fået undervisning om Guds plan for at uddanne de unge i disse sidste dage, vil overgive deres vilje til Gud, vil han undervise dem om hans vilje og hans vej. Kristus skal være lærer på alle vore skoler. Hvis lærere og studerende vil give ham hans retsmæssige plads, vil han arbejde gennem for at gennemføre genløsningsplanen.    
Studerende skal lære at søge Guds råd i bøn. De skal lære at se på deres Skaber som deres ufejlbarlige vejleder. De skal lære overbærenhedens og tillidens lektier, gudsfrygt og venlighed i hjerte. De skal lære udholdenhedens lektie. Deres karakter skal besvare Davids ord: "I Ungdommen er vore sønner som højvoksne planter, vore døtre er som søjler, udhugget i tempelstil." I alt dette kvalificerer de sig til tjeneste på missionsmarken.    
Den studerende som er omvendt har brudt kæden som binder ham til syndens tjeneste, og sat sig selv i det rigtige forhold til Gud. Hans navn står indskrevet i livets Lams bog. Han er under højtidelig pligt til at fraskrive det onde og komme under Guds justits. Ved alvorlig bøn skal han holde fast ved Kristus. Forsømmes dette, nægtes hans tjeneste, er at forspilde den Store Lærers gunst, og blive offer for Satans snarer. Det var himlens plan, ved Kristi uendelige offer, at bringe mænd og kvinder i yndes igen hos Gud. Så uddannelse som bringer den studerende i tæt forhold med den Lærer sendt fra Gud, er sand uddannelse.    
Guds folk er hans udvalgte redskaber at udvide hans menighed på jorden. De skal søge råd fra Gud. Verdslige fornøjelser og underholdning skal ikke have plads i den kristnes liv. Herrens folks styrke er ved at følge Hans vej. Deres tro på gaven i Guds enbårne Søn, skal være tydelig. Dette vil gøre sit indtryk på den verdsliges sind. Han som tager stilling på afstand fra verden, og bestræber sig på at blive et med Kristus, vil have succes med at drage sjæle til Gud. Kristi nåde vil være så tydelig i hans liv, at verden vil få kendskab til ham, at han har været hos Jesus, og lært af ham.    
 "Gå i dag ud i min vingård," befaler Frelseren. "Hvad enten I spiser, eller hvad I drikker, eller hvad I end gør, så gør det <i>alt</i> til Guds ære." Lad enhver, som hævder at være den himmelske Konges barn konstant søge at repræsentere Guds riges principper. Lad enhver huske, at han i ånd, i ord og i gerninger skal være loyal og tro mod alle Herrens forskrifter og befalinger. Vi skal være trofaste, tillidsværdige borgere af Kristi rige, så de, som er verdslige vise kan have en sand fremstilling af de rigdomme, den godhed, den barmhjertighed, den mildhed og den høflighed, som karakteriserer Guds riges borgere.  

31 10 1907 Review and Herald Kunne beherske sig*   
 Større end helt er sindig mand, større at styre sit sind end at tage en stad. Den, som behersker sig selv har sejret over den største fjende, mennesket har at kæmpe med.    
Det største bevis på en kristens adelskab er selvbeherskelse. Den, som kan stå uberørt midt i en storm af skældsord og grovheder er en af guds helte.    
At herske over ånden er at have kontrol over sit eget jeg; at modstå det onde; at holde ethvert ord og enhver handling inden for guds store retfærdigheds mål. Den som har lært at styre sit sind, vil hæve sig over de uhøfligheder, tilsidesættelser og ærgrelser, vi daglig er udsatte for, og de vil ikke mere formørke hans sjæls himmel.    
Det er guds hensigt at den kongelige magt, som en helliggjort forstand, kontrolleret af guddommelig nåde er, skal beherske de menneskelige væseners liv. Den, som styrer sit sind, er i besiddelse af denne magt.    
I barndommen og ungdomstiden er karakteren meget modtagelig for indtryk. De unge bør derfor i den tid lære at øve selvkontrol eller selvbeherskelse. Ved den hjemlige arne og ved familiens bord gør indflydelser sig gældende, der er lige så varige som evigheden. De vaner, som tilegnes i de unge år, vil, mere end nogen medfødt egenskab, være afgørende for, om et menneske skal blive sejrvinder eller om han skal bukke under i livets strid.    
Der er næppe nogen fejl gamle som unge tager lettere på end misbrug af ord, hastig, utålmodig tale. De mener, det er tilstrækkeligt som undskyldning at sige: jeg passede ikke på; jeg mente virkelig ikke, hvad jeg sagde. Men guds ord tager det ikke så let. Skriften siger: ser du en mand, der er hastig til tale, for en tåbe er der snarere håb end for ham. Som åben by uden mur er en mand, der ikke kan styre sit sind.    
Den største part af livets fortrædeligheder, dets sorger og ubehageligheder skyldes ubeherskethed. I et øjeblik kan nogle heftige, uovervejede ord gøre så meget ondt, at et helt livs anger ikke kan råde bod derpå. Ak, hvor mange hjerter er ikke sønderknuste, hvor mange venner stødte bort, og hvor mange liv er ikke blevet ruinerede ved heftige, bitre ord fra mennesker, som skulle have kunnet bringe hjælp og lindring!    
Overanstrengelse kan undertiden bevirke, at man taber selvkontrollen. Men herren vil ikke; at vi skal arbejde i et så heftigt tempo, at vi bliver overanstrengte. Mange påtager sig byrder, som den nådige himmelske fader aldrig har lagt på dem. Nogle kan blive i høj grad besværede af pligter, som aldrig har været tiltænkt dem. Gud ønsker, at vi skal forstå at vi forherliger ikke hans navn, når vi påtager os så mange byrder, at vi bliver overanstrengte og trætte i sind og hjerne, gnavne og irriterede og derfor skælder ud. Vi skal kun bære de ansvar herren pålægger os, og så stole på ham og på den måde bevare vort hjerte rent og godt og sympatisk.    
Der er en vidunderlig magt i tavshed. Når du bliver tiltalt med heftige ord, skal du ikke svare igen. Ord, hvormed man svarer en, som er vred, virker i almindelighed som piskeslag, og kan bringe heftigheden op til raseri, men når vrede mødes med tavshed dør den hurtigt bort. Den kristne bør styre sin tunge fast bestemt på ikke at tale bitre, utålmodige ord. Hvis tungen tøjles, vil han gå sejrrig ud af hvilken som helst tålmodighedsprøve som han måtte møde.    
I sin egen styrke kan mennesket ikke styre sit sind. Men ved Kristus kan han eje selvkontrol. I hans styrke kan han tvinge sine tanker og ord til lydighed under guds vilje. Kristi religion bringer følelserne under fornuftens kontrol og styrer tungen. Under dens indflydelse bliver det heftige temperament underkuet, og hjertet fyldes med tålmodighed og blidhed.    
Klyng dig fast til ham, som har al magt i himmel og på jord. Giv ikke op i kampen, om du end ofte kommer til kort i at udvise tålmodighed og ro. Tag fat igen, denne gang mere bestemt på at ville være tålmodig i enhver anfægtelse. Og tag aldrig blikket bort fra dit guddommelige forbillede.    
Guds ideal for sine børn er højere end den højeste mennesketanke kan nå. "Vær derfor I fuldkomne, som jeres himmelske Fader er fuldkommen." Denne befaling er et løfte. Genløsningsplanen ser på vor genoprejsning fra Satans magt. Kristus adskiller altid den brødebetyngede sjl fra synd. Han kom for at udslette djævelens gerninger. Og han har gjort tilvejebringelser, så Helligånden skal tildeles enhver angrende sjæl, fra at give sig til at synde.    
Fristerens virksomhed skal ikke regnes for en undskyldning til at gøre noget forkert. Satan jubler når han hører Kristi bekendende efterfølgere undskylde deres karakters misdannelse. Det er disse undskyldninger der leder til synd. En helligt sindelag, et kristuslignende liv kan enhver troende Guds barn opnå.  

7 11 1907 Review and Herald Et budskab til lærere   
 Et budskab er blevet givet mig til lærerne på vore skoler. Dem som påtager sig det hellige ansvar der påhviler lærerne, må hele tiden vokse i deres erfaring. De bør ikke være tilfredse med at forblive på lavlandet, men bør altid klatre mod himlen. Med Guds ord i deres hænder, og kærlighed til sjæle peger dem til flid, skal de gå frem skridt for skridt i deres effektivitet.    
En dyb Kristen erfaring vil kombineres med det sande uddannelsesarbejde. Vor skoler skal vokse stadigt i den kristne udvikling; og for at kunne dette, bør lærerens ord og eksempel være en stadig hjælp. "I der levende stene," erklærer apostlen, "er bygget på et åndeligt hus, et helligt præsteskab, og sender åndelige ofre, antagelige for Gud ved Jesus Kristus." Det vil være godt for alle lærere og studerende at studere disse ord nøje, og stille sig selv spørgsmålet: Modtager jeg, gennem den overmådelige nåde der er givet, den erfaring, som et Guds barn, jeg må have for at stadig kunne vokse skridt for skridt til det højere stade?    
Lærere må i alle undervisningsfag, forsøge at bibringe lyset fra Guds ord, og vise betydningen af lydighed mod et "Så siger Herren." Uddannelsen vil være sådan at studerende vil danne de rette principper som vejledning for enhver handling: Dette er den uddannelse som vil forblive gennem evige tider.    
Jeg har fået formanende ord til lærere på alle vore etablerede skoler. Vore skolers arbejde må have et andet aftryk end som vore mest populære skoler har. Blot at studere almindelige lærebøger er ikke nok; og mange af de bøger bruges er unødig for de skoler, som oprettes til studerende til skolen der oppe. Som resultat deraf, får de studerende på disse skoler ikke den helt perfekte kristne uddannelse. Netop disse studier som de studerende har mest brug for bliver forsømt, for at de ville kunne stå den sidste store eksamination, og udruster dem til missionsarbejde der hjemme og i udlandet. Den uddannelse som der er brug for nu er den der kvalificerer studerende til praktisk missionsarbejde, og lærer dem at få alle evner under Guds Ånds kontrol. Den lærebog som har den højeste værdi, er den som indeholder Kristi undervisning, lærernes Lærer.    
Herren forventer at vore lærer bortdriver disse bøger fra vore skoler, med læresætninger som ikke er i overensstemmelse med Hans ord, og giver plads til de bøger som er af højest værdi. Herrens plan er at lærerne på vore skoler skal overgå verdens visdom i visdom, fordi de studerer Hans visdom. Gud vil blive æret når lærerne på vore skoler, fra højeste grad til lavest, viser verden at deres visdom er mere end menneskers visdom, fordi Mester Lærerne står ved deres hoved.    
Vore lærere behøver hele tiden at være elever. Alle reformer må finde sted hos dem slev under Guds tugtelse. Deres egne liv behøver at blive reformeret, deres egne hjerter underlægges Kristi nåde. Der bør gives afkald på alle verdslige levevaner og idéer som ikke er i harmoni med Gud.    
Da Nikodemus, en lærer i Israel kom til Jesus, for at spørge Ham, lagde Kristus de første principper frem for ham. Selvom Nikodemus havde en ærværdig position i Israel, havde han ikke et sandt begreb om hvad en lærer i Israel er. Han behøvede undervisning i de første principper i det guddommelige liv, for han havde ikke lært den sande kristne erfarings a-b-c.    
Som svar på Kristi undervisning sagde Nikodemus: "Hvordan kan dette ske?" Kristus svarede: "Er du lærer i Israel og forstår ikke dette?" Det samme spørgsmål kal stilles mange som har ansvarsbetyngede stillinger som lærere, læger og evangeliets forkyndertjenere, men som har forsømt det vigtigste i deres uddannelse, det som vil udruste dem til at behandle mennesker på en måde der ligner Kristus.    
I den undervisning Kristus gav Sine disciple, og til folk af alle klasser som kom for at lytte til Hans ord, var der det der lyftede dem op på højere tanke- og handleniveau. Blev Kristi ord givet til eleven i dag, i stedet for menneskers ord, ville vi se beviser på højere forstand, en klare fatteevne af himmelske ting, et dybere kundskab til Gud, et mere livskraftigt kristenliv. "Sandelig, sandelig siger jeg jer," sagde Kristus, "den, som tror, har evigt liv. Jeg er livets brød. Jeres fædre spiste manna i ørkenen og døde. Men dette er det brød, som kommer ned fra Himmelen, for at man skal spise af det og ikke dø. Jeg er det levende brød, som er kommet ned fra Himmelen; om nogen spiser af det brød, han skal leve til evig tid."    
 "Men da Jesus vidste ved sig selv, at hans disciple knurre de over dette, sagde han til dem: "Forarger det jer? Hvad da, om I får at se, at Menneskesønnen stiger der op, hvor han var før? Det er Ånden, som gør levende, kødet gavner intet; de ord, som jeg har talt til jer, er ånd og er liv."    
Vi er langsomme til at forstå hvor meget vi behøver at studere Kristi ord og Hans arbejdsmetoder. Blev hans lære bedre forstået, vil meget af den undervisning der nu gives på vore skoler værdsættes som dens sande værdi. Det ville kunne ses at meget af det der nu undervises i ikke udvikler den enkle gudsfrygt i den studerendes liv. Den begrænsede visdom får mindre ære, og Guds ord vil få en mere ærværdig plads    
Når vore lærere er sandt omvendte, vil de erfare en sjælshunger efter kendskab til Gud, og som ydmyge elever i Kristi skole, vil de søge at kende Hans retfærdighed. Retfærdige principper vil herske i livet, og vil blive undervist som de principper som hersker i himlens uddannelse. Når lærere forsøger med hele deres hjerte at fore sande principper ind i uddannelsesarbejde, vil Guds engle være til stede og gøre indtryk på hjerte og sind.  

30 04 1908 Review and Herald Løftet om ånden   
 Jeg har følt, at vi ikke beder så meget som vi skulle. Der er intet vi behøver mere i arbejdet end de praktiske resultater af samvær med Gud. Vi skulle kalde sammen til møder med bøn og bede Gud om at Åbne vejen, så at sandheden kan komme ind i de fæstninger, hvor Satan har slået sin trone op, og sprede de skygger, han har kastet på vejen for dem han søger at bedrage og ødelægge. Vi har den forsikring: "En retfærdig mands kraftigt brændende bønner hjælper meget."    
Vi behøver en fast tillid til Gud, hvis vi vil frelses fra de sataniske indflydelsers magt. Hvis vi vil holde fast ved ordets læresætninger, vil dets sandhed være vor sikkerhed mod disse sidste dages vrangforestillinger. Vi behøver at leve af hvert ord der udgår af Guds mund. Hvorfor viser vi ikke større tillid til Kristi nåde og magt? Hvorfor tror vi ikke af hele vort hjerte? Ved Himmelens domstol har vi en ven, som forsikrer os om, at "al magt i Himlen og på jorden er mig givet."     
Den kristne menighed begyndte sin tilværelse med at bede om den Hellige Ånd. Det var i dens spæde barndom, da Kristus, personligt, ikke var hos dem mere. Lige før Jesus blev taget op til Himlen, Havde han givet disciplene den opgave at forkynde evangeliet til hele verden. "I skal få kraft," sagde han, "efter at den Hellige Ånd er kommet til jer, og I skal være mine vidner, både i Jerusalem, i hele Judæa, i Samaria og indtil jordens yderste ende." "Bliv I nu i byen, Jerusalem til I får kraft fra det høje."     
I lydighed mod deres Herres ord, gik disciplene tilbage til Jerusalem og i ti dage bad de om opfyldelsen af Guds løfte. Det var dage, hvor de grundigt ransagede deres hjerter. Disciplene lagde al uenighed der havde været imellem dem til side og sluttede sig tæt sammen til hinanden i kristent fællesskab. Alt imens de bad blev de klar over, hvilket stort privilegium de havde haft ved at være så tæt knyttet til Kristus. De blev dybt bedrøvede, da de kom til at tænke på hvor mange gange de havde såret Jesu kærlige hjerte ved, ikke at have forstået de lektier, som han havde prøvet på at lære dem til deres bedste.     
Da de ti dage nærmede sig sin ende, opfyldte Herren sit løfte til dem vid underfuldt at lade sin Ånd komme til dem. Da de "alle var af et sind, på et sted" i ydmyg og inderlig bøn, kom den lovede velsignelse. "Pludseligt kom der en lyd fra Himmelen som fra et mægtigt vejr, der brusede ind og fyldte hele huset, hvor de sad. Kløftede tunger som af ild kom og satte sig på hver af dem. Og de blev fyldte med den Hellige Ånd, og begyndte at tale på andre sprog, hvad Ånden nu gav dem at sige."     
I den Himmelske tronsal var Kristus blevet modtaget med de engle, der havde fulgt ham til Himmelen. Alle Himmelens åndelige væsner tog del i denne deres Herres kroningsfest. Den Hellige Ånds komme til disciplene på Pinsefesten var Himmelens måde at meddele dem på, at Jesu indsættelse som Himmelens Konge var fuldstændig.    
Folkemasserne var strømmet til, da de hørte disciplene tale på andre sprog og de var forbavsede over den guddommelige åbenbaring. Nogle var i tvivl og sagde til hinanden: "Hvad skal dette her betyde?" Andre gjorde nar og sagde: "Disse mænd er fulde af ny vin." Men dette var den Hellige Ånds kraft. "Peter der stod sammen med de andre elleve, oplod sin røst og sagde til dem:" I mænd fra Judæa og alle I, som bor i Jerusalem, lad dette være vitterligt for jer og hør på mine ord: disse mænd er ikke fulde, som I antager, da I ser det kun er den 3. time på dagen. Men dette er det, der er talt om ved profeten Joel: Og det skal ske i de sidste dage, siger Gud, at jeg vil lade min Ånd komme til alt kød, og jeres sønner og døtre skal profetere, og jeres unge mænd skal se syner, og jeres gamle mænd skal drømme, drømme, og til mine tjenere og tjenerinder vil jeg lade min Ånd komme i de dage, og de skal profetere, og jeg vil vise undere på Himlen for oven og tegn på jorden for neden, blod og ild og skyer med røg: solen skal forvandles til mørke og månen til blod, før Herrens store og herlige dag kommer, og det skal ske, at enhver som nævner Herrens navn, skal frelses.     
Og den samme dag blev omkring 3000 sjæle lagt til dem. Og de fortsatte støt i apostlenes lære og fællesskab og med at bryde brødet og med at bede. Og frygt opstod i hver sjæl, da apostlene gjorde mange tegn og undere. Og alle de, der troede, holdt sig til hinanden og havde alt fælles, de solgte deres ejendomme, og hvad de ellers havde og delte det med hinanden, efter som hver især havde behov for det. Enigt fortsatte de med at komme i templet og med at bryde brødet hos hinanden, og de spiste deres måltid med glæde, og af et oprigtigt hjerte priste de Gud, og de havde alt folkets gunst. Og daglig lagde Gud til sådanne som skulle frelses.    
Kristus havde bestemt og gjort det muligt, at hans menighed skulle være et forvandlet legeme oplyst af lyset fra Himmelens og Immanuels herlighed. Det er hans hensigt, at hvert eneste kristent menneske skal være omgivet af en åndelig atmosfære af lys og fred. Der er ingen grænser for brugbarheden hos det menneske, der sætter sit eget selv til side, giver plads til den Hellige Ånds arbejde med hjertet og lever et liv helt indviet og overgivet til Gud.     
Hvad blev så resultatet af Åndens komme på pinsefestens dag? Den glade nyhed om en frelser opstået fra de døde blev bragt til den dakendte verdens yderste grænser. Disciplenes hjerter blev i den grad fyldt til overmål med kærlighed til mennesker, så fuldt, så dybt, så vidtrækkende, at den drev dem til at rejse til verdens ende og vidne: "Gud forbyde, at jeg skulle være stolt af noget som helst andet end vor Herre Jesu Kristi kors." Da de forkyndte sandheden, som den er i Jesus, overgav hjerter sig til budskabets kraft. Omvendte strømmede til menigheden fra alle retninger. De der var gledet ud af menigheden, blev omvendt påny. Syndere forenede sig med de kristne og søgte sammen med dem efter den kostbare perle. De, der havde været de bitreste modstandere af evangeliet, blev dets forkæmpere. Den profeti gik i opfyldelse, at de svage skal blive "som David" og "Davids hus" som "Herrens engel". Enhver kristen så i sin broder det guddommelige billede på kærlighed og godhed. En interesse gik før end alt andet. Een ting kappedes de om, og det opslugte alt andet. Det eneste mål de troende havde, var at åbenbare ligheden med Kristi karakter og at arbejde for, at hans kongedømme skulle vokse sig større.     
Læg mærke til, at det var efter, at disciplene var nået til fuldkommen enighed, og de ikke længere kæmpede for den højeste plads, at Helligånden kom til dem. De var i fuld harmoni med hinanden. Alle stridsspørgsmål var bilagt. Det vidnesbyrd, de aflagde, efter at Ånden var kommet til dem, var det samme. Læg mærke til dette ord "Alle de, der troede, havde et hjerte og en sjæl." Ånden hos ham, der døde for at syndere kunne live, besjælede hele de troendes forsamling.     
Kristus erklærede, at Åndens guddommelige indflydelse skulle være hans efterfølgeres til tidernes ende. Men det løfte bliver ikke værdsat som det skulle, og derfor ses dets opfyldelse ikke som det kunne. For manges vedkommende er løftet om den Hellige Ånd en sag, man kun tænker lidt på, og resultatet er kun, som man kunne vente, åndeligt tørke, åndeligt mørke, åndelig urenhed og død. Mindre ting lægger beslag på opmærksomheden, den guddommelige magt mangler, som er nødvendig for menighedens vækst og fremgang, og som ville bringe alle andre velsignelser i sit følge, og det selvom den tilbydes os i sin uendelige mangfoldighed og sytrke.     
Det er dette at Ånden ikke er hos os, der gør den evangeliske gerning så kraftesløs. Lærdom, talent, veltalenhed, enhver medfødt eller erhvervet evne, kan man have, men uden Guds Ånds nærværelse vil intet hjerte røres, ingen synder blive omvendt for Kristus. Hvis de på den anden side er knyttet til Kristus, hvis de har Åndens gaver, vil den fattigste, den mest uvidende af hans disciple have magt til at tale og til at gøre indtryk på hjerter. Gud gør dem til kanaler, hvorigennem universets højeste indflydelse kan strømme.     
Mine brødre og søstre, trygl om den Hellige Ånd. Gud står ved hvert eneste løfte, han har givet. Sig med jeres Bibel i hånden: "Jeg har gjort, som du har sagt. Jeg lægger dit løfte frem for dig: Bed så skal du få, søg så skal du finde, bank på, og der skal blive lukket op for dig." Kristus har erklæret: "Hvad I end ønsker jer, når I beder tror, at I har fået det, og så skal det ske jer." "Hvad I beder om i mit navn, vil jeg gøre, for at Faderen må blive herliggjort i Sønnen."   

21 05 1908 Review and Herald Tro, ikke følelser   
  "Jer selv skal I ransage, om I er i troen." Nogle samvittighedsfulde sjæle der læser dette begynder straks at kritisere alle deres følelser og bevægelser. Men det er ikke rigtig selvransagelse. Det er ikke de underordnede følelser og bevægelser som skal ransages. Livet og karakteren skal kun måles af den eneste karakterstandard, Guds hellige lov. Frugten bevidner træets karakter. Vore gerninger, ikke vore følelser, bærer vort vidne.    
Uanset om følelserne er opmuntrende eller nedslående skal de ikke stå den åndelige tilstands prøve. På Guds ord skal vi afgøre vor sande ståsted for ham. Mange farer vild på dette punkt. Når de er lykkelige og glade, tror de at at Gud har accepteret dem. Når der kommer en forandrig, og de føler sig nedtrykte, tror de at Gud har svigtet dem.    
Gud ser ikke velvilligt på de selvsikre, som højt udbryder: "Jeg er helliggjort, jeg er hellig, jeg er syndfri." Disse er farisærere som ikke har belæg for deres påstand. Dem som, på grund af deres uværdigheds-fornemmelse, knapt tør løfte deres øjne til himlen, er nærmere Gud end dem som påberåber sig megen fromhed. De er repræsenteres i tolderen, som med hovedet for brystet bad: "Gud vær mig synder nådig," og gik retfærdiggjort til sit hus, fremfor den selvretfærdige farisæer.    
Men Gud ønsker ikke at vi skal gå livet i gennem i mistillid til ham. Vi skylder vor himmelske fader et mere ædelmodigt syn på hans godhed, end det han får ved vor mistillid til hans kærlighed. Vi har et bevis på hans kærlighed - et bevis som forbavser engle og er langt ud over de klogeste menneskers fatte evne. "Deri består kærligheden: ikke i, at vi har elsket Gud, men i, at han elskede os og sendte sin Søn til soning for vore synder." Medens vi endnu var syndere, gav Gud sin Søn til at dø for os. Kan vi betvivle hans godhed?    
Se på Kristus. Dvæl ved hans kærlighed og nåde. Dette vil fylde sjælen med afsky for alt, der er syndigt og vil inspirere den med et inderlig længsel efter Kristi retfærdighed. Jo tydeligere vi ser Frelseren, jo tydeligere vil vi skelne vore karaktermangler. Bekend dine synder til Kristus, og med sand sjæleanger samarbejd med ham ved at lægge disse synder væk. Tro på, at de er tilgivet. Løftet er udtrykkeligt: "Hvis vi bekender vore synder, er han trofast og retfærdig, så han tilgiver os vore synder og renser os fra al uretfærdighed." Vær forvisset om, at Guds ord ikke vil svigte. Han, som har lovet det, er trofast. Det er lige så meget din pligt at tro på, at Gud vil opfylde sit ord og tilgive dig, som det er for dig at bekende dine synder.    
Udvis tro på Gud. Hvor mange er der som går gennem livet under en sky af fordømmelse! De tror ikke Guds ord. De har ikke troen på at han vil gøre som han har sagt. Mange som længes efter at se andre hvile i Kristi tilgivende kærlighed, hviler ikke i den af sig selv. Men hvordan kan de overhovedet lede andre til at vise enkel barnlig tro på den Himmelske fader, når de måler hans kærlighed med deres følelser?    
Lad os stole ubetinget på Guds ord, huske på at vi er hans sønner og døtre. Lad os oplære os selv til at tro hans Ord. Vi skader Kristi hjerte ved tvivl, når han har givet os sådanne beviser på hans kærlighed. Han lagde sit liv ned for at frelse os. Han siger til os: "Kom hid til mig, alle I, som er trætte og tyngede af byrder, og jeg vil give jer hvile. Tag mit åg på jer og lær af mig, thi jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet; så skal I finde hvile for jeres sjæle." Thi mit åg er gavnligt, og min byrde er let."    
Tror du at han vil gøre som han har sagt? Efter at du er gået ind på betingelserne, bærer du ikke længere på dine syndebyrde. Lad det komme over på Frelseren. Stol selv på ham. Har han ikke lovet at give jer hvile? Men for mange er  han nød til at sige med sorg: "I vil ikke komme til mig, så I kan få liv." Mange laver byrder til sig selv som er for hårde at bære.    
Se standhaftigt på Jesus. Besku ham, fuld af nåde og sandhed. Han vil lade sin godhed gå forbi dig, medens han skjuler dig i klippekløften. Du vil blive i stand til at se ham som er usynlig, og ved at beskuelse vil du forvandles. Tro er ikke en følelse. Tro er fast tillid til det, man håber, overbevisning om ting, man ikke ser. Det er en form for kristendom som ikke er noget andet end selviskhed. Den finder glæde i verdslige fornøjelser. Den er tilfreds med at betragte Kristi religion, men kender intet til dens frelsende kraft. De som har en sådan kristendom, ser let på synden fordi de ikke kender Jesus. Så længe de er i denne tilstand vurderer de deres pligter meget overfladisk. Den rette påskønnelse af Guds karakter går hånd i hånd med at pligterne udføres på en trofast måde.    
Der er et alvorligt arbejde at gøre for Mesteren. Kristus kom for at forkynde evangeliet for de fattige, og han sendte sine disciple ud og gøre det samme arbejde som han kom for at gøre. Ligeså sender han sine medarbejdere ud i dag. Negene skal samles ind til ham fra hovedveje og gærderne. Evighedens vældige virkelighed kræver noget mere af os end bare en indbildt kristendom, - en ordenes og formenes kristendom, hvor sandheden bliver holdt udenfor i forgården, for det at blive beundret som man beundrer en smuk blomst. Den kræver noget mere end en følelseskristendom som taber tilliden til Gud så snart prøvelser og vanskeligheder melder sig. Hellighed består ikke i bekendelse, men i at løfte korset op, idet man gør Guds vilje. Han siger: "Herre, Herre! har vi ikke profeteret ved dit navn, og har vi ikke uddrevet onde ånder ved dit navn, og har vi ikke gjort mange undergerninger ved dit navn?" vil ikke sikre ham adgang i himmerriget. " Den, der siger: "Jeg kender ham," og ikke holder hans bud, han er en løgner, og i ham er sandheden ikke; men den, der holder hans ord, i ham er sandelig Guds kærlighed blevet fuldkommet."  

28 05 1908 Review and Herald Samarbejde   
  "Derfor, mine elskede! ... skal I også nu ... arbejde på jeres frelse med frygt og bæven; thi Gud er den, som virker i jer både at ville og at virke, for at hans gode vilje kan ske." Frelsens værk er et værk, der sker i gensidigt fællesskab, en forenet virksomhed. Intet menneske kan arbejde på sin frelse uden Helligåndens bistand. Det er nødvendigt, at guddommelige og menneskelige kræfter samarbejder om udformningen af de rette principper i karakteren. Mennesket kan gøre sig de mest ihærdige anstrengelser for at overvinde fristeren, for at undertvinge naturlige tilbøjeligheder; men han er fuldstændig afhængig af Gud, hvis det skal lykkes at overvinde tilbøjeligheder, der ikke er i harmoni med de rette principper. Et godt resultat beror fuldstændig på villig lydighed over for Guds vilje og vej. Karakteren udvikles i overensstemmelse med vor tilpasning efter den guddommelige plan. Men mennesket må arbejde på Kristi side. Han må være Guds medarbejder. For at blive fuldkommen i Kristus må han indordne sig under Guds opdragelse.    
Gud har selv grundlagt og proklameret de principper, hvori det guddommelige og det menneskelige skal forenes, og dette gælder såvel i det timelige som i det åndelige. De to skal knyttes sammen i alle menneskelige bestræbelser, i håndværk og landbrug, i merkantile og videnskabelige foretagender. Inden for alle arbejdsområder er det nødvendigt, at der er samarbejde mellem Gud og mennesket. Gud har sørget for hjælpemidler til Jordens berigelse og forskønnelse. Men det kræver menneskelig styrke og snilde at gør_ den bedst mulige brug af materialet. Gud har fyldt Jorden med skatte, men guldet og sølvet er gemt i jorden, og mennesket må bruge sine kræfter for at sikre sig disse skatte, som Gud har tilvejebragt. Menneskets energi og opfindsomhed skal bruges i forbindelse med Guds kraft for at hente guldet og sølvet fra minerne og træet fra skovene. Men hvis ikke Gud med sin undergørende kraft samarbejdede med mennesket og satte ham i stand til at bruge sine fysiske og åndelige evner, ville skattene i vor verden være ubrugelige. Vi opholdes gennem Guds kraft ved troen til frelse. Vi er totalt afhængige af Gud hvert øjeblik i vort liv.    
Det er Guds ønske, at hver eneste menneskelig skabning i vor verden skulle samarbejde med ham. Dette er den lektie, vi skal lære af al nyttig beskæftigelse, enten vi stifter vort hjem i vildmarken, fælder træer for at bygge huse eller bryder nyland til opdyrkning. Gud har tilvejebragt skoven og agerlandet, og han har overladt til mennesket at bearbejde dem på en sådan måde, at de kan blive en velsignelse. Vi er fuldstændig afhængige af Gud i dette arbejde. Det skyldes ikke menneskelige evner og snilde alene, at skibene er i stand til at krydse det brede ocean. Gud er den store arkitekt. Hvor værdiløse ville menneskenes planer ikke være uden hans samarbejde, uden bistand fra en højere intelligens. Uden guddommelig bistand er alle menneskelige planer forgæves.    
Den menneskelige organisme er Guds kunstværk. De forskellige organer med hver sin funktion i legemet er skabt af ham. Han udøser sine velsignelser over os i rigelig mængde. Men alle disse velsignelser vil ikke kunne genoprette hans billede i os, medmindre vi samarbejder med ham og samvittighedsfuldt stræber efter at kende os selv for derved at forstå, hvordan vi skal drage omsorg for det fintmærkende menneskelige maskineri. Mennesket må omhyggeligt søge at holde sig i harmoni med naturens love. Den, der samarbejder med Gud i arbejdet for at holde dette vidunderlige maskineri i orden, som helliger alle sine kræfter til Gud og på en forstandig måde søger at adlyde naturens love, står i sin guddommeligt inspirerede manddomskraft og ned tegnes i Himmelens bøger som et menneske.    
Gud har givet mennesket jord, der skalopdyrkes. Men for at afgrøden skal kunne høstes må guddommelige og menneskelige kræfter være i samklang. Ploven og de andre arbejdsredskaber må bruges i rette tid. Sæden må sås i rette tid. Mennesket må ikke undlade at gøre sin del. Hvis han er skødesløs og forsømmelig, vidner hans utroskab imod ham. Høsten står i forhold til den energi, han har lagt i arbejdet.    
Sådan er det i de åndelige anliggender. Vi skal være Guds medarbejdere. Mennesket skal arbejde på sin frelse med frygt og bæven, thi det er Gud, som virker i ham, både at ville og at virke, for at hans gode vilje kan ske. Der skal være et virkeligt fællesskab, en guddommelig forbindelse mellem Gud og den angrende synder. Vi er blevet Guds sønner og døtre. "Alle dem, som tog imod ham, gav han magt til at blive Guds børn." Kristus har rigelig barmhjertighed og nåde til alle, der tror på ham. Han opfylder de betingelser, ,hvorpå frelsen hviler. Men vi må gøre vor del ved at modtage velsignelsen i tro. Gud arbejder, og mennesket arbejder. Modstand mod fristelse må komme fra mennesket, der må hente sin kraft fra Gud. Således bliver mennesket en Kristi medarbejder.    
Den uendeligt vise og almægtige Gud foreslår inderligt samarbejde med sine skrøbelige, fejlende skabninger, som han har løftet op på højere grund. På den ene side er der uendelig visdom, godhed, medlidenhed og kraft, på den anden side svaghed, syndighed, fuldstændig kraftesløshed, fattigdom, afhængighed. Vi er afhængige af Gud, ikke blot når det gælder livet og alle dets velsignelser, men også med hensyn til vore betroede talenter og alle de hjælpemidler, der er nødvendige i det arbejde, vi må udføre, hvis vi modtager indbydelsen til at samarbejde med Gud. Menneskets åndsevner, dets forståelse, hver en værdifuld tanke, det tænker, de anledninger og privilegier, der anbringes inden for dets rækkevidde, det kommer alt sammen fra ham, der er vejen, sandheden og livet. Vi ejer intet i os selv. Vor fremgang i kristenlivet beror på vort samarbejde med Kristus og vor underkastelse under hans vilje. Det er ikke et tegn på ren, helliget tjeneste, hvis en arbejder følger sin egen vej. Enhver arbejder er villig til at adlyde sin fører, - til at modtage og praktisere hvert ord fra Gud.    
Vi skal arbejde hårdt og selvstændigt. Karakteren kan ikke købes eller sælges. Den formes ved tålmodig, vedvarende anstrengelse. Der kræves megen tålmodighed i kampen for det kommende liv. Vi må alle stræbe efter karakterens fuldkommenhed, men alle, som opnår denne, vil vinde den skridt for skridt ved at opelske de dyder, som Gud anbefaler. Helligånden tilbyder mennesket de hjælpemidler, som er tilvejebragt for dets forvandling. Hvis mennesket giver agt på disse ord: "Hvis nogen vil gå i mit spor, skal han fornægte sig selv og tage sit kors op og følge mig", vil han modtage hjælp fra en magt, der er uendelig i kraft.    
Mennesket har fået det privilegium at samarbejde med Gud om at frelse sin egen sjæl. Han skal antage Kristus som sin personlige frelser og tro på ham. Antagelse og tro er menneskets del af overenskomsten. Dette betyder at blive i Kristus, i ham altid og under alle omstændigheder at vise en tro, der er virksom i kærlighed og renser sjælen fra al uretfærdighed. Kristus er ophav til denne tro, og han forlanger, at den øves til stadighed.    
Apostlen Paulus erklærer: "Guds medarbejdere er vi; Guds ager, Guds bygning er 1." Materialet til denne bygning er klart beskrevet i disse ord: "Sæt netop derfor al iver ind på i jeres tro at vise dyd, i dyden indsigt, i indsigten afholdenhed, i afholdenheden udholdenhed, i udholdenheden gudsfrygt, i gudsfrygten broderkærlighed og i broderkærligheden kærlighed til alle. Thi når dette findes hos jer og stadig tager til, så tillader det jer ikke at være uvirksomme eller ufrugtbare i erkendelsen af vor Herre Jesus Kristus." Her får vi at vide, hvordan vi kan samarbejde med Gud. Mennesket skal til stadighed bruge additionsmetoden, mens Gud bruger multiplikationsmetoden. Således vokser mennesket åndeligt, indtil det over for verden, over for engle og mennesker kan fremvise en sådan karakterens fuldkommenhed, at ordene kan lyde i de himmelske sale: "I er fuldkomne i ham!"    
Forløsningens plan blev lagt i Himmelens råd, mens Faderen og Sønnen talte sammen. Da forpligtede Kristus sig højtideligt til at stå til regnskab, hvis mennesket skulle vise sig ulydigt. Han forpligtede sig til at skaffe en forsoning, der kunne forene hver eneste troende sjæl med Gud. Den, der lægger sine synder på menneskenes stedfortræder og garant, og derved bliver delagtig i guddommelig natur, kan sige med apostlen: "Lovet være Gud, vor Herres Jesu Kristi Fader, som i Kristus har velsignet os med al den himmelske verdens åndelige velsignelse." "For at han i de kommende tidsaldre kunne vise sin nåde s overstrømmende rigdom ved godhed mod os i Kristus Jesus."    
I sin uendelige kærlighed udtænkte Kristus frelsesplanen. Han er rede til at opfylde denne plan til bedste for alle, der vil samarbejde med ham. På deres vegne siger han til Faderen: Tilregn dem ikke deres synder, men læg dem på mig. Vis barmhjertighed mod deres overtrædelser og korn ikke mere deres synder og misgerninger i hu! De har antaget mine fortjenester og sluttet fred med mig; min retfærdighed er deres, og velsign dem for min skyld med al åndelig velsignelse!   

9 07 1908 Review and Herald Konflikt og sejr   
 [<i>1 En prædiken på medarbejderinstituttet, Oakland, Cal., 7. Mar. 1908.</i>]<br>Og skriv til menighedens engel i Sardes: "Dette siger han, som har Guds syv ånder og de syv stjerner: Jeg kender dine gerninger, at du har ord for at leve og er dog død. Bliv vågen og styrk det, der er tilbage, men som var ved at dø; thi jeg har ikke fundet dine gerninger fyldestgørende i min Guds øjne. Kom derfor i hu, hvordan du tog imod ordet og hørte det; hold fast ved det, og omvend dig. Hvis du ikke vågner op, vil jeg komme som en tyv, og du skal ingenlunde vide, i hvilken time jeg kommer over dig. Dog har du i Sardes nogle få, som ikke har besmittet deres klæder; de skal vandre med mig i hvide klæder, thi de er værdige dertil. Den, der sejrer, skal således iføres hvide klæder, og jeg vil aldrig slette hans navn af livets bog, og jeg vil vedkende mig hans navn for min Fader og for hans engle.    
Betegnelsen: "Den, der sejrer," angiver, at der er noget, som enhver af os skal overvinde. Sejrherren skal iføres Kristi retfærdigheds hvide klæder, og om ham står der skrevet: "Jeg vil aldrig slette hans navn af livets bog, og jeg vil vedkende mig hans navn for min Fader og for hans engle." Hvilken forrettighed er det ikke at være blandt dem, der sejrer, og at få vore navne nævnt for Faderen af Frelserens selv! Og når vi som de, der har sejret, skal "iføres hvide klæder " vil Herren lige så sandt erkende vor troskab, som han i den første kristne menigheds tid anerkendte "i Sardes nogle få, der ikke havde besmittet deres klæder;" og vi skal vandre med ham i hvide klæder, for ved hans forsoningsoffer er vi regnet for værdige dertil."    
Mine kære venner, hvor burde vi så ikke med disse opmuntrende forjættelser for øje alvorligt stræbe efter en fuldkommenhed, som vil gøre det muligt for os at bestå for Guds Søn! Kun de, som er iført hans retfærdigheds klæder vil være i stand til at kunne tåle glansen fra hans herlighed, når han åbenbares "med kraft og megen herlighed."    
Det betyder meget at være blandt de sejrende. Fjendens og alle hans onde hjælperes angreb må modstås med fasthed. Vi må være på vagt hvert eneste øjeblik. Ikke et minut må vi tabe Kristus af syne eller hans magt til at frelse os i prøvelsens stund. Vi må lægge vor hånd i hans, så vi kan blive opretholdt ved hans vældes kraft.     
Vi læser videre: "Og skriv til menighedens engel i Filadelfia: "Dette siger den Hellige, den Sanddru, han, som har "Davids nøgle" og "lukker op, så ingen kan lukke i, og lukker i, så ingen kan lukke op": Jeg kender dine gerninger. Se, jeg har stillet dig foran en åben dør, som ingen kan lukke; thi vel er din kraft kun liden, men du har holdt fast ved mit ord og ikke fornægtet mit navn. Se, jeg skænker dig nogle af Satans synagoger, af dem, som kalder sig selv jøder, skønt de ikke er det, men lyver. Se, jeg skal få dem til at komme og kaste sig ned for dine fødder, og de skal forstå, at jeg har fattet kærlighed til dig."     
Den kamp, vi skal igennem, er den sidste, vi skal udkæmpe på denne jord. Vi står nu midt i den. To partier stræber efter overherredømmet. I denne kamp kan man ikke holde sig neutral. Vi må tage parti for enten den ene eller den anden. Hvis vi stiller os på Kristi side, hvis vi bekender ham overfor verden i ord og gerninger, så er vi et levende vidnesbyrd om, hvem vi har valgt at tjene og ære. I denne vigtige periode af verdens historie kan vi ikke tillade os at lade nogen være i uvished om, på hvis side vi står.    
 "Det sande vidne erklærer: "Se, jeg har sat en åben dør foran jer." Lad os takke Gud af hele hjertet, sjæl og stemme; og lad os lære at nærme os Ham som en åben dør, tro at vi kan komme frit med vore bønner, og at Han vil høre og besvare. Det er i levende tro på hans kraft til at hjælpe, at vi skal få styrke til at kæmpe Herrens kampe, med sikker tro på sejr."    
 "Fordi du har holdt fast ved mit bud om udholdenhed, vil jeg også holde dig fast og fri dig ud af den prøvelsens stund, som skal komme over hele jorderige for at prøve dem, der bor på jorden." I dette skriftsted kommer den fristelsens time frem som skal prøve dem som bor på jorden. Nu lever vi i denne prøvelsens time. Der er ingen som kan flygte fra den kamp. Hvis der i dit liv er mangelfulde karaktertræk, som du ike prøver at overvinde, kan du være sikker på at fjenden vil driste sig at udnytte dem; for han venter modigt, forsøger at ødelægge enhvers tro. For at kunne vinde sejr over ethvert af fjendens stormløb, må vi tilegne os en kraft, som ligger udenfor og over os selv. Vi må vedligeholde en levende og bestandig forbindelse med Kristus, som har magt til at give sejr til enhver sjæl, der vil bevare en tro og ydmyg indstilling. Hvis vi er selvtilstrækkelige, og tror at vi kan gøre præcis som det behager os, og håber stadig at komme ud på den rigtige til sidst, skal vi finde at vi har gjort en forfærdelig fejltagelse. Som de, der håber at få sejrherrens løn, skal vi haste fremad i den kristne kamp, skønt vi møder modstand, hver gang vi går fremad, enskønt at vi for hvert skridt fremad må møde modstand.    
 "Jeg kommer snart! Hold fast ved det, du har, for at ingen skal tage din sejrskrans." Her formanes vi igen til trofasthed, i synket af konflikten. Vi må ikke give efter på noget punkt som vi allerede har vundet. Fra nu af indtil Jesus kommer, vil kampene blive hårdere og endnu hårdere. Vi må imødekomme og modstå mennesker som betragtes som meget kloge og lærte, men som ikke er åndeligt kloge på frelse. Vort eneste håb for at frelse vore egne sjæle og hjælpe andre til at blive frelst, er at tage imod Jesu Kristi retfærdighed. Vi skal søge efter en krone, en herlighedskrone der ikke visner bort. Når vi sejrer, skal vi herske med Kristus i de himmelske boliger, og vi skal sejre ved Lammets blod og vort eget vidnesbyrd.     
 "Den, der sejrer, ham vil jeg gøre til en søjle i min Guds tempel, og" han skal ikke længere gå ud: og jeg vil skrive min Guds navn på ham, og " og navnet på min Guds stad, det ny Jerusalem, der kommer ned fra Himmelen fra min Gud, og også mit eget nye navn. Den, som har øre, han høre, hvad Ånden siger til menighederne!"    
 "Og skriv til menighedens engel i Laodikea: "Så siger han, som er Amen, det troværdige og sanddru vidne, Guds skaberværks ophav: Jeg kender dine gerninger: du er hverken kold eller varm. Gid du var kold eller varm! Derfor, fordi du er lunken og hverken varm eller kold, har jeg i sind at udspy dig af min mund."    
Dem som bekender at tjene Kristus, medens de i liv fornægter ham, er ikke ordentlig omvendte, og Kristus betragter dem som meget anstødelige. Til enhver af disse siger han: "har jeg i sinde at udspy dig af min mund. Fordi du siger: "Jeg er rig, jeg har vundet rigdom og trænger ikke til noget", og ikke ved, at netop du er elendig og ynkværdig og fattig og blind og nøgen, derfor råder jeg dig til hos mig at købe guld, lutret i ild, så du kan blive rig, og hvide klæder at iføre dig, så din nøgenheds skam ikke skal blive åbenbar, og øjensalve til at salve dine øjne med, så du kan se."     
 "Alle dem, jeg har kær, dem revser og tugter jeg; vær derfor nidkær og omvend dig! Se, jeg står for døren og banker; om nogen hører min røst og åbner døren, da vil jeg gå ind til ham og bolde nadver med ham, og han med mig. Den, der sejrer, ham vil jeg lade sidde sammen med mig på min trone, ligesom også jeg har sejret og taget sæde hos min Fader på hans trone. Den, som har øre, han høre, hvad Ånden siger til menighederne!"    
Det vil gavne os at studere åbenbaringsbogen. I denne bog er der mange dyrebare sandheder som vi skal have med ind i vor dagligdag.    
Vi skal ikke hvile i fred, med den tanke at djælvelen ikke har noget at gøre med os; men vi skal have forvisningen at vi ikke efterlades hjælpeløse, så han overvinder os. Hvis vi dog lige som så mange andre, ikke anstrenger os særligt for at modstå ham, vil han lede os bort fra sandheden. Hvis vi giver han den mindste opmuntring, vil han ikke vente på en indbydelse mere for at komme ind i vore hjerter. Han vil tage sindet i besiddelse, og så bedrages vi, selvom vi tror at vi ledes forunderligt af Herren. Vore tankesind er blevet købt for en uendelig pris, og vi kan ikke tillade os at give dem over til fjendens kontrol. Vi har ingen ret til at følge impulser, og betragte det som himlens vejledning. Vi må have beivs for at vi modtager det guddommelige karakterpræg, som vil kunne anerkendes i de himmelske sale.    
Herren ønsker at vi ved hvad der er vort arbejde i denne verden. Dem som er kommet i det rette forhold med Gud, vil have en levende erfaring med at gennemføre hans hensigter. De vil kunne hjælpe dem som fristes. Guds engle vil åbne vejen for dem, og når de følger Helligåndens ledelse, vil de arbejde for deres næste og venner.    
Hvis vi, når vi bekender at kende sandheden, leder andre bort fra Kristus ved vort eksempel, hviler der et forfærdeligt ansvar på hos. Det er en sørgelig sandhed at nogle gennemfører deres egne opfundne planer og metoder, i tro at det er rigtigt, skønt de i virkeligheden arbejder imod Guds hensigter. Fordi de ikke fastholder den levnede forbindelse med Gud, ledes de af en ånd som er i fjendskab med Gud og hans arbejde. Oh om disse bedragede sjæle måtte angre og blive omvendte!    
Hvorfor skal vi være så nøjeregnende for vor egen livsførelse? Oh, der er en verden der ligger i mørke, venter på livets Lys, en verden som Kristus har givet sit liv for! Jesus kom til jorden med sine planer for den faldne slægt, og var genstand for de samme fristelser som mennesker udsættes for. Ingen vil kaldes til at gennemgå så hårde fristelser som dem vor Frelser udholdt. På grund af dette, kender vor store Ypperstepræst til at hjælpe dem som fristes. Han ved hvordan han har medfølenhed med os, når vi kalder på hjælp i vort store behov. Der er hårde trængsler for enhver af os, alligevel skal vi ikke svigte. I fristelsens time, vil Kristus ikke forlade sine børn, men vil sende sine engle til at tjene os. Han vil besvare vore bønner om udfrielse. <br><i>konkluderes</i>  

3 09 1908 Review and Herald Ressourcer til for skoler (En appel til prædikanter, læger og lærere i Sydcalifornien)   
 De mænd der står som ledere i alle dele af det sidste evangeliebudskabs højtidelige værk, må opelske og værne om brede synspunkter og idéer. Det er alles privilegium, som bærer ansvar i evangeliets værk, at være dygtige elever i Kristi skole. Ham der bekender at følge Kristus, må ikke ledes af deres egne viljes diktater; hans sin må oplæres til at tænke Kristi tanker, og oplyses til at fatte Guds vilje og vej. En sådan troende vil efterfølge Kristi arbejdsmetoder.    
Vore brødre bør ikke glemme at Guds visdom har banet sådan vej for vore skoler at det vil være til velsignelse for alle der deltager i denne virksomhed. Bogen, "Kristi lignelser," blev givet til uddannelsesarbejdet, så de studerende og andre venner af skolerne kan bruge disse bøger, og rejse de nødvendige penge ved at sælge dem, så skolen bliver gældfri. Men denne plan er ikke blevet præsenteret for vore skoler sådan som du skulle; lærerne og de studerende er ikke uddannet i at gå i gang med denne bog og gå frimodigt ud og sælge den til gavn for uddannelsesarbejdet.    
For lang tid siden skulle lærere og studerende på vore skoler have få mulighed at rejse midler, ved salg af "Kristi lignelser". Når disse bøger sælges vil de studerende tjene Guds sag, og med de gør dette vil de, ved udbredelsen af dyrebart lys, lære uvurderlige lektier i den kristne erfaring. Alle vore skoler burde nu komme med på dette, og gå i gang med at gennemføre den plan vi har fået præsenteret for uddannelse af medarbejdere, for at hjælpe skolerne, og vinde sjæle for Kristi sag.    
I byerne Riverside, Redlands, og San Bernardino åbner der sig en missionsmark op for os, som vi endnu kun har rørt ved med fingerspidserne. Der er udrettet et godt arbejde der så vidt vore medarbejdere er blevet opmuntret til det; men der er brug for midler til at gennemføre arbejdet succesrigt. Det var Guds hensigt at der med salget af "I den store læges fodspor/Vejen til et bedre liv" og "Kristi lignelser" oprejses mange flere midler til vore sanatoriers og skolers arbejde, og at vore folk derved efterlades frie til at give af deres midler til opåbning af nye missionsmarker. Hvis vore folk nu vil gå i gang med at sælge disse bøger, som de burde, får vi mange flere midler til at fremføre arbejdet på den måde Herren han vil.    
Uanset om salget af "Kristi lignelser" er udført seriøst, har bogen gjort noget godt. Og de lektier som er blevet lært, af dem i dette arbejde, har fået løn for deres anstrengelser. Og nu skal alle vore folk opmuntres til at tage del i dette særlige missionstiltag. Jeg har fået lys om at vore folk bør undervises på alle mulige måder, om at præsentere bøgerne til folk efter bedste metoder.    
Jeg er blevet instrueret om at medarbejdere bør være til stede ved vore store samlinger, og undervise vore folk i at så sandhedens frø. Dette betyder meget mere end at instruere i at sælge <i>Tidernes tegn</i> og andre tidsskrifter. Det indbefatter en grundig undervisning i hvordan bøger som "Kristi lignelser" og "I den store læges fodspor/Vejen til et bedre liv". Disse bøger indeholder dyrebare sandheder, hvorfra læseren kan drage lektier af højeste værdi.    
Hvorfor var der ikke et sådant møde ved jeres lejrmøde [i 1907] hvor denne arbejdslinje blev præsenteret for vore folk? Når I undlader dette, mister I en dyrebar anledning for at give folk store velsignelser, og i mister også muligheden for at rejse midler til at hjælpe vore institutioner. Mine brødre, lad os opmuntre vore folk til at tage dette arbejde uden yderligere tøven.     
Der er nogle som fik erfaring med at sælge helsekost, som nu burde interessere sig for at sælge vore dyrebare bøger; for i dem er der føde til evigt liv. Jeg har fået vist Los Angeles som en frugtbringende mark til salg af "Kristi lignelser" og "I den store læges fodspor/Vejen til et bedre liv". Tusinde af kortvarige beboere og gæster ville være hjulpet med de lektier som disse bøger indeholder, og dem som har ansvar på vore sanatorier bør handle klogt i denne sag, opmuntre alle, sygeplejersker, sygehjælpere og studerende, til at samle de nødvendige penge, ved dette middel, for at dække de forskellige institutioners udgifter.    
Hvorfor er vore folk så træge til at forstå hvad Herren vil have dem til at gøre? Vore ledende medarbejdere burde forberede sig forud så de benytter anledningen ved vore store og små samlinger til at bringe disse bøger til vore folk, og spørge efter frivillige, som vil give sig til at sælge. Når man går seriøst i gang med dette arbejde, hvilke vore tider påkræver, vil den gældsbyrde der nu hviler på vore skoler formindskes stærkt. Og så vil de folk som nu kaldes til at give meget af deres midler, kunne støtte disse institutioner, være fri for at lægge en større del af deres gaver til missionsarbejdet på andre trængende steder, hvor der endnu ikke er gjort noget særligt.    
Der vil komme meget godt ud af at henlede lederne i Kvinders Kristne Afholdsunion deres opmærksomhed til disse bøger. Vi bør indbyde disse medarbejdere til vore møder, og give dem mulighed for at blive kendt med vore folk. Læg disse dyrebare bøger i deres hænder, og fortæl dem hvad deres gave vil gavne, og dens resultater. Forklar hvordan patienter, ved salg af "I den store læges fodspor/Vejen til et bedre liv" kan komme til sanatoriet og blive helbredt, som ellers aldrig vil kunne få hjælp; og hvordan dette middel vil kunne føre til at oprette sanatorier på steder hvor der er meget brug for dem. Hvis vore sanatorier drives klogt af mænd og kvinder som har Guds frygt for sig, vil de være middel til at få os i forbindelse med medarbejdere i Kvinders Kristne Afholdsunion, og disse medarbejdere vil ikke være langsomme til at se muligheden i denne sundhedsgren i vort værk. Som resultat af deres kontakt med vort lægearbejde, vil nogle af dem lære sandheder, at de behøver at kende for den kristne karakters fuldkommengørelse.    
Et punkt som vore medarbejdere aldrig bør glemme, er at Herren Jesus Kristus er vor øverste direktør. Han har sat en plan hvor skoler kan hjælpes ud af deres gældsbyrde; og Han vil ikke forsvare deres kurs, som lægger denne plan til side, fordi de ikke har tillid til den. Når Hans folk kommer samstemmende til Hans sags hjælp på jorden, vil ingen af de gode ting som Gud har lovet dem holdes tilbage fra dem.    
På steder som Los Angeles, hvor befolkningen hele tiden forandrer sig, er der forunderlige muligheder for at sælge vore bøger. Der er kommet et stort tab fordi vore folk ikke har grebet denne anledning bedre. Hvorfor skal lærer og studerende fra San Fernando skolen gore Los Angeles til en særlig mark for salg af "Kristi lignelser"? Hvis de med alvor og tro ville udvirke den plan vi har fået, til anvendelse på denne bog, vil Guds engle følge deres trin, og himlens velsignelse vil være med deres møje.    
Det ville være fremragende hvis lærerne på San Fernando skolen, under ferien, havde benyttet sig af denne anledning, at give arbejdet med "Kristi lignelser" et fremstød. De ville have fået en velsignelse ved at gå ud med studerende og lære dem hvordan de møder folk, og hvordan bogen introduceres. Beretningen om boggaven og dets formål vil få nogle til få særlig interesse for bogen, og den skole den sælges for.    
Hvorfor har lærerne på vore skoler ikke gjort mere ud af dette? Hvis vore folk blot ville erkende dette, er der ikke et mere acceptabelt arbejde der kan gøres på hjemmemarken, end at gå ud og sælge "Kristi lignelser"; for når de derved hjælper i Herrens plan med at hjælpe vore skoler, gør de også folk opmærksomme på de dyrebare sandheder fra Guds ord.    
Den ligegyldighed som nogle viser mod denne virksomhed, mishager Gud. Han ønsker at alle vore folk skal genkende dette som Hans metode for at hjælpe vore skoler ud af gæld. Det er fordi denne plan er blevet forsømt, at vi nu mærker vor manglende midler for værkets fremme, så stærkt som vi gør. Havde skolerne benyttet sig af den tilvejebringelse de er gjort for dem, ville der være flere penge i skolens pengekasse, og flere penge i Hans folks hænder, til at hjælpe andre trængende afdelinger af sagen med, og bedst af alt, ville lærere og studerende have fået de samme lektier som de behøvede at lære i Mesterens tjeneste.    
Jeg sender disse linjer fordi jeg ser at der er behov for dybere opfattelse, en bredere erkendelse, for vore sundheds og uddannelses-medarbejderes side af, hvis de ville få al den hjælp som Gud har intentioner om skal komme til dem, ved hjælp af "Kristi lignelser" og "I den store læges fodspor/Vejen til et bedre liv". Jeg beder jer, mine brødre, om at læse disse ord til vore folk, så de måtte lære at vise visdommens ånd, og kraft, og et sundt sindelag.  

3 09 1908 Review and Herald Lærer, kend dig selv   
 Et kende sig selv er en stor kundskab. Sand selvkundskab fil føre til en ydmyghed som lader Herren optræne sindet, og forme og disciplinere karakteren. Medarbejdere for Kristus har meget brug for ydmyghedens nådegave i denne periode af verdens historie. Ingen lærer kan gøre at antageligt arbejde, som ikke har sin egne mangler i sinde og som ikke dropper alle de planer som svækker hans åndelige liv. Når lærere er villige til at droppe alt ud af deres arbejde, som er det evige liv uvæsentlig, kan det siges at de i virkeligheden arbejder for deres egen frelse med frygt og bæven, og bygger bygningen for evigheden.    
Jeg er instrueret til at sige at nogle af vore lærere er langt bagud i at forstå den slags uddannelse der er brug for i denne periode af jordens historie. De studerende har ikke tid til at samle en masse kundskab, som de ikke kan tage med sig til skolen der oppe. Lad os omhyggelig lue vore kurser ud fra alt der kan spares, så vi kan give de studerende tankerum til at så retfærdighedens frø. Denne instruktion vil bære frugt til evigt liv.    
Enhver lærer bør dagligt være elev i Kristi skole, så han ikke mister fornemmelsen af hvad sand fysisk mental og moralsk udmærkelse indebærer. Ingen bør sætte sig selv som lærer for andre, som ikke hele tiden udvirker sin egen frelse, og modtage og videregive en  alsidig uddannelse. Den sande lærer vil uddanne sig selv i moralsk udmærkelse, så han i forskrift og eksempel leder sjæle til at forstå den Store Lærers lektier. Ingen bør opmuntres til at gøre det undervisningsarbejde som stiller sig i bro med en lav standard. Ingen egner sig til at undervise i gudsfrygtens store mysterier indtil Kristus er formet inden i, herlighedens håb.    
Enhver lærer behøver at tage imod sandheden i kærlighed for dets hellige principper; så undlader han ikke at udøve en indflydelse som er rensende og opløftende. Den lærer hvis sjæl forbliver ved Kristus, vil tale og handle som en kristen. En sådan vil ikke være tilfreds før hans sind dag for dag formes af Guds Ånds hellige indflydelse. Så kan Kristus tale til hjertet, og hans stemme som siger: "Dette er vejen; Gå I på den," vil blive hørt og adlydt.    
Den lærer som har en rigtig forståelse af sand uddannelsesarbejde, vil ikke tro at det er nok at gøre  tilfældige forhold til Kristus her og der. Med sit eget hjerte varm af Guds kærlighed, vil han hele tiden opløfte Golgatas Menneske. Hans egen sjæl er gennemsyret af Guds Ånd, han vil søge at fæstne de studerendes opmærksomhed på Jesu Kristi mønster, den største iblandt ti tusinde, den som er helt igennem elskelig.    
Der er stærkt brug for Helligånden på vore skoler. Denne guddommelige virke kommer til verden som Kristi repræsentanter. Det er ikke kun Guds ords trofaste og sande vidner, men det er hjertets ransagelse efter tanker og hensigter. Det er kilden som vi må se på efter kraft til at genoprette Guds moralbillede i mennesker. Der blev søgt ivrigt efter Helligånden i profetskolerne; dens forvandlende indflydelse skulle endog bringe tankerne i harmoni med Guds vilje, og oprette en levende forbindelse mellem jorden og himlen.    
Lærere, hvis I vil åbne jeres hjerter for Guds ånds iboen, hvis I vil byde den himmelske velkommen, vill gud gøre jer til medarbejdere sammen med ham. I samarbejde med Mesterlæreren, vil selviskheden blive fordrevet, og forunderlige forvandlinger vil finde sted.    
I nattestunden blev disse ord sagt til mig: "Pålæg lærerne på vore skoler at forberede de studerende på hvad der vil komme over verden." Herren har ventet længe på at vore lærere vandrer i det lys Han har sendt dem. Der er behov for at ydmyge selvet så Kristus kan genoprette Guds moralbillede i mennesket. Karakteren af uddannelsen må gradvist ændres før den kan give vore institutioner den rette form. Det er kun når de intellektuelle og moralske kræfter kombineres for uddannelsens endelige resultat at standarden i Guds Ord opnås.    
Disse ord blev sagt klart og magtpåliggende:  "Bekend jeres fejl for hinanden, og bed med hinanden, så i må helbredes. Stå sammen; stå sammen, og elsk som brødre. Bed med hinanden." Herren har betalt verdens frelse for en pris med sit eget blod. Han tillod alle ydmygelser mennesker og Satan kunne finde på og, for at gennemføre frelsesplan. Lad ingen lærer prøve at ophøje selvet, men lad ham se nødvendigheden i at lære om Kristus dagligt, og gøre ham til mønsteret. For lærere og studerende bør vor Herre og Frelser Jesus Kristus være det eneste eksempel.    
Hav i sinde at Herren vil kun acceptere dem som vil være evangelielærere. Et stort ansvar hviler på dem der prøver at lære det sidste evangeliebudskab. De skal være medarbejdere sammen med Gud i oplæring af menneskesindene. Den lærer som ikke altid holder bibelstandarden foran sig, mister anledning til at være en medarbejder sammen med Gud, og give sindet den form som er væsentlig for et sted i de himmelske sale.<br>Ellen G. White.   

15 10 1908 Review and Herald Accepteret i den elskede   
  "Fra Paulus, Kristi Jesu apostel ved Guds vilje. Til de hellige, som bor i Efesos, de troende i Kristus Jesus. Nåde være med jer og fred fra Gud, vores Fader, og Herren Jesus Kristus!" (Ef 1,1-2).    
 "Nåde være med jer." Vi kan takke Guds frie nåde for alt. Ved pagtens nåde blev vi Guds børn. Ved Frelserens nåde er vi løskøbt, genfødt og indsat som arvinger med Kristus. Gud elskede os ikke, fordi vi først elskede ham; men "mens vi endnu var syndere" (Rom 5,8) døde Kristus for os og sørgede fuldt og helt for vores frelse. Selvom vi, ved vores ulydighed, har fortjent Guds utilfredshed og fordømmelse, har han ikke overladt os til at bekæmpe fjendens magt. Himmelske engle kæmper vores kampe for os, og sammen med dem kan vi sejre over det ondes magt.    
Hvis ikke vi var faldet, havde vi aldrig behøvet at kende betydningen af ordet "nåde". Gud elsker de syndfrie engle, som tjener ham og adlyder hans bud; men han er dem ikke nådig. Disse himmelske væsner kender intet til nåden; de har aldrig haft behov for den, for de har aldrig syndet. Nåde er en egenskab ved Gud, som han udviser overfor uværdige mennesker. Vi søger den ikke selv, men den blev udsendt med det formål at opsøge os.    
Gud fryder sig over at skænke nåde til alle, som hungrer efter den, ikke fordi vi har fortjent den, men fordi vi intet kan gøre for at fortjene den. Vores behov er forudsætningen for, at vi kan være sikre på at modtage gaven.    
 "Og fred fra Gud, vores Fader, og Herren Jesus Kristus!" Ethvert menneske oplever det, der tales om hos Esajas, når han siger: "Men de ugudelige er som det oprørte hav, der ikke kan falde til ro ... De gudløse har ikke fred, siger min Gud" (Es 57,20-21). Synden har ødelagt freden. Så længe selvet råder, kan vi ikke finde hvile. Ingen menneskelig magt kan kontrollere hjertets dominerende lidenskaber. Vi er lige så hjælpeløse i denne henseende, som disciplene var det imod den rasende storm. Men han, som stillede stormen på Galilæa sø, har talt fred til hver menneskesjæl. Hvor voldsom stormen end er, vil enhver, der vender sig til Jesus og råber "Herre frels os," blive udfriet. Hans nåde, som forliger sjælen med Gud, stilner de menneskelige lidenskabers storm, og i hans kærlighed kan hjertet finde hvile. "Han fik stormen til at stilne, og havets bølger lagde sig; de blev glade, fordi det faldt til ro, og han førte dem til den havn, de ønskede" (Sl 107, 29-30). "Da vi nu er blevet gjort retfærdige af tro, har vi fred med Gud ved vores Herre Jesus Kristus" (Rom 5,1). "Retfærdighed skaber fred, retfærdighed bringer ro og tryghed til evig tid"    
Enhver, som indvilliger i at opgive synden og åbne sit hjerte for Guds kærlighed, får del i den himmelske fred. Der findes intet andet grundlag for fred end dette. Når Kristi nåde modtages i hjertet, undertrykkes fjendskab; den dulmer strid og fylder sjælen med kærlighed. Den, som har fred med Gud og sin næste, kan ikke være elendig. Misundelse vil ikke være at finde i hans hjerte; onde tanker kan ikke finde plads der; had kan ikke eksistere. Det hjerte, som er i harmoni med Gud, får del i den himmelske fred og vil øve en velsignet indflydelse på sine omgivelser. Fredens ånd vil lægge sig som dug på hjerter, som er trætte og ængstelige.    
Kristi efterfølgere sendes ud i verden med et budskab om fred. Enhver der ved et stille og helligt liv åbenbarer Guds kærlighed; enhver, der i ord eller gerning er årsag til, at en anden forkaster synden og overgiver sig til Gud, er en fredsstifter.    
Og "salige er de, som stifter fred, for de skal kaldes Guds børn" (Matt 5,9). Fredens ånd er et tegn på, at de har forbindelse med himlen. Kristi vellugt omgiver dem. Duften fra deres liv, skønheden i deres karakter afslører for verden, at de er Guds børn. Mennesker forstår, at de har været sammen med Jesus. "Enhver, som elsker, er født af Gud" (1 Joh 4,7). "Den, der ikke har Kristi ånd, hører ikke ham til" (Rom 8,9); men "alle, som drives af Guds ånd, er Guds børn" (Rom 8,14).    
 "Lovet være Gud, vores Herre Jesu Kristi fader," siger apostlen videre, "som I Kristus har velsignet os med al himlens åndelige velsignelse" (Ef 1,3). Hvad mere har vi behov for, som ikke allerede er inkluderet i hans nåderige og overvældende forsyn? Gennem Kristi fortjeneste velsignes vi med al himlens åndelige velsignelse i Kristus. Det er vores privilegium at nærme os Gud, at indånde atmosfæren omkring ham. Hvis vi holder os til det tarvelige, billige og lystbetonede, som hører denne jord til, vil Satan kaste sin skygge over vores liv, så vi ikke får øjnene op for velsignelsen i Guds løfter og forsikringer, og derfor ikke styrkes i vores åndelige liv. Kun når vi forbliver i Kristi nærhed, kan vi modtage fred, frihed, mod og kraft.    
 "For før verden blev grundlagt, har Gud i ham udvalgt os til at stå hellige og uden fejl for hans ansigt i kærlighed" (Ef 1,4). Der kan ikke herske nogen tvivl her, medmindre man er opsat på at lukke øjnene for det. Vi skal stå hellige og uden fejl for hans ansigt i kærlighed. Betingelsen for, at vi kan modtage større nåde er, at vi forbedrer det lys, vi allerede har. Hvis vi ønsker at finde, skal vi fortsætte med at søge; hvis vi ønsker at få, må vi bede om det; hvis døren skal åbnes, må vi banke på.    
 "Gud udvalgte jer som en førstegrøde til frelse ved Åndens helligelse og ved tro på sandheden" (2 Tess 2,13). I denne tekst åbenbares to midler til menneskers frelse - den guddommelige indflydelse, og den stærke, levende tro hos de, der følger Kristus. Det er igennem åndens helliggørelse og tro på sandheden, at vi bliver en del af Guds arbejdsstyrke. Gud venter på, at hans menighed vil samarbejde med ham. Han har ikke tænkt sig at lægge yderligere kraft i sit budskab til os; han har allerede gjort en stor indsat for at inspirere sit ord. Jesu blod, Helligånden og Guds ord tilhører os. Det synlige resultat af himlens forsyn står for os; og det er op til os at tage imod løfterne og gå ind i arbejdet sammen med ham.    
Helliggørelse opnås ikke på en dag eller på et år, men er en livslang proces. Kampen for at overvinde selvet, for at nå himlens hellighed er en livslang kamp. Uden en kontinuerlig indsats og aktivitet sker der ingen udvikling i det åndelige liv, ingen opnåelse af sejrskronen.    
Paulus' helliggørelse var resultatet af hans kamp med selvet. Han sagde "hver dag dør jeg" (1 Kor 15,31). Hans vilje og hans ønsker var hver eneste dag i konflikt med pligten og Guds vilje. I stedet for at følge sine tilbøjeligheder gjorde han dog Guds vilje, hvor meget det end stred imod hans egen natur.    
Gud leder sit folk skridt for skridt. Kristenlivet er en daglig kamp og fremmarch. Der er ingen våbenhvile i denne krig; der må ydes en vedvarende indsats. Det er ved uophørlige bestræbelser, at vi bevarer sejren over Satans fristelser. Kristen retskaffenhed må søges med ubøjelig energi og bevares med beslutsomhed.    
Der er en ny kristen videnskab, der skal mestres - en videnskab, der er langt dybere, bredere og højere end nogen menneskelig videnskab. Tanken må opdrages, uddannes, oplæres; for vi skal tjene Gud på måder, som ikke er i harmoni med vores medfødte tilbøjeligheder. Der findes nedarvede og tillærte tilbøjeligheder til det onde, som må overvindes. Vores hjerter må uddannes til at forblive urokkelige i Gud. Vi må danne tankemønstre, som sætter os i stand til at modstå fristelse. Ved et liv i hellig stræben og fastholdelse af det rigtige, skal Guds børn besegle deres skæbne.    
Gud har "forudbestemt os barnekår hos sig ved Jesus Kristus til lov og pris for hans nådes herlighed, som han har skænket os i sin elskede søn" (Ef 1,5-6).    
De ord, der blev sagt til Jesus ved Jordan, gælder også menneskeheden. Gud talte til Jesus som vores repræsentant. Selv med alle vores synder og svagheder kastes vi ikke bort som værdiløse. "Han har skænket os sin elskede søn." Den herlighed, der hvilede på Kristus, er et pant på Guds kærlighed til os. Det lærer os om bønnens magt - hvordan den menneskelige røst kan nå Guds øre og vores bønner blive modtaget ved Guds trone. Ved synden blev jorden afskåret fra himlen, og vi mistede forbindelsen til Gud; men Jesus har forbundet jord og himmel igen med sin herligheds hvælving. Hans kærlighed har omsluttet menneskeheden og rækker til himlen. Det lys, der faldt fra himlens åbne sluser ned over vores frelsers hoved, vil også falde på os, når vi beder om hjælp til at modstå fristelse. Den røst, som talte til Jesus, siger til enhver som tror, "du er mit elskede barn, i dig har jeg fundet velbehag."    
 "Mine kære, vi er Guds børn nu, og det er endnu ikke åbenbaret, hvad vi skal blive. Vi ved, at når han åbenbares, skal vi blive ligesom han, for vi skal se ham, som han er" (1 Joh 3,2). Vores frelser har åbnet en dør, så de mest syndige, de mest trængende, de mest undertrykte og foragtede, kan få adgang til Faderen. Alle kan få del i de boliger, som Jesus er gået bort for at berede for os. "Dette siger den Hellige, den sanddru, han som har Davidsnøglen, og som lukker op, så ingen lukker i, og lukker i, så ingen lukker op: Jeg kender dine gerninger. Jeg har lukket en dør op for dig, som ingen kan lukke i" (Åb 3,7-8).  

5 11 1908 Review and Herald Fyldt med Guds fylde.   
 De emner, som vedrører forløsningen, er ophøjede, og kun åndeligt sindede mennesker kan fatte dybden og betydningen i dem. Der er tryghed og glæde i at studere frelsesplanen. Tro og bøn er nødvendige for at fatte dybden.     
Vort sind er så optaget af småting, at vi kun i meget begrænset omfang forstår, hvilken erfaring vi kunne have. Vi begriber kun dunkelt, hvad Paulus mener, når han siger: "Derfor bøjer jeg mine knæ for Faderen, efter hvem hvert fædrenehus i himlene og på jorden har navn, og beder om, at han i sin herligheds rigdom med kraft vil give jer at styrkes i det indre menneske ved hans ånd, at Kristus ved troen må bo i jeres hjerter og I være rodfæstede og grundfæstede i kærlighed," Ef 3,14-17. Hvordan kan det være, at mange, som bekender sig til at tro på Kristus, ikke har kraft til at modstå fjendens fristelser? Det er, fordi de ikke styrkes ved hans ånd i det indre menneske. Apostlen beder om "at I må blive rodfæstede og grundfæstede i kærlighed, så at I sammen med alle de hellige må kunne fatte, hvor stor bredden og længden og højden og dybden er, og kende Kristi kærlighed, som overgår al erkendelse, så I kan fyldes med hele Gudsfylde." Hvis vi havde denne erfaring, ville vi vide noget om Golgatas kors. Vi vil vide hvad det vil sige at få del i Kristus og hans lidelser. Guds kærlighed vil tvinge os, og selvom vi ikke er i stand til at forklare hvordan Kristi kærlighed har varmet vore hjerter, vil vi viste hans kærlighed i inderlig helligelse for hans sag.    
I det mest forståelige sprog beskriver Paulus for menigheden i Efesus, hvilken vidunderlig styrke og kundskab de kunne eje som guds sønner og døtre. De kunne "styrkes ved hans ånd i det indre menneske," og være "rodfæstede og grundfæstede i kærlighed," så de sammen med alle de hellige må kunne fatte bredden og længden og højden og dybden og kende Kristi kærlighed, som overgår al erkendelse. Og apostlens bøn når sit højdepunkt, idet han beder om, at de "kan fyldes med hele Guds fylde." Ef 3,4. 16-17.    
Her afsløres de høje mål, vi kan nå ved tro på vor himmelske Faders løfter, når vi følger hans krav. Ved Kristi fortjeneste har vi adgang til den ubegrændede kraft. "Han, som jo ikke sparede sin egen søn, hvor skulle han kunne andet end skænke os alt med ham?" Rom 8,32. Faderen gav sin ånd i ubegrænset mål til sin Søn, og vi kan få del i denne fylde. Jesus siger: "Når da I, som er onde, forstår at give jeres børn gode gaver, hvor meget snarere vil så ikke Faderen fra Himmelen give Helligånden til dem, som beder ham!" Luk. 11,13.    
I gamle dage viste Herren sig for Abraham og sagde: "Jeg er dit skjold; din løn skal blive såre stor!" Dette er lønnen til hver den, som følger Kristus. At blive bragt i harmoni med ham, i hvem alle visdommens og kundskabens skatte er skjult tilstede at eje ham, idet hjertet åbner sig mere og mere for at få hans dyder at kende hans kærlighed og magt at få del i Kristi uransagelige rigdomme mere og mere at fatte "bredden og længden, højden og dybden og kende Kristi kærlighed, som overgår al erkendelse, så I kan fyldes med hele Guds fylde," Ef. 3,18-19, dette er Herrens tjeneres arv, og "den retfærd, jeg giver dem, lyder det fra Herren." Es. 54,17.     
Det hjerte, som een gang har smagt Kristi kærlighed, længes bestandig efter større fylde; og idet du giver den videre vil modtage et rigere mål. For hver gang Gud åbenbarer sig for sjælen, forøges dens evne til at forstå og at elske. Hjertets stadige higen er: Mere af dig og Ånden svarer: Meget mere; for Gud glæder sig over at give langt ud over, den fortabte menneskehed, fik Helligånden i ubegrænset mål. På samme måde vil den blive skænket til hver eneste Kristi efterfølger, hvis hjerte overgives helt til ham. Herren har selv befalet: "Bliv fyldt med Ånden" og denne befaling er også et løfte om opfyldelse.    
Kristi liv var et liv med et guddommeligt budskab om Guds kærlighed, og han længes intens efter at tildele denne kærlighed til andre i rigt mål. Medfølenheden stråler ud fra hans ansigt, og hans optræden var karakteriseret af nåde og ydmyghed, kærlighed og sandhed. Ethvert medlem af hans kæmpende menighed, må vise de samme egenskaber, hvis han vil tilslutte sig den sejrende menighed. Kristi kærlighed er så bred, så fuld af herlighed, at det som mennesker værdsætter, i sammenligning med dette, virker så småt og ubetydeligt. Når vi får syn for dette, udbryder vi: Oh hvor dyb er kærligheds rigdomme, som Gud har givet menneskene i form af sin enbårne søn!    
Når vi forsøger at tilegnet det sprog hvori vi kan beskrive Guds kærlighed, finder vi ordene for tamme, for svage, for langt under dette tema, og vi lægger vor pen ned og siger: "Jeg, det kan ikke beskrives." For vi kan kun sige, sammen med den elskede discipel: "Se, hvor stor en kærlighed Faderen har vist os, at vi må kaldes Guds børn." Det er Guds mysterium i kødet, Gud i Kristus, guddommelighed i menneskelighed. Kristus bøjede sig ned i uforlignelig ydmyghed, så han, ved sin tronbestigelse hos Gud, også kan ophøje dem som tror på ham, til at tage sæde hos ham på hans trone.    
Til alle som vil lade sit selv ydmyge, har fået givet Guds løfter:     
"Jeg vil lade al min rigdom drage forbi dig og udråbe Herrens navn foran dig!"    
 "Kald på mig, så vil jeg svare dig og kundgøre dig store og lønlige ting, du ikke kender."    
 "At gøre langt ud over det, som vi beder om eller forstår", vil vi få "visdoms og åbenbarings Ånd i jeres erkendelse af ham," så vi vil være i stand til at begribe med alle de hellige, hvad er bredden, længden, dybden og højden; og kende Kristi kærlighed som overgår al forstand," så vi kan "fyldes med al Guds fylde."    
"Hvad intet øje har set og intet øre hørt, og hvad der ikke er opkommet i noget menneskes hjerte, hvad Gud har beredt for dem, der elsker ham." Kun gennem hans Ord ved vi at disse ting vindes; og kun dette er en delvis åbenbaring. Men hvor alle kræfter vil udvikles, vil alle evner vokse. Den største virksomhed vil føres frem, og de højeste mål vil kunne nås. Og der vil rejse sig endnu højere højder til at rage op, nye undere at nå, nye sandheder at fatte, friske mål fremkalder legemet, sindets og sjælens kræfter. Alle universets rigdomme vil åbnes for Guds børns studium. Med uudsigelig fryd skal vi gå ind til ufaldne væseners glæde og visdom. Vi skal dele de rigdomme som vindes gennem tiderne, og tider skal bruges på at betragte Guds håndværk. Og idet evighedens år går, vil de fortsætte med at bringe herlige åbenbaringer. "Sin kraft, der virker i os, at gøre langt ud over det, som vi beder om eller forstår", vil være for altid og evigt, tildelingen af Guds gave.  

19 11 1908 Review and Herald Beredelse for Himlen*   
 <i>(Læsning til sabbaten, d 12. december.)</i><br>"Derpå lod han mig se ypperstepræsten Josua, og han stod foran Herrens engel, medens Satan stod ved hans højre side for at føre klage imod ham. Men Herren,sagde til Satan: "Herren true dig, Satan, Herren true dig, han, som udvalgte Jerusalem. Er denne ikke en brand, som er reddet ud af ilden?" Josua havde snavsede klæder på og stod foran engelen." Zak. 3,1-3.     
Her finder vi en fremstilling af Guds folk i dag. Da Josua stod foran englen, "iklædt snavsede klæder," så står vi i Kristi nærhed, iklædt retfærdighedens klæder. Kristus, englen som stod foran Josua, går nu i forbøn for os for sin Fader, idet han fremstilles i forbøn for Josua og hans folk, som havde dybe lidelser; og står nu, såvel som dengang, og modvirker hans bestræbelser.    
Lige siden hans fald, har det været Satans værk at modsætte sig Kristi bestræbelser for at genløse slægten. I bibelen er han kaldet for brødrenes anklager. Det sige at han anklager dem for Gud dag og nat. Idet han peger på deres synder, som han gjorde på Josuas snavsede klæder, siger han: "De bekender sig til at være dine børn; men de adlyder dig ikke. Se syndens spor på dem. De er min ejendom."    
Dette argument har han brugt om Guds folk til alle tider. Han beder om deres syndighed som grund for at Kristi begrænsende kraft ikke tilbageholder ham fra udøve sin grusomhed over dem, i fuldt omfang. Men Frelseren siger til folkenes anklager: "Herren true dig, O Satan; . . . . Er denne ikke en brand, som er reddet i ilden? Har jeg ikke rakt min egen hånd ud imod ilden for at denne brand ikke skal brænde?"    
Så længe som Guds folk bevarer deres troskab mod ham, så længe de med en levende tro klynger sig til Jesus, bliver de beskyttet af himmelske engle, og Satan får ikke lov til at øve sine djævelske kunster på dem til deres ødelæggelse. Men de, der skiller sig fra Kristus på grund af synd, er i stor fare. Hvis de fortsætter med at ignorere Guds krav; hvis de fortsætter med at vanrøgte Guds krav, ved de ikke hvor hurtigt han giver dem over til Satan, og lader ham gøre efter hans vilje. Det er derfor den største nødvendighed at holde sjælen fri fra besmittelse, og øjet rettet mod Guds herlighed; at tænke besindigt og våge hele tiden under bøn.    
    Satan er nu mere ivrigt optaget af at drive livets spil med sjæle, end nogen sinde før, og hvis vi ikke til stadighed er på vagt, vil han indføre hovmod, egenkærlighed, kærlighed til verden, og mange andre dårlige træk i vore hjerter. Han vil også benytte enhver mulig list for at rokke vor tro på Gud og hans ords sandheder. Hvis vi ikke har en dyb erfaring i det, der hører Gud til, hvis vi ikke har et grundigt kendskab til hans ord, så vil vi blive bedraget og ødelagt af fjendens vildfarelser og spidsfindigheder. Falsk lære vil undergrave manges grundvold, fordi de ikke har lært at skelne mellem sandhed og vildfarelse. Vort eneste værn over for Satans bedrag er flittigt at studere skrifterne, at have en klar forståelse af grundlaget for vor tro, og trofast at udføre enhver kendt pligt. Eftergivenhed for en bevidst synd vil føre til svaghed og mørke og udsætte os for stærke fristelser. Herren kommer 0328... 2På fast grunn 58    
Det vises at Josua går i forbøn for Englen. Er vi involveret i det samme arbede? Stiger vore bønner op til Gud i levende tro? Åbner vi hjertedøren for Jesus, og lukker vi alle indgange for Satan? Får vi hver dag større lys og mere kraft, så vi kan bestå i Kristi retfærdighed? Udtømmer vi vore hjerter for al selviskhed og renser dem for at kunne modtage sildigregnen fra Himmelen?    
Nu er det tid til at vi bekender og aflægger vore synder, så de kan gå forud for dommen og udslettes. Nu er det tid til at "rense os selv fra al kødets og åndens urenheder, udvikle hellighed i gudsfrygt." Det er forligt at forhale dette arbejde. Nu forsøger Satan så galt at besegle flest muliges skæbne ved ulykker på havet og på land. Hvad er Guds folks forsvar for denne tid? - Det er en levende forbindelse med himlen. Hvis vi vil dvæle sikkert fra den usunde pest, hvis vi bevares fra synlige og usynlige farer, må vi gemme os i Gud; vi må sikre os Jesu og hellige engles beskyttende omsorg. I disse farlige dage, vil Herren at vi vandrer for ham i ydmyghed. I stedet for at forsøge at dække over vore synder, vil have at vi bekender dem, ligesom Josua bekendte det gamle Israels synder. Vi bekender at være forvaltere af Guds lov. Vi bekender at opbygge "de gamle forladte steder," og rejse fundamenter for mange slægter. Hvis dette store og alvorlige arbejde virkelig er betroet os, hvor vigtigt er det så ikke at vi forlader al synd!    
Den tredje engels budskab skal oplyse jorden med al dens herlighed; men kun dem som har modstået fristelsen i den Mægtiges styrke vil få lov at gøre en del, og proklamere det, når det skal udbasuneres i et højt råb.    
Da Josuas bøn blev antaget, lød befalingen til dem som stod ved siden af: "Tag de snavsede klæder af ham." Og til Josua sagde englen: "se, jeg har taget din skyld fra dig, og du skal have højtidsklæder på." . . . .  og de satte et rent hovedbind på hans hoved og gav ham rene klæder på." Sådan vil alle dem som kommer til Jesus i anger og tro modtage Kristi retfærdighedsklædning.    
Idet vi nærmer os de sidste dages farer, bliver fjendens fristelser stærkere og mere beslutsomme. Satan er kommet ned i stor kraft, vidende at hans tid er kort; og han arbejder med "al uretfærdighedens forførelse over for dem, der fortabes." Advarslen kommer til os gennem Guds Ord så, hvis det var muligt, ville han bedrage de udvalgte.    
Forunderlige begivenheder skal snart udfoldes for verden. Alle tings ende er nær. Trængselstiden er ved at komme over Guds folk. Da er det, at det dekret vil blive udstedt, som forbyder dem, der holder Herrens sabbat, at købe og sælge, og truer dem med straf ja død, hvis de ikke helligholder den første dag i ugen som sabbat.    
     "Til den tid skal Mikal stå frem, den store fyrste, som værner dit folks sønner, og en trængselstid kommer, som hidtil ikke har haft sin mage, så længe der var folkeslag til. Men på den tid skal dit folk frelses, alle, der er optegnet i bogen." Derved ser vi vigtigheden af at have vore navne skrevet i livets bog. Af dette ser vi vigtigheden af at have vore navne i livets bog. Alle, hvis navne er skrevet der, vil blive udfriet fra Satans magt, og Kristus vil befale, at deres snavsede klæder skal fjernes, og at de skal iklædes hans retfærdighed. "Den dag jeg griber ind, skal de tilhøre mig som mit eje, siger Hærskarers Herre, og jeg vil handle nænsomt med dem, som en fader handler nænsomt med sin søn, der tjener ham." [Mal. 3, 17.]    
Under trængselstiden opildner Satan de onde, og de omringer Guds folk for at udslette dem. Men han ved ikke, at der står skrevet "tilgivet" ud for deres navne i himmelens bøger. Han ved ikke, at befalingen er blevet givet: "Tag de snavsede klæder af" dem, og giv dem "højtidsklæder på," og sæt "et rent hovedbind" på deres hoveder. [Zak. 3, 1 - 5]    
Hvis vi blot kunne se de mange farer som vi daglig bevares af hellige engle, vil vi tale om Guds nådegaver til stadig, i stedet for at beklage os over tængsler og ulykker. Hvor dyrebare er Guds folk ikke i Hans øjne!    
Profetens ord lyder: "Saml jer, saml jer, I folk, som ej ej kender skam, før I endnu er blevet som flyvende avner, før Herrens glødende vrede kommer over jer, for Herrens vredes dag kommer over jer." Søg Herren, alle I ydmyge i landet, som holder hans bud, søg retfærd, søg ydmyghed! Måske kan I skjule jer på Herrens vredes dag." Zef 2,1-3    
Med tanke på, hvad der snart vil overgå jorden, bønfalder jeg jer, brødre og søstre, om at vandre i ydmyghed for Herren, idet I husker, hvilken omsorg Jesus har for jer. Alle de ydmyge i landet opfordres til at søge ham. Lad selvet blive knust på klippen. Det er svært, men vi advares om, at hvis vil ikke gør det, vil klippen knuse os fuldstændig. Det er til de ydmyge af hjertet, Jesus taler. Hans evige arme omslutter dem, og han vil ikke overlade dem til at blive knust af onde mennesker.    
Hvad er det at være en kristen? Det er at ligne Jesus; det er at gøre Kristi gerninger. Nogle fejler på et punkt, andre på et andet. Nogle er ivrige af naturen. Satan forstår deres svagheder, og styrer for at overvinde dem igen og igen. Men lad ingen miste modet på grund af dette. Når der kommer små besværligheder og prøvelser, så bed til Gud i en tavs bøn, der giver dig styrke og nåde og at bære tålmodigt over med dem. Der er en kraft i tavsheden; sig ikke et ord før du har sendt din bøn op til himlens Gud. Hvis du altid vil gøre dette, vil du snart besejre dit iltre temperament, og du vil have en lille himmel her til at gå til himlen med.    
Gud ønsker at hans folk skal vaske deres hænder og rense deres hjerter. Vil dette gøre dem ulykkelige? Vil det bringe lykke ind i deres familier hvis de er venlige, tålmodige og overbærende? - Langt fra! Den venlighed de viser imod deres familier vil genspejles på dem selv. Det er det arbejde som skal føres i hjemmet. Hvis en families medlemmer ikke er parat til at dvæle i fred, er de ikke parate til at bo i den familie der skal samles omkring de store hvide trone. Synden bringer altid mørke og trældom; men de rette gerninger, vil bringe fred og hellig glæde.    
Meget skal gøres for at sejre. Skal vi tage fat med energi og udholdenhed? Hvis ikke vi gør det, vil "de snavsede klæder" ikke blive taget af os. Vi skal ikke regne med, at de bliver taget af os med magt vi må først vise vilje til selv at komme af med dem. Vi må søge at blive synden kvit, idet vi stoler på Kristi blods fortjenester, og når så fjenden trænger os på prøvelsens dag, skal vi få gang og sæde blandt englene. De vil være som en ildmur omkring os; og på en dag skal vi vandre sammen med dem i Guds stad.    
Når vi fristes til at synde, så lad os huske på at Jesus bad for os i den himmelske helligdom. Når vi bortlægger vore synder og kommer til ham i tro, tager han vore navne i sine læber, og bringer dem til sin Fader, og siger: "Jeg har graveret dem på mine håndflader; jeg kender dem ved navn." Og befalingen går ud til englene at passe på dem. På den hårde prøvelses dag vil han sige: "Mit folk, gå ind i dit kammer og luk dine døre bag dig; hold dig skjult en liden stund, til vreden er draget over." Hvad er det for kamre de skal skjule sig i? - De er Kristi og hellige engles beskyttelse. På det tidspunkt er Guds folk ikke samlet på et sted. De er i forskellige grupper, og i alle dele af jorden; og de vil prøves enkeltvis, ikke i gruppe. Enhver må stå prøven for sig selv.    
Der har aldrig været en tid, hvor Guds folk har haft større behov for at påberåbe sig hans løfter, end der er nu. Lad troens hånd gå igennem mørket, og gribe den uendelige krafts arm. Så længe vi taler om nødvendigheden af at adskille os fra synden, så husk på at Kristus kom til vor verden for at frelse syndere, og at "kan han også helt og fuldt frelse dem, som kommer til Gud ved ham." Det er vort privilegium at tro at hans blod kan rense os fra enhver plet og rynke af synd. Vi må ikke begrænse kraften hos Den Hellige af Israel. Han ønsker at vi skal komme til præcis som vi er, syndige og forurenede. Hans blod er virkningsfuldt. Jeg bønfalder dig at ikke såre hans Ånd, ved at fortsætte i synd. Hvis du falder for fristelsen, så mist ikke modet. Dette løfte sender signaler over tidslinien, helt frem til vor tid: "Synder nogen, så har vi en talsmand hos Faderen, Jesus Kristus, den retfærdige." Jeg føler at for dette ene løfte burde en taksigelses-sang udgå fra vore dødelige læber. Lad os samle disse løftets dyrebare juveler op, og når Santan anklager os, for vor store syndighed, og frister til at betvivle Guds kraft til at frelse, så lad os gentage Kristi ord: "Den, som kommer til mig, vil jeg aldrig støde bort."  

19 11 1908 Review and Herald Kristi fornemmeste gave til sin menighed.   
 <i>(Læsning til torsdag, d 17. december.)</i><br>Før han ofrede sig selv som et offerlam, søgte Kristus at give sine efterfølgere den allervigtigste og fuldstændige gave, en gave der vil bringe den bundløse nåde inden for deres rækkevidde. "Og jeg vil bede Faderen,"sagde han, "og han skal give jer en anden talsmand til at være hos jer til evig tid, sandhedens Ånd, som verden ikke kan tage imod, fordi den ikke ser den og ikke kender den; men I kender den, thi den bliver hos jer og skal være i jer. Jeg vil ikke efterlade jer faderløse; jeg kommer til jer."    
Før denne Ånd var kommet til verden; ved genløsningsværkets allerførste begyndelse, havde han bevæget på menneskenes hjerter. Men medens Kristus var på jorden, ønskede disciplene ingen anden hjælper. Ikke før de blev fik frataget hans tilstedeværelse mærkede de behovet for Ånden, og så ville han komme.    
Helligånden er Kristi repræsentant, men afklædt menneskelig personlighed, og uafhængig deraf. Besværet af menneskelighed, kunne Kristus ikke være et sted af gangen. Derfor var det i deres interesse at han skulle gå til Faderen, og sende Ånden som sin stedfortræder på jorden. Ingen kunne da have fordel af dette på grund af dennes lokale placering eller med sin personlige kontakt med Kristus. Ved Ånden ville Frelseren være tilgængelig for alle. I denne forstand ville han være nærmere dem, end hvis han ikke var steget op til det høje.    
Trøsteren kaldes "sandhedens Ånd". Hans arbejde er at definere og fastholde sandheden. Først dvæler han i hjertet, som sandhedens Ånd, og derved bliver han til Trøstermand. Der er trøst og fred i sandheden, men ingen virkelig fred eller trøst kan findes i falsknerier. Det er gennem falske teorier og traditioner at Satan vinder sin magt over sindet. Ved at rette mennesker til falske standarder, misdanner han karakteren. Helligånden taler til sindet gennem skriften, og indprenter sandhed i hjertet. Når han derved udsættes for vildfarelse, frastøder  han den fra sjælen. Det er ved sandhedens ånd, virkende gennem Guds Ord, at Kristus betvinger sit udvalgte folk til sig.    
I sin beskrivelse af Helligåndens arbejde over for sine disciple, søgte Jesus at inspirere dem med glæde og det håb som indgød hans eget hjerte. Han glædede sig over den overmådelige hjælp han havde fået til sin menighed. Helligånden var den højeste af alle giver som han kunne bede om fra sin Fader, for at løfte sit folk. Ånden blev givet som en fornyet hjælper, og uden dette offer af Kristus ville det ikke have været til nytte. Den onde kraft er blevet styrket i århundreder, og menneskers undertrykkelse i dette sataniske fangenskab har været forbavsende. Synd kunne kun modstås og overvindes gennem Guddommens tredje persons mægtige virke, som ikke kommer med begrænset kraft, men i guddomskraftens fylde. Det er den Ånd som giver det virkning, som er blevet udført af verdens Forløser. Det er ved den ånd at hjertet er gjort rent. Gennem Ånden får den troende del i guddommelig natur. Kristus har givet sin Ånd som en guddommelig kraft til at overvinde alle nedarvede og opelskede tendenser til ondt, og for at indprente sin egen karakter på sin menighed.    
Om Ånden, sagde Jesus: "Han skal herliggøre mig." Frelseren kom for at herliggøre Faderen ved at vise sin kærlighed; sådan skal Ånden herliggøre Kristus, ved at vise sin nåde for verden. Guds billede skal genskabes i menneskene. Guds ære, Kristi ære, er indbefattet i sit folks karakterudvikling.    
 "Og når han [sandhedens ånd] kommer, skal han overbevise verden om synd og om retfærdighed og om dom." Ordets forkyndelse vil ikke have nogen værdi uden Helligåndens stadige tilstedeværelse og hjælp. Dette er den  enste virkelige underviser i guddommelig sandhed. Kun når sandheden føres til hjertet af Ånden, vil den oplive samvittigheden eller forvandle livet. En må være i stand til at bringe brevet fra Guds ord, han må kende til alle dens befalinger og løfter; men hvis Helligånden ikke bringer sandheden hjem, vil ingen sjæle falde på Klippen og blive sønderbrudt. Uanset hvor meget uddannelse, eller hvor mange fortrin, kan der dannes en lyskanal uden samarbejde med Guds Ånd. Udsåning evangeliets frø vil ikke være nogen succes uden at frøene ilnes til liv af himlens dug. Før nogen af det Nye Testamentes bøger blev skrevet, før en engel prædiken blev holdt efter Kristi himmelfart, kom Helligånden over de bedende apostle. Dengang var deres fjenders vidnesbyrd: "I har fyldt Jerusalem med jeres lære."    
Kristus har udlovet Helligåndens gave til sin mneighed, og løftet tilkommer os ligeså meget som de første disciple. Men ligesom alle andre løfter, gives det på betingelser. Der er mange som tror og bekender at de gør krav på Guds løfte; de taler om Kristus og Helligånden, alligevel får de ingen gav af det. De overgiver ikke sjælen så den bliver vejledt og styrret af guddommelige agenter. Vi kan ikke bruge Helligånden. Ånden skal bruge os. Gennem Ånden virker Gud i sit folk "til at ville og at gøre hans gode behag." Men mange vil ikke underlægge sig dette. De ønsker at styre selv. Det er derfor de ikke modstager den himmelske gave. Kun dem som venter ydmygt på Gud, som våger på hans vejledning og nåde, vil få givet Ånden. Guds kraft venter på at de forlanger den og tager imod den. Denne lovede velsignelse, der fordres på i tro, bringer andre velsignelser med sig. Den gives i forhold til Kristi rigdomme og nådegaver, og han er parart til at give enhver sjæl efter hvor meget der modtages.    
Når Guds Ånd tager hjertet i besiddelse, forvandler det livet. Syndige tanker lægges bort, onde gerninger frasiges; kærlighed, ydmyghed og fred går i stedet for vrede, misundelse og stridigheder. Glæder tager bedrøvelsens plads, og ansigtet genspejler himlens glæde. Ingen ser den hånd der løfter byrden, eller beskuer det lys der stiger ned fra salene deroppe. Velsignelsen kommer når sjælen i tro overgiver sig selv til Gud. Den kraft som intet menneskeøje kan se, skaber et nyt væsen i Guds billede.    
Helligånden er sjælens åndepust. Indgydelsen af Ånden er tildelelse af Kristi liv. Det gennemsyrer modtageren med Kristi egenskaber. Kun dem som oplæres af Gud, dem som besidder Åndens indre virke, og i hvis liv Kristi liv bliver tilkendegivet, skal stå som repræsentative mennesker, der tjener menighedens bedste.    
Den religion der kommer fra Gud er den eneste religion der vil lede til Gud. For at tjene ham rigtigt, må vi fødes af den guddommelige Ånd. Dette vil rense hjertet og forny sindet, give os en ny evne til at kende og elske Gud. Den vil give os en villig lydighed mod alle hans krav. Dette er sand gudsdyrkelse. Det er frugten af Helligåndens virke. Ved Ånden forfattes enhver oprigtig bøn, og en sådan bøn er antagelig for Gud. Hvor en sjæl rækker ud efter Gud, dervises Åndens virke, og Gud vil åbenbare sig selv for den sjæl. Sådanne tilbedere søger han. Han venter på at tage imod dem, og gøre dem til sine sønner og døtre.    
Gud tager mennesker som de er, og uddanner dem til hans tjeneste, hvis de vil overgive sig selv til ham. Guds Ånd, som modtages i sjælen, vil vække alle dens evner til live. Under Helligåndens vejledning, udvikler det sind, der er er helliget uforbeholdent til Gud, en harmoni, og styrkes til at forstå og fuldbyrde Guds forlangende. Den svage og vaklende karakter ændres til styrke og standhaftighed. Stadig helligelse etablerer et så tæt forhold mellem Jesus og hans disciple, at den kristne bliver lig ham i sind og karakter. Gennem en forbindelse med Kristus, vil han have et klarere og bredere syn. Hans skarpsindighed vil have større slagkraft, hans dømmekraft være bedre afbalanceret. Han som længes efter at være i Kristi tjeneste skal oplives af Retfærdighedens Sols livgivende kraft, som sætter ham i stand til at bære megen frugt til Guds ære.    
De første disciple gik frem og prædikede ordet. De åbenbarede Kristus i deres liv. Og Herren arbejdede med dem, "og stadfæstede ordet ved de tegn, som fulgte med." Disse disciple forberedte sig til deres arbejde. Før pinsefestens dag mødtes de og lagde alle uoverensstemmelserne væk. De var alle enige. De troede på Kristi løfte om, at velsignelsen ville blive givet, og de bad i tro. De bad ikke om en velsignelse for dem selv alene, de var tynget af byrden med at frelse sjæle. Evangeliet skulle bæres til de jordens yderste kanter, og de bad om at få den kraft, Kristus havde lovet. Så var det, at Helligånden blev udgydt, og tusinder blev omvendt på én dag.    
På samme måde kan det gå i dag. Lad Guds ord prædikes i stedet for menneskenes spekulationer. Lad kristne lægge deres uoverensstemmelser væk og give sig selv til Gud og arbejde for at frelse de fortabte. Lad dem i tro bede for velsignelsen, og den vil komme. Udgydelsen af Ånden på apostlenes tid var "tidligregnen," og herligt var resultatet. Men sildigregnen vil være større.    
Alle som helliger sjæl, legeme og Ånd til Gud, vil hele tiden modtage en ny gave i fysisk og mantal kraft. De befaler over himlens uudtømmelige strømme. Kristus giver dem sin egen ånds livsånde, livet fra sit eget liv. Helligånden sætter den største energi i gang i sind og hjerte. Guds nåde forstørrer og mangedobler deres gaver, og enhver fuldkommenhed i guddommelig natur kommer til deres hjælp i sjælevindingsarbejdet. Ved samarbejdet med Kristus er de fuldkomne i ham, og i deres menneskelige svaghed er de i stand til at gøre den Almægtiges gerninger.   

10 12 1908 Review and Herald De gensidige forpligtelser for manden og konen   
 Angående de forpligtelser der hviler på husfædrene og hustruerne og den holdning de bør opretholde til hinanden, skriver apostlen Paulus Ef 5,22. "I hustruer skal underordne jer under jeres mænd som under Herren; thi en mand er sin hustrus hoved, ligesom Kristus er kirkens hoved, han som er sit legemes frelser. Ja, ligesom kirken underordner sig under Kristus, skal også hustruerne underordne sig under deres mænd i alt. I mæn! elsk jeres hustruer, ligesom Kristus elskede kirken og gav sig selv hen for den, for at han kunne hellige den, idet han rensede den i vandbadet ved ordet, og for at han således kunne fremstille kirken for sit åsyn som herlig, uden plet eller rynke eller andet sådant, nej, den skulle være hellig og dadelfri. På samme måde bør mændene elske deres hustruer som deres egne legemer; den, som elsker sin hustru, elsker sig selv."     
Som enhver anden af Guds gode gaver tydet med henblik på at bevare menneskeslægten, er ægteskabet blevet fordærvet af synd. Men det er evangeliets opgave at genetablere ægteskabets renhed og skønhed. I både det gamle og det nye testamente er forholdet til ægtefællen omvendt til at repræsentere den ømhed og det hellige fællesskab som findes nu. Kristus og hans folk, det folk som han har bragt forløsning ved Golgatas omkostning. "Frygt ikke," siger han; "din skaber er din Herre; Hærskarers Herre er hans navn; og din genløser er Israels Hellige." "Vend om, I frafaldne børn, sagde Herren: for jeg er gift med jer."    
Paulus skriver til de kristne i Efesus og erklærer at have indsat ægtemanden som hustruens hoved, til at være hendes beskytter, husbåndet, som binder familiens medlemmer sammen, ligesom Kristus er kirkens hoved og den der frelser den mystiske krop. Derfor siger han: "Ja, ligesom kirken underordner sig under Kristus, skal også hustruerne underordne sig under deres mænd i alt. I mænd! elsk jeres hustruer, ligesom Kritus elskede kirken. ....."     
Kristi nåde og alene den kan gøre så denne institution bliver således som Gud bestemte den skulle være -nemlig en agent til velsignelse og oprejsning for menneskeslægten. Og således skulle jordens familier, ved deres enhed og fred og kærlighed repræsentere den himmelske familie. Det nuværende samfunds tilstand præsenterer en dårlig anmeldelse af det himmelske ideal af dette hellige forhold. Selv for de der har fundet bitterhed og uoverensstemmelse, hvor de havde håbet på fællesskab og glæde, bringer Guds evangelium en trøst. Den tålmodighed og mildhed som Hans Ånd kan indgyde vil forsøde den bitre skæbne. Det hjerte hvor Kristus dvæler i vil blive så fyldt, så tilfredsstillet med hans kærlighed, at den ikke vil blive tilintetgjort med længslen efter at tiltrække sig opmærksomhed og sympati fra andre. Og gennem overgivelsen af sjælen til Gud, kan Hans visdom fuldføre hvad menneskelig visdom ikke magter at gøre. Gennem åbenbarelsen af hans nåde kan hjerter, der tidligere var uoverensstemmende eller fremmedgjorte, blive forenet med bånd som er stærkere og mere holdbare end nogen jordiske bånd, - de gyldne bånd der stammer fra den kærlighed der vil stå fristelsens prøve.     
Lige meget hvor forsigtigt og forstandigt man er gået ind i ægteskabet, er få ægtepar fuldstændig forenede efter den egentlige ægteskabsceremonis udførelse. Den virkelige forenelse af de 2 parter i ægtestanden er de følgende års arbejde.     
Som livet, med dets byrder af rådvildhed og omsorg, møder det nygifte par, så forsvinder ofte den romantik som fantasien ofte klæder ægteskabet i. Ægtemand og hustru lærer hinandens karaktertræk at kende på en måde som ikke var mulig i deres tidligere bekendtskab. Dette er meget kritisk periode deres erfaringer. Den lykke og brugbarhed som skal præge hele deres fremtidige liv, afhænger af om de står ind på den rigtige kurs nu. Ofte opdager de uventede svagheder og fejl hos hinanden. Men de hjerter som kærligheden har forenet vil udvise fortræffelige egenskaber som ogaå er af hidtil ukendt kvalitet. Lad alle prøve at opdage de stærke snarere end de svage sider. Ofte er det vores egen holdning den atmosfære der omgiver os selv, som bestemmer hvad vi synes at se i den anden. Der er mange der anser det at udtrykke en åbenlys kærlighed som en svaghed og de opretholder en reserveret holdning som afviser andre. Denne ånd hindrer en løbende gensidighed af sympati. Når de sociale og ædelmodige impulser er tilbageholdt, så visner de, og hjertet bilver koldt og ulykkeligt. Vi må være opmærksomme på denne fejl. Kærlighed kan ikke eksistere særlig længe uden udtryk. Lad ikke hjertet hos den du er forbundet med hungre efter venlighed og sympati.     
Selv om vanskeligheder, forviklinger og uoverensstemmelser opstår, så lad hverken mand eller hustru hylde den tanke at deres giftermål var en fejltagelse eller enskuffelse. Bestem jer til at være alt hvad det er muligt for jer at være for hinanden. Forsæt med at vise den opmærksomhed i begyndte med. Støt hinanden på enhver måde i livets kamp. Søg at skabe vækst for den andens lykke. Lad der være gensidig kærlighed, Gensidig overbærenhed. Så vil ægteskabet, instedet for at være afslutningen på kærligheden blive den egentlige begyndelse på kærligheden. Det varme og sande venskab, den kærlighed der knytter det ene hjerte til det andet, er en forsmag på den himmelske glæde.     
Lad hver give kærlighed, snarere end at fordre den. Opdyrk det der er mest ædelt i jer selv, og vær hurtig til at opdage de gode karakterer i den anden. Bevidstheden om at man bliver værdsat er vidunderligt stimulerende og tilfredsstillende. Sympati og respekt opmuntrer til stræben efter storsind og kærligheden selv øges samtidig med at den stimulerer til ædlere mål.     
Hverken manden eller konen skal søge at transplantere hans eller hendes individualitet over i den anden. Enhver har et personligt forhold til Gud. Ham må man spørge, "Hvad er rigtigt?" "Hvad er forkert?" "Hvordan kan jeg bedst fuldende livets formål?" Lad hengivenheds rigdom flyde frem for ham som gav sit liv for jer. Sæt Kristus først og sidst og mest i alle forhold. Som jeres kærlighed for ham bliver dybere og stærkere, vil jeres indbyrdes kærlighed blive renset og styrket.     
Den ånd Kristus fremviser for os er den ånd at mand og hustru skal åbne sig mod den anden. "Ligesom Kristus har elsket os," "skal I vandre i kærlighed." "Ja, ligesom kirken undertordner sig under Kristus, skal også hustruerne underordne sig under deres mænd i alt. I mænd! elsk jeres hustruer, ligesom Kristus elskede kirken og gav sig selv hen for den. ....." Ef 5,24-25    
Hverken ægtemanden eller hustruen skal / bør forsøge at udøve en vilkårlig kontrol over den anden. Prøv ikke på at tvinge den anden til at hylde dine opfattelser. Du kan ikke gøre dette og samtidig bibeholde den andens kærlighed. Vær venlig, tålmodig og overbærende, hensynsfuld og høflig. Ved Guds nåde kan I få held til at gøre den anden og jer selv lykkelige, som I jo har lovet i ægteskabsløftet.     
Overbærenhed og uselviskhed er kendetegnet på ord og handlinger fra den der lever det nye liv i Kristus. Når du søger at leve hans liv, kæmpende for at besejre selvet og selviskheden og at tjene opfyldelsen af andres behov, da vil du vinde sejr efter sejr. På denne måde vil jeres indflydelse blive til velsignelse for verden.     
Mænd og kvinder kan på Guds ideal for dem, hvis de vil antage Kristus som deres hjælper. Hvad menneskelig visdom ikke formår, vil hans nåde fuldføre for dem der giver sig selv til ham i kærlig troskal. Hans forsyn kan forene hjerter med bånd af himmelsk oprindelse. Kærlighed er ikke bare udveksling af bløde smigrende ord. Den himmelske væv, væver med en finere og mere holdbar tråd end nogen jordisk væv. Resultatet bliver ikke en maskinsyet klædning, men et stykke tøj der vil kunne holde til slid, prøvelser og fristelser. Hjerte vil blive bundet til hjerte med de gyldne bånd af en vedvarende kærlighed.   

17 12 1908 Review and Herald Konflikt og sejren   
 Der er mange som ikke forstår den konflikt som er i gang mellem Kristus og Satan over menneskenes sjæle. De indser ikke at står de ikke under Prins Emmanuels blodbestækte banner, må de være villig til at tage del i hans kampe, og føre en beslutsom krig imod mørkets magter.    
Idet Paulus tænker på denne kamp, skriver han til sine brødre i Efesus og formaner dem til at "være stærke," ikke svage, ikke vaklende, sveje hid og did ligesom havets bølger. Men hvad skal de være stærke i? I deres egen styrke? -  nej. "Hent kraft fra Herren og hans vældige styrke!" Han siger: "Ifør jer Guds fulde rustning, så I kan holde stand mod Djævelens snigløb. Thi den kamp, vi skal kæmpe, er ikke mod kød og blod, men mod magterne og myndighederne, mod verdensherskerne i dette mørke, mod ondskabens åndemagter i himmelrummet. Tag derfor Guds fulde rustning på, for at I må kunne stå imod på den onde dag og holde stand efter at have besejret alt."    
At vinde det evige liv vil altid indebære en kamp, en konflikt. Vi skal hele tiden kæmpe troens gode kamp. Vi er Kristi soldater; og dem som er indskrevet i hans hær forventes at de gør et vanskeligt arbejde, arbejde som vil bruge deres kræfter til det yderste. Vi må forstå at en soldats liv er et i den agressive kamp, der kræver vedholdenhed og udholdenhed. For Kristi skyld skal vi udholde trængslerne.    
Sejrene vindes ikke med ceremonier eller flotte opvisninger, men ved enkel lydig til den højeste general, Herren himles Gud. Han stoler på denne leder vil aldrig kende til nederlag. Lydighed mod Gud er frihed fra syndens trælsom, udfrielse fra menneskelig lidenskaber og impulser. Mennesker kan stå som sejrherrer selv, sejr over hans egne tilbøjeligheder, sejr over fyrstendømmer og magter, og over "denne verdens mørke magter," og over "åndelig ondskab på høje steder."    
Fra Adams dage til vor egen tid, har vor store fjende udøvet sin magt, for at undertrykke og ødelægge. Han forbereder nu sidste kampagne imod menigheden. Alle som nu forsøger at følge Jesus vil komme i konflikt med denne ubarmhjertige fjende. Jo mere den kristne efterligner det guddommelige mønster, des mere sikkert vil han gøre sig selv til et mærke for Satans angreb. Alle som er aktivt engageret i Guds sag, forsøger at afsløre den ondes bedrag, og bringe Kristus frem for folket, vil kunne tilslutte sig Paulus vidnesbyrd, som han siger tjener Herren med sindets ydmyghed, med tårer og fristelser.    
Satan overøsede Kristus med de hårdeste og mest diskrete fristelser; men han blev slået tilbage i alle konflikter. Disse kampe blev udkæmpet for vor skyld; disse sejre gøre det muligt for os at sejre. Kristus vil give alle styrke, som søger efter den. Intet menneske mand kan uden sit samtykke blive overvundet af Satan. Fristeren har ingen magt til at kontrollere sjælens vilje og styrke til at synde. Han kan pines, men han kan ikke besmitte. Ha kan skabe smerte, men ikke tilsmudse. Kendsgerningen at Kristus har sejret bør inspirere hans efterfølgere til at kæmpe kampen mandigt imod synd og Satan.    
Lige nu er kirken i kamp. Lige nu står vi over for en verden hyllet i midnatsmørke, en verden, der næsten helt er overgivet til afgudsdyrkelse. Men der kommer en dag, hvor kampen er til ende og sejren er vundet. Guds vilje vil ske på jorden, som den sker i himlen. Til den tid vil nationerne ikke styres af nogen anden lov end himlens lov. Alle vil være en lykkelig, forenet familie, iklædt lovprisning og tak - Kristi retfærdigheds klædedragt. Hele skaberværket i sin uovertrufne skønhed vil kontinuerligt prise Gud. Verden bliver badet i himlens lys. Årene vil gå hen i glæde. Månens lys vil være som solens lys, og solens lys vil være syv gange større end nu. Morgenstjernerne vil synge sammen, og Guds sønner vil råbe af glæde, medens Kristus og Gud vil forene sig i denne erklæring: Der skal ikke længere være synd, ejheller længere død."    
Dette er det sceneri som blev vist mig. Men Menigheden må og vil kæmpe imod synlige og usynlige fjender. Sataniske agenter i menneskeskikkelse er på grunden. Mennesker er gået sammen om at modsætte sit hærens Herre. Disse sammensværgelser vil fortsætte indtil Kristus forlader sit forbønsted foran nådestolen, og påtager sig hævnens klæder. Sataniske agenter er i alle byer, og deler dem omhyggelig i grupper som modsætter sig Guds lov. Bekendende hellige og eds-sværgede ikke-troende tager ståsted i disse grupper. Guds folk har ikke tid til at være svæklinge. Vi kan ikke tillade os at forlade vagten et øjeblik.    
 "Tag derfor Guds fulde rustning på, for at I må kunne stå imod på den onde dag og holde stand efter at have besejret alt. Så stå da med sandheden spændt som bælte om jeres lænder, og iførte "retfærdigheden som brynje", tag som sko på jeres fødder villighed til at forkynde fredens evangelium, løft i al jeres færd troens skjold, hvormed I kan slukke alle den Ondes gloende pile, tag imod "frelsens hjelm" og Åndens sværd, som er Guds ord.    
 "Det beder jeg om, at jeres Kærlighed stadig må blive mere og mere rig på indsigt og al dømmekraft, så I kan skønne, hvad der er det væsentlige, for at I må være rene og lydefri på Kristi dag, fyldte med retfærdigheds frugt, som skyldes Jesus Kristus, Gud til ære og pris."    
 "Kun skal I sammen leve et liv, der er Kristi evangelium værdigt, . . . . at I står fast i en Ånd . . . .  strider sammen for troen på evangeliet uden i nogen henseende at lade jer skræmme af modstanderne; det er jo for dem et vidnesbyrd om, at de skal fortabes, men I frelses, og det er Guds værk. Thi af nåde blev det jer givet for Kristi skyld ikke blot at tro på ham, men også at lide for hans skyld."    
I disse sidste dag er der åbenbaret syner om den fremtidige herlighed, seceneri er skildres af Guds ånd, og disse bør være dyrebare for hans menighed. Hvad støtte Guds Søn i hans forrådelse og trængsel? - Han så sin sjæls kvaler, og blev stilnet. Han fik et syn på bekostning af evigheden, og så deres lykke, som gennem hans ydmygelse ville tage imod tilgivelse og evigt liv. Han blev sårret for deres overtrædelser, knust for deres brøde. Deres freds revselse kom over ham, og knust for vor brødres skyld, og ved hans sår blev de helbredt. Hans ører opfange de genløstes råb. Han hørte de genløste synge Moses og Lammets sang.    
Vi må skue ind i fremtiden, ind i himlens herlighed. Stå på tærskelen til evigheden og høre den velkomst, som lyder til dem, der her i livet har samarbejdet med Kristus og betragtet det som en ære og et privilegium at lide for hans skyld. Idet de forenes med englene, kaster de deres kroner for deres forløsers fødder og udbryder: "Lammet, det slagtede, er værdigt til at få magt og rigdom og visdom og styrke og ære og lov og pris. Ham, der sidder på tronen, og Lammet, være pris og ære og lov og magt i evighedernes evigheder" (Åb 5,12).    
Dér hilser de forløste på dem, der har vist dem vejen til frelseren. De forenes i lovprisning af ham, som døde, for at mennesker måtte få del i Guds evige liv. Striden er til ende. Trængsler og modgang er overstået. Sejrssange fylder himlen, idet de forløste står omkring Guds trone. Alle istemmer glædessangen, "værdig, værdig er Lammet, der blev slagtet, men nu lever igen, en triumferende sejrherre."    
 "Derefter så jeg, og se, en stor skare, som ingen kunne tælle, af alle folkeslag og stammer og folk og tungemål stod foran tronen og foran Lammet iførte lange, hvide klæder og med palmegrene i hænderne; og de råbte med høj røst og sagde: "Frelsen tilhører vor Gud, som sidder på tronen, og Lammet."    
"Det er dem, som kommer fra den store trængsel, og de har tvættet deres klæder og gjort dem hvide i Lammets blod. Derfor står de nu foran Guds trone og tjener ham dag og nat i hans tempel; og han, som sidder på tronen, skal opslå sit telt over dem. "De skal ikke sulte mere og ikke tørste mere, ikke heller skal sol eller nogen hede stikke dem." Thi Lammet, som står midt for tronen, skal være deres hyrde og lede dem til kilderne med livets vand; og "Gud skal tørre hver tåre af deres øjne." "Og der skal ingen død være mere, ej heller sorg, ej heller skrig, ej heller pine skal være mere; thi det, som var før, er nu forsvundet."    
Vil du lade dig inspirere af denne fremtidsvision? Vil du lade dine tanker dvæle ved dette billede?  

24 12 1908 Review and Herald Nåde og tro er Guds gaver   
 Kristi nåde og hans retfærdighed bliver tilbudt os mennesker som en fri gave. Paulus skriver under inspiration fra Helligånden: "Men i sin rige barmhjertighed og på grund af den store kærlighed, han elskede os med, gjorde Gud os, der var døde i vore overtrædelser, levende med Kristus - af nåde er I frelst - og han oprejste os sammen med ham og satte os med ham i himlen, i Kristus Jesus, for i de kommende tidsaldre at vise sin overstrømmende rige nåde og sin godhed mod os i Kristus Jesus. For af den nåde er I frelst ved tro. Og det skyldes ikke jer selv, gaven er Guds" (Ef 2,4-8).    
Kristi retfærdighed bliver os tilregnet. ikke på grund af noget vi har gjort, men som en fri gave fra Gud. Dette er en dyrebar tanke. Guds og menneskets fjende ønsker ikke, at denne tanke skal fremgå for tydeligt, for han ved, at hans magt vil blive brudt. hvis folk helt og fuldt tager imod denne sandhed. For ham er det om at gøre at kontrollere deres tanke, sådan at tvivl og vantro og mørke fylder tilværelsen hos dem, der siger, at de er Guds børn. Så kan han besejre dem med sine fristelser. Vi må opmuntre den tro, der ganske enkelt tager Gud på ordet. Guds folk må udvikle en tro, der griber almagtens hånd, for af den nåde er I frelst ved tro. Det skyldes ikke jer selv, gaven er Guds. Sådanne, som tror, at Gud for Kristi skyld har tilgivet deres synder, må ikke lade fristelser hindre dem i at kæmpe troens gode strid. Deres tro bør til stadighed vokse, indtil både deres kristenliv og deres ord forkynder at "hans søns, blod renser os for al synd" (1 joh 1,7).    
Tro er tillid til Gud. Tillid til at han elsker os og ved, hvad der er bedst for os. Troen leder os derfor til at vælge hans vej, frem for at følge vor egen vej. Den tager imod hans visdom i stedet for vor uvidenhed, hans styrke i stedet for vor svaghed; hans retfærdighed i stedet for vor syndighed. Vore liv hører allerede ham til. Troen erkender, at han ejer os, og den tager imod hans velsignelser. Sandhed, retskaffenhed og renhed er livets hemmelighed. Det er troen, der gør, at vi tager disse principper til os. Alle gode tilskyndelser og ønsker er en gave fra Gud. Gud giver troen det liv, der kan føre til ægte vækst og effektivitet. Vi må gøre det ekstra tydeligt. hvordan man kan træne troen. Alle Guds løfter har betingelser knyttet til sig. Er vi villige til at gøre hans vi vilje, står hans almagt til vor rådighed. Enhver gave han lover os, ligger i selve løftet. "Sædekornet er Guds ord" (Luk 8, 11"). Lige så sikkert, at egetræet er i agernet, lige så sikkert er det. at Guds gave er i hans løfte. Når vi tager mod hans løfte, ejer vi gaven.    
Den tro, der sætter os i stand til at tage imod Guds gaver, er en gave i sig selv, og alle mennesker har fået noget af denne gave. Den vokser, når den bliver brugt til at tilegne sig Guds ord. Der skal ofte skabes kontakt mellem vor tro og ordet, sådan at den kan blive større.    
Hvor ofte har ikke de, der stolede på Guds ord, modstået hele verden, selvom de i sig selv var svage. Enok havde et rent hjerte og levede et helligt liv. Han holdt fast på troen midt i et fordærvet og spottende samfund. Noa og hans hus modstod den tids mennesker, folk, der var fysiske og intellektuelle kæmper, men som var bundløst umoralske. Israelitterne ved Det røde Hav var bare en hjælpeløs og rædselsslagen flok slaver, der var oppe imod verdens stærkeste stormagt. Hyrdedrengen David havde Guds løber om tronen, og var i strid med Sauls ønske, der ikke umiddelbart gik ud på at slippe denne. Sjadrak og hans venner i ildovnen modstod Nebukadnezar, der sad på tronen. Daniel sad blandt løverne og stod overfor mægtige fjender. Jesus - på korset - modstod de jødiske præster og ledere. Disse søgte endog at få den romerske landshøvding til at følge deres vilje. Paulus, der var i lænker, blev ført hen for at dø, som en forbryder. Alligevel modstod han verdensrigets despot, Nero.    
Det er ikke kun i Bibelen, at vi finder sådanne eksempler. Verdenshistorien er fyldt med sådanne. Valdenseme og huguen otterne, Wyclif og Hus, jeronimus og Luther, Tyndaie og Knox, Zinzendorf og Wesley og mange andre har vidnet om Guds ords kraft mod menneskers magt og politik, der var på det ondes side. Dette er verdens sande adelsmænd. De er verdens kongeslægt.    
Frelsesplanen begynder og ender med en gave, og sådan skal den fremmes. Den samme offervillige ånd, der købte os frelsen, skal bo i alle deres hjerter, som får del i himmelens gave. Apostlen Peter siger: "Som gode forvaltere af Guds mangfoldige nåde skal enhver af jer tjene de andre med den nådegave, han har fået" (1 Per 4, 10). Da Jesus udsendte disciplene, sagde han: "I har fået det for intet, giv det for intet." Den, der er helt på linje med Kristus, kan ikke bære på noget selvisk eller noget, der lukker andre ude. Den, der drikker af livets vand, vil opdage, at "Det vand, jeg vil give ham, skal i ham blive en kilde, som vælder med vand til evigt liv" (Joh 4,14). Kristi iboende ånd er som et kildevæld i ørkenen, der løber over og styrker alle, sådan at de, der er ved at gå til, bliver ivrige efter at drikke af livets vand. Det var den samme kærlighedens og selvopofrelsens ånd, der boede i Jesus, som tvang Paulus til at mangedoble sin indsats. "Jeg står i gæld" siger han, "både til grækere og til andre folkeslag, til lærd og ulærd" (Rom 1,14). "Jeg, den ringeste af alle de hellige, fik den nåde at forkynde evangeliet om Kristi uransagelige rigdom for hedningerne" (Ef. 3,8).    
Det var Herrens plan, at menigheden skulle genspejle den rigdom for verden, som vi finder hos ham. Vi får stadig del i Guds rige overflod, og når vi giver den videre til andre, viser vi verden Kristi godhed og kærlighed. Hele himlen er i bevægelse, der sendes budbringere ud til hele verden for at fremme frelsens værk, men den levende Guds menighed skal også samarbejde med Jesus Kristus. Vi tilhører hans mystiske legeme. Han er hovedet og styrer alle lemmerne. Jesus virker selv - i sin uendelige barmhjertighed - på menneskers hjerter og bevirker så utrolige åndelige forandringer, at englene ser til i forbavselse og glæde. Jesu sande troende viser den samme uselviske kærlighed, som pr'('ger mesteren. Jesus forventer, at menneskene skal få del i hans guddommelige natur, mens de endnu er i verden. De skal ikke bare genspejle hans herlighed til Guds ære, men oplyse verdens mørke med himmelens glans. På denne måde vil Jesu ord blive opfyldt: "I er verdens lys!" (Matt 5, 14).    
"Vi er Guds medarbejdere," - "forvaltere af Guds mangfoldige nåde." Kundskabet til Guds nåde, sandhederne i hans Ord, og timelige gaver såsom som tid og midler, talenter og indflydelse, - er alle en betroelse fra Gud der skal bruges på hans herlighed og for menneskenes frelse.    
Uanset om der er indskydelse af kærlighed og sympati, uanet om hjertet rækker ud for at opløfte og velsigne andre, skal Guds Helligånds virke åbenbares. I hedenskabets dybder, har mennesker som ikke kender til Guds skrevne lov, som aldrig har hørt om Kristi navn blevet bekendt med hans tjenere, beskytte dem selv for risikoen i deres egne liv. Deres handlinger viser den guddommeligt virkende kraft. Helligånden har implanteret Kristi nåde i den grusommes hjerte, opilnet hans sympati i modsætning til hans natur, i modsætning til hans oplæring. Det lys som oplyser ethvert menneske, som kommer ind i verden," skinner ind i hans sjæl; og dette lys vil, hvis der gives agt på det, lede hans fødder til Guds kommende rige.    
Gud godtager ingen forskelsbehandling, der bygger på grundlag af nationalitet race eller social status. Han har skabt alle. Alle mennesker er en familie i kraft af skabelsen, og alle er et på grund af genløsningen. Kristus kom for nedbryde alle skel. Han åbnede alle afdelinger i templet, sådan at alle kunne få fri adgang til Gud. Hans kærlighed er så bred og dyb og stor, at den trænger igennem overalt. Den løfter dem ud af Satans omklamring, som har været ført på vildspor af hans bedrag, og lader dem komme nær til Guds trone. Det er den trone, der er omgivet af løftets regnbue. I Kristus findes der hverken jøde eller græker, slave eller fri. Alle bringes indenfor hans rækkevidde gennem hans dyrebare blod.  

28 01 1909 Review and Herald Et budskab til vore menigheder   
 I nat vågnede jeg med en stor byrde i mit sind. Jeg bragte et budskab til vore menighedsmedlemmer med advarsler og undervisning om handlemåden til dem som fremholder forkerte teorier om hvad det vil sige at modtage Den Hellige Ånd, og hvordan Ånden virker ved menneskelige redskaber.     
Jeg blev undervist om at en form for fanatisme, lige som vi måtte imødegå efter skuffelsen i 1844, ville komme ind blandt os igen i budskabets sidste tid, og at vi måtte imødegå dette onde lige som det blev gjort første gang.     
Vi står ved indledningen til store og mægtige begivenheder. Profetierne bliver opfyldt. Underlige og begivenhedsrige hindringer bliver skrevet i himmelens bøger -begivenheder som ifølge profetien skulle gå forud for Guds store dag. Alt i verden er i opløsning. Folkene er vrede og gør store forberedelser til krig. Nationer lægger planer mod hverandre. Guds store dag kommer med hast. Men selv om nationerne mønstrer deres styrker til krigen, står befalingen som blev givet englene, endnu ved magt. De holder de fire vinde tilbage indtil alle Guds tjenere er blever besejlede.     
Nu oplever verden den sikre følge af at Guds lov er blevet overtrådt. Da Herren havde fuldført skaberværket, hvilede han på den syvende dag og helligede sin hviledag. Han satte den til side. Det var på den dag, menneskene skulle tilbede ham. Men i dag ringeagter hele verden Guds lov. En anden dag er blevet gjort til hviledag i stedet for Guds egen. Menneskene satte sig op imod det Guds ord lærer, og verden er fuld af oprør og synd.     
Den aktive modstand mod Guds lov begyndte i himmelen med Lucifer, den værnende engel. Satan bestemte sig for at blive den øverste i himmelens rådsforsamling og ligestillet med Gud. Han begyndte sin oprørs virksomhed med englene som stod under hans ledelse, og han forsøgte at så misfornøjelse hos dem. Han gik frem på en så listig måde at mange af englene stillede sig på hans side før hans planer fuldt ud var kendt. Selv de loyale engle kunne ikke fatte hans natur og hvad hans virksomhed ville føre til. Da Satan havde fået mange engle med sig, fremstillede han sagen sådan at englene ønskede at han skulle få den stilling Kristus havde.     
Det onde fortsatte med at virke indtil misfornøjelsen slog ud i åbent oprør. Der blev krig i himmelen, og Satan med alle dem som holdt med ham, blev fordrevet. Satan havde kæmpet om herredømmet i himmelen og havde tabt. Gud kunne ikke længere lade ham beholde den ærefulde stilling han havde haft, og den blev taget fra ham sammen med den del han havde haft i himmelens ledelse.     
Siden den gang har Satan og hans hære af forbundsfæller været Guds svorne fjender i denne verden. De fører en stadig kamp mod sandhed og ret. Satan har fortsat med at give menneskene det samme falske billede af Kristus og af Gud som han først fremstillede for englene, og han har fået verden over på sin side. Selv såkaldte kristne kirker har sluttet sig til ham som begyndte frafaldet.     
Satan påstår at han er denne verdens fyrste, og det var i den egenskab han kom til Kristus med den sidste af de tre store fristelser i ørken. "Igen tog Djævelen ham med sig, denne gang til et meget højt bjerg, og viste ham alle verdens riger og deres herlighed og sagde til ham: "Alt dette vil jeg give dig, hvis du vil kaste dig ned og tilbede mig." (Matt 4,8-9).    
I sin tilværelse, forud, i himmelen vidste Kristus at tiden ville komme hvor Satans magt måtte blive imødegået, og at han måtte besejres hvis menneskene skulle frelses fra hans herredømme. Og da tiden kom, tog Guds Søn, sin kongekrone og kongekappe af og iklædte sig menneskelighed, og han kom til denne verden for at gå imod ondskabens fyrste og besejre ham. For at kunne blive menneskets talsmand hos Faderen måtte Frelseren leve sit liv på jorden under de samme betingelser som alle andre mennesker, og godtage den modgang og sorg og de fristelser som hører med. Som barnet i Betlehem ville han blive et med menneskeheden, og ved et fuldkomment liv fra krybben til korset ville han vise at mennesket ved et liv i omvendelse og tro på ham, kunne blive forsonet med Gud. Han ville give menneskene nåde, frelse og synds tilgivelse. Hvis de ville vende tilbage til loyaliten mod Gud og ikke længere overtræde, ville de få tilgivelse.     
I menneskelig skrøbelighed måtte Kristus møde fristelsen fra et væsen som stod på et højere trin og havde større magt, for det havde Gud givet englene. Men Kristi menneskelighed var forenet med guddommelighed og med den styrke dette gav, kunne han magte at møde alle de fristelser Satan angreb ham med, og holde sig fri for synd. Denne kraft til at sejre ville han give enhver Adams søn og datter som i tro ville tage imod de retfærdige egenskaber i hans karakter.     
For således elskede Gud verden, at han gav sin enbårne søn, for at enhver, som tror på ham, ikke skal fortabes, men have evigt liv. Kristus vidste at det ved tro er muligt for mennesket at tage imod Guds kraft. Han vidste at synderen ved omvendelse og tro på Kristi retfærdighed kan blive forsonet med Gud og få del i guddommelig natur, og slippe bort fra frafaldet i verden som kommer af begæret.     
I dag kommer Satan med de samme fristelser som han kom med til Kristus. Han tilbyder os det som denne verden har at give, hvis vi vil falde ned og tilbede ham. Men Satans fristelser har ikke magt over den som har blikket fæstet på Jesus, troens ophavsmand og fuldender. Han kan ikke få det menneske til at synde som i tro vil godtage Jesu storværk, han som blev fristet i alt, men uden synd.     
For således elskede Gud verden, at han gav sin enbårne søn, for at enhver, som tror på ham, ikke skal fortabes, men have evigt liv. De som vender om fra synd, og tager imod livets gave fra Guds Søn, kan ikke blive overvundet. Idet de ved tro får del i guddommelig natur, bliver de Guds barn. De beder og de tror. I fristelsens og prøvens stund søger de den kraft Kristus døde for at kunne give, og ved hans nåde sejrer de. Dette er noget alle syndere må kende til. De må vende om fra synd, tro på Kristi magt og tage imod denne kraft til frelse og til at blive bevaret fra synd. Hvor taknemmelige bør vi ikke være for den gave Kristi eksempel er!    
Der er en syndflod af menneskelige teorier og spekulationer, men den som vil opnå den endelige sejr, må være ydmyg nok til at gøre sig afhængig af kraft fra det høje. Når vi tager imod kraft fra Gud og kommer til Jesus og siger: "Jeg har ingenting i mig selv, jeg må bare klynge mig til dit kors," da kan himmelen samarbejde med os, og livet vil blive helliget.     
Forsøg ikke at slippe uden om korset. Det er ved korset vi kan blive i stand til at sejre. Det er gennem prøver og vanskeligheder at himmelen kan fremme et værk i vort liv som vil resultere i Kristi kærlighed, fred og godhed.     
Ved Ordet må der dagligt blive udrettet et stort værk i menneske hjertet. Vi må lære at forstå hvor enkel troen er. Det vil give resultater. Lad os søge at gøre virkelig åndelig fremgang! I Guds ord må vi søge råd og hjælp. Vi vå hele tiden være på vakt og holde os nær til Jesus. Vi behøver mere af Jesu Ånd og nåde i vort liv, og den tro som er virksom i kærlighed og renser sjælen.    
Vi må få en klar forståelse af hvad Gud kræver af sit folk. Den lov som er en afskrift af hans karakter, må alle lære at kende. De ord Gud skrev med sin egen finger på stentavler, viser tydeligt hvad han forventer af sit folk, så ingen behøver at tage fejl. Hans riges love blev kundgjort for at de der efter skulle blive gjort kendt for alle stammer, tungemål, folk og nationer som hans riges principper. Vi bør studere disse love som vi finder i 2Mos 20. og 31,12.18.     
Når retten bliver sat og bøgerne skal åbnes, og alle blivr dømt efter det som står i dem, vil stentavlerne som holdes skjult af Gud indtil den dag, blive lagt frem for verden som normen for retfærdighed. Da vil menneskene få at se forudsætningen for at frelsen er lydighed mod Guds fuldkomme love. Ingen vil kunne komme med undskyldninger for synd. Efter de retfærdige principper i Guds lov vil menneskene få deres dom til liv eller død.   

15 04 1909 Review and Herald Lektier fra Enoks liv   
 Vi læser om profeten Enok, at han "vandrede med Gud." Enoks vandring med Gud bestod ikke i noget overnaturligt; det var ikke et liv i henrykkelser og syner, men et liv i opfyldelse af dagens pligter. Han trak sig ikke lig en eremit tilbage fra andre mennesker; thi Gud havde betroet sin tjener at udføre et værk for verden. I familielivet, som ægtefælle og far, som ven og borger og i sin omgang med andre var han Herrens trofaste, utrættelige tjener. Hans hjerte var i overenstemmelse med Guds vilje; thi "følges to mennesker ad, uden at det er aftalt?" Am 3,3.    
Enok var en offentlig taler på sin tid. Han underviste om sandheden og efterlevede sandheden, og hans karakter svarede i enhver henseende til hans store og ophøjede mission. Enok var en profet, der talte, drevet af Helligånden. Han var et lys i mørket, et eksempel, en mand, som vandrede med Gud, adlydende hans lov, den lov, som Satan nægtede at adlyde, og som Adam overtrådte, den lov, som Abel adlød på bekostning af sit liv. Herren ville bevise for verden det usande i Satans påstand, at menneskene ikke kunne holde Guds lov. Han ville vise, at skønt menneskene havde syndet, så kunne de dog komme i et så inderligt forhold til Gud, at de havde hans sind og hans tanker. Den hellige Enok blev udvalgt for at fortælle verden om dens ugudelighed og give vidnesbyrd om, at Guds lov kan holdes.     
Der siges ganske lidt om Enok; hans biografi er ganske kort! Der er skrevet mange bind om Napoleon, der er sagt meget om Cæsar og andre store verdensmænd. Deres bedrifter står nedtegnet og sendt ud i landets længder og bereder; alligevel har vi ikke bevis for at disse mænd ærede Gud, eller at Gud ærede dem. Om Enok står der: "Enok vandrede med Gud, og han var ikke mere, for Gud tog ham."    
Enok vandrede med Gud, medens verdenomkring ham srev historiebøger: "Menneskenes ondskab var stor på jorden," "enhver tankeforestilling i hjertet var hele tiden ond.Hans retfærdige liv stod som en tydelig modsætning til hans omgivelser. Hans fromhed, renhed og usvigelige retskaffenhed var en følge af, at han vandrede med Gud, medens verdens ugudelighed var en følge af, at de vandrede med ham, som er menneskeslægtens forfører.    
Enok var et aktiv medarbejder. Han søgte ikke bekvemmelighed og trøst. Han brugte heller ikke sin tid på ørkesløs meditation, eller prøve at vinde lykke for sig selv. Han deltog ikke i fester og fornøjelser som hele tiden tog fornøjelseselskernes opmærksomhed i verden før syndfloden. I hans dage var manges sind optaget af verdslige fornøjelser, fornøjelser som fristede dem til at gå på vildspor. Men Enok var meget alvorlig. Han blandede sig kun hos de syndige medarbejdernes synd for at advare dem og vendte sig med afsky fra deres onde veje, og til at angre og søge Gud.    
Enok blev ikke smittet af tidens synder. Hvorfor skulle vi i vor tid blive det? Vi må ligesom vor Mester have medfølelse med den lidende menneskeslægt, medlidenhed med de ulykkelige og et åbent og kærligt blik for trængendes vanskeligheder og fortvivlelse. De, som er kristne i hjertet, vil stræbe efter at gøre godt mod andre og samtidig våge over deres ord for at bevare en stille fred i hjertet. En kristen kan ikke være egennyttig og verdslig. Han kan heller ikke leve for at behage sig selv og samtidig vente at kunne nyde Guds velbehag.     
Kristus forbandede figntræet fordi det ikke bar frugter. På samme måde vil han lære at Gud ikke er tilfreds med menneskeagenter hvis de i deres liv ikke opfylder de mål som de var skabt til. Gennem den hjælp de fik, kan mennesket i sin faldne natur ikke gøre de ting som Gud forventer at de skal gøre. Han kan vandre og arbejde og leve af tro på Gud Søn. Herren drager mennesket nær til sin side, og vandre med sig, og undervise mennesket i at overvinde fristelse. I enhver fristelse er der udvej, ved at vandre ydmygt med Gud.    
Hvis Enok var her på jorden nu, så ville han leve i overenstemmelse med Guds fordringer. Selv om han var omgivet af den største ugudelighed, ville han vandre med Gud. På samme måde kan også vi vandre og bevare os rene og ufordærvede. Han var en fremstilling af Guds folk i de sidste dages vanskeligheder og farer. Ved sin urokkelige lydighed mod Gud blev han forvandlet, og det samme vil blive tilfældet med de udvalgte i den sidste tid; de vil blive overflyttede fra en syndig og fordærvet verden til himlens glæde og herlighed.     
Enok vågede og bad og søgte Gud i forbøn for sine medmennesker. Han forsøgte ikke at pynte på sandheden for at vinde yndest hos de vantro. Det inderlige samfund med Gud gav ham mod til at udføre Guds gerning. Han havde det vidnesbyrd, at han "behagede Gud." Dette vidnesbyrd kan enhver troende i vor tid have. Menneskene må leve et liv i Gud, og han vil bo i dem: "Jeg i dem og du i mig." At vandre med Gud og have det vidnesbyrd, at man behager ham, er ikke noget, som er begrænset til Enok, Elias, patriarkerne, profeterne, apostlene eller martyrerne; alle Kristi efterfølgere kan være så inderligt forenede med Jesus, at de har ham med sig, hvor de går. Alene herved vil deres liv kunne bære frugt.     
O at man med rette kunne indtrykke på enhver arbejder i Herrens vingård nødvendigheden af vedholdende inderlig bøn! De kan ikke altid ligge på knæ; men de kan altid opløfte hjertet i bøn til Gud. Vi tager alt for svagt og famlende på Gud og de evige virkeligheder.     
De, som underviser i Ordet, må selv stå i et bevidst levende samfund med Gud hvert øjeblik. Sandhedens, retfærdighedens og barmhjertighedens principper må komme til syne hos dem; de må hente al deres kraft fra visdommens kilde, og deres hjerter må være dybt påvirkede af Åndens indflydelse.     
Det er muligt for os i vor tid at kende Gud og være himlens sande lysbærere. Det var således, Enok vandrede. Det var ikke lettere for ham at leve et retfærdigt liv dengang, end det er for os nu. Verden var dengang ikke mere tilbøjelig til at tiltage i nåde og hellighed, end den er i vore dage; men Enok anvendte tid til bøn og samtale med Gud, og herved blev han i stand til at undfly verdens fordærvelser og lyster. Det var samfundet med Gud, som beredte ham til forvandling.    
Vi må modtage vor styrke fra samme kilde som han. Vi må vandre med Gud, og det er nødvendigt for os at være adskilt fra verden. Vi kan ikke undgå dens besmittelse, medmindre vi følger den trofaste Enoks eksempel.     
Den selvfornægtelse og selvopofrelse, som Frelseren udviste i sit liv, må også åbenbares hos hans efterfølgere. Vi formanes til at "vandre således, som han vandrede" (1Joh 2,6); og grunden til vor svaghed er, at vi undlader at efterkomme denne befaling. Hvor vi end vender os hen, gives der anledning til at virke for vore medmennesker. Det er vor pligt at lede sjæle til det Guds lam, som bærer verdens synd. Det er af vigtighed, at vi indtager vor rette plads i verden og i menigheden; men dette kan vi ikke, medmindre vi stadig har samfund med Gud. Vor tro må nå indenfor forhænget. Vi må gribe Guds evige løfter; men for at kunne gøre dette må vi eje en tro, som ikke svigter - en fast, urokkelig tro, der vil gribe den Usynlige.     
Enhver mand, kvinde og ung som bekender sig til Kristi religion bør erkende det ansvar der påhviler den troende. Alle bør føle at dette er et personligt arbejde, og en personlig krig, en en personlig forkyndelse af Kristus. Hvis enhver vil erkende dette, og gribe fat i arbejde, bør vi være mægtig, som en hær med bannere. Himlens due vil komme ned over os. Lyset fra Guds herlighed vil ikke lukkes mere borte fra os, end det blev fra den helligede Enok.  

13 05 1909 Review and Herald Menneskets forhold til sine medmennesker   
 Efter Herrens plan skal mennesker være afhængige af hinanden. Gud har betroet enhver talenter, der skal bruges til at hjælpe hinanden til at vandre på den rette sti. Det er ved selvisk tjeneste for hinanden at vi udnytter og øger vore talenter.    
Ligesom de forskellige dele i en maskine, sådan er alle tæt forbundet med hinanden, og alle er afhængig af et stort Center. Der skal være enhed i forskelligheden. Intet medlem af Herrens firma kan arbejde succesrigt i uafhængighed. Enhver skal arbejde under Guds overordnede ledelse; og alle skal bruge deres betroede evner til hans tjeneste, så enhver kan tjene til udviklingen af helheden.    
Der er mange som ikke har en klar forståelse af det forhold mennesket bør have til sit menneske i Guds arbejde. Hvor mange er der som stiller spørgsmålet: Er jeg min broders vogter? Englen sagde: Ja du er din broders vogter. Disse ord siges til enhver bekendende kristen: Lad ikke din broder være uden advarsel; værn om venlighedens og kærlighedens ånd mod dem fejlende. Når et menneske begår fejl, er det ofte fordi en åndelig blindhed er over ham; han er bedraget og forlokket. Behandl ikke disse som en fjende. Herren har købt dem for en pris. "Således elskede Gud verden at han gav sin enbårne Søn, at enhver som tror på ham ikke skal fortabes, men have evigt liv." Den sjæl som accepterer Kristi offer for sin egen skyld, er forpligtet til at have en særlig omsorg for sin broder der fejler.    
Han som hævder at være en kristen bør ransage sig selv og se om han er lige så venlig og hensynsfuld som hans medmennesker, ligesom han ønsker at hans medmennesker skal være mod ham. Når dette er så, vil resultatet være efter den guddommelige lignelse. Det er Guds plan at enhver troende skal være dem til hjælp, som endnu ikke har fået del i guddommelig natur. Kristus har forpligtet sig selv til at samarbejde med dem som arbejder med ham. Han har forpligtet sig til at oplære os til at være hans medarbejdere. Han vil hjælpe os til at følge hans eksempel, at gøre godt, og nægte at gøre ondt. Ved Kristi underfulde sammenslutning af guddommelighed med menneskelighed, er vi forvisset om at vi selv i denne verden kan få del i guddommelig natur, overvinde det fordærv som er i denne verdens lyster.    
Kristus lærte at rang og rigdom ikke gør forskel for den måde vi behandler hinanden, og i himlens lys er alle brødre. Jordiske besiddelser eller verdslig ære tæller ikke i Guds værdiskøn over for mennesker. Han skabte alle mennesker lige; han har ikke personsanseelse. Han værdsætter et menneske efter dydigheden i dets karakter.    
For at kunne have sand gudsfrygt skal der være kærlighed til hinanden, og hjælpe hinanden, og gøre Jesus religion synlig i vore liv. Vi skal være helliggjorte kanaler hvor igennem Kristi kærlighed flyder til dem som behøver hjælp. Enhver sand medarbejder er knyttet til himmelske virkemidler. Alle disse medarbejdere sammen med dem som er "ånder i Guds tjeneste, som sendes ud til hjælp for deres skyld, der skal arve frelse". Gud sender sit lys til dem som holder sjælens vinduer åbne mod himlen. De gør Guds gerninger under Helligåndens indflydelse. Han som kommer nærmest lydigheden mod den guddommelige lov, vil bedst gøre tjeneste for Gud. Han som følger Kristus, rækker ud efter hans godhed, hans medfølenhed, hans kærlighed for menneskefamilien, vil Gud acceptere som en medarbejder sammen med ham. Han vil ikke være tilfreds med at forblive på lavt åndeligt niveau. Han vil hele tiden nå højere og højere.    
For at Kristi arbejde kan udrettes på jorden, må hans tjenere udøve en indflydelse som vil drage deres medmennesker til ham. Enhver udvirker sin egen frelse i frygt og bæven, så hans fejl ikke vil lede andre på vildspor. Alle skal søge ihærdigt  efter den visdom som Gud giver dem, der vandrer i tro. Gud sendte Kristus til vor verden for at vise hvad menneskevæsener kan blive, når de får den guddommelige nådes hjælp.    
Kristus blev fristet på alle punkter ligesom vi fristes, så fastholdt han sin renhed. Han svigtede ikke sin alliance en eneste gang. Ikke en plet af synd ødelagde hans liv. Han er vort eksempel. Vi skal følge ham. Ethvert godt ord der siges, enhver god handling der udføres, vil udøve en indflydelse som vil vare ud som evigheden. Gud forventer at hans udvalgte folk samarbejder med ham. De skal hele tiden vokse i deres religiøse erfaring, drage nær til Kristus, blive mere lig ham, daglig åbenbare mere af den fuldkommenhed han kræver. En sådan tilpasning til Kristus gør menneskevæsener til de eksempler som Gud forventer at hans børn skal være. Og denne erfaring må vinde alle som regnes værdige til at gå ind i den hellige stad.    
Guds søns erfaring i vor verden er eksempel på den kærlighed som enhver tilgivet synder må mærke i sit hjerte og åbenbare i sit liv, - den kærlighed som Kristus erklærede at hans disciple må vise for hinanden. "Børnlille!" sagde han til dem, "Kun en liden stund bliver jeg endnu hos jer. I skal lede efter mig, og det, som jeg sagde til jøderne: "Hvor jeg går hen, kan I ikke komme  det samme siger jeg nu også til jer. En ny befaling giver jeg jer, at I skal elske hverandre: ligesom jeg har elsket jer, skal også I elske hverandre. Derpå skal alle kende, at I er mine disciple, om I har indbyrdes kærlighed."    
Dette var et nyt bud til disciplene. Frelseren havde endnu ikke givet sine disciple den fulde åbenbaring af sin kærlighed til dem. Efter hans pinsel i Getsemane, hans forrådelse, og hans trængsel; efter hans mishandling i sine morderes hænder, og hans lidelser på Golgata, erkendte hans disciple til fulde hvor meget han elskede dem.    
Da han fortsatte sin belæring, sagde han: "Som Faderen har elsket mig, således har jeg også elsket jer; bliv i min kærlighed! Hvis I holder mine bud, vil I blive i min kærlighed, ligesom jeg har holdt min Faders bud og bliver i hans kærlighed. Dette har jeg sagt til jer, for at min glæde skal være i jer, og jeres glæde kan blive fuldkommen. Dette er mit bud, at I skal elske hverandre, ligesom jeg har elsket jer."    
Lad medarbejderne i Guds sag stå sammen, og arbejde i fuldkommen harmoni, placere alle deres evner i Guds forvaltning, og blive brugt som demonstration for hans nådes kraft. Så vil Gud æres og forherliges. Herren ønsker at hans folk skal stå langt over al selviske interesser. Han ønsker at de skal besejre de fristelser de møder. Han ønsker de helliges fællesskab. Når Herrens folk er fyldt med sagtmodighed og ømhed for hinanden, vil de indse at hans bønner over dem er kærlighed, og hans frugt vil være liflig for deres smag. Himlen vil begynde på jorden. De vil danne en himmel herunder, hvor der forberedes til himlen der oppe.  

21 10 1909 Review and Herald Arbejdet foran os   
 Vore konferenser i Amerika har meget stort og vigtigt arbejde at gøre. Vi skal fremføre arbejdet i Amerika på en sådan måde at vi skal være til styrke og hjælp for dem, der proklamerer budskabet i fjerntliggende lande. Alle nationer, tungemål og folk skal vækkes op og komme til at kende sandheden. Noget er blevet gjort, men der er stadig meget at gøre, og der er meget at lære her i denne konferense, for at værket kan gå fremad på en måde der vil ære og forherlige Gud.    
Min sjæl er så bebyrdet at jeg ikke har kunne hvile. Hvilken linje kan vi dvæle ved, så vil give menneskesindet det dybeste indtryk? Der er vore skoler. De skal ledes på en sådan måde at de vil udvikle missionærere, som vil gå ud på hovedvejene og hegnene og så sandhedens frø. Det var Kristi hvervekald til Hans efterfølgere. De skulle gå til hovedvejene og sidevejene og frembære sandhedens budskab til sjæle, bringes til tro på evangeliet. Jeg følte det dybt alvorligt da jeg så hvor meget der mangler at blive gjort på steder jeg har besøgt for nylig. Vi må stå i Guds kraft, hvis vi skal udføre dette arbejde.    
Enhver medarbejder skal se på Gud når han arbejder. Vi skal arbejde som mænd og kvinder der har en levende forbindelse med Gud. Vi skal lære hvordan vi møder folk hvor de er. Lad ikke sådanne forhold eksistere, som vi fandt nogle steder da vi vendte tilbage til Amerika, hvor enkelte menighedsmedlemmer, i stedet for at erkende deres ansvar, så hen på mennesker efter vejledning, og mennesker som var blevet betroet en indviet og hellig betroelse i at føre arbejde, ikke forstod værdien af personligt ansvar og påtog sig selv arbejdet at ordne og diktere hvad deres brødre skulle gøre eller ikke skulle gøre. Der er ting som Gud ikke tillader i Hans arbejde. Han vil lægge Sine byrder på Sine byrdebærere. Hver enkelt sjæle står til ansvar over for Gud, og skal ikke instrueres egenmægtigt af mennesker hvad hans skal gøre, hvad han skal sige, og hvor han skal gå. Vi skal ikke sætte lid til menneskers råd og samtykke i alt hvad de sige, medmindre vi får bevis for at de er under Guds Ånds indflydelse.    
Studér det første og andet kapitel i Apostlenes Gerninger. Jeg har fået lys om at vort arbejde må fremføres på en højere og bredere måde end det før er blevet fremført. Himlens lys skal påskønnes og værnes om. Dette lys er for medarbejderne. Det er til dem der mærker at Gud har givet dem et budskab, og at de har et helligt ansvar at frembære i sin forkyndelse.    
Den nærværende sandheds budskab skal forberede et folk til Herrens komme. Lad os forstå dette, og lad dem som er i ansvarsbetyngede stillinger blive så enige, at arbejdet skal gå solidt fremad. Lad ikke nogen komme ind som en egenmægtig hersker, og sige: Du skal gå der, og de må ikke gå der; og du må gøre dette, og du må ikke det. Vi har et stort og vigtigt arbejde at gøre, og Gud vil have at vi tager forstandsmæssigt fat i dette arbejde. Når mennesker sættes i ansvarsbetyngede stillinger i de forskellige konferenser, bliver de ikke gjort til guder. Ingen har visdom nok til at handle uden råd. Mennesker behøver at rådføre sig med deres brødre, og rådføre sig med hinanden, og bede sammen, og planlægge sammen for værkets fremme. Lad medarbejde knæle ned sammen i bøn til Gud, bede Ham om at styre deres løbebane. På dette punkt har der har været en stor mangel hos os. Vi er betroet for meget til menneskers planlægning. Dette kan vi ikke tillade os. Farefulde tider er over os, og vi må komme til det sted, hvor vi ved at Herren lever og hersker, og at Han bor i menneskebørnenes hjerter. Vi må have tillid til Gud.    
Uanset hvor du sendes hen, så gem Guds frygt og kærlighed i jeres hjerter. Gå dagligt til Herren for at blive instrueret og vejlede; sæt lid til Gud for lys og kundskab. Bed for denne instruks og dette lys, indtil du får det. Det vil ikke nytte noget at du beder, og så glemme de ting du har bedt for. Hold dine tanker hen over din bøn. Dette kan du gøre når du arbejder med dine hænder. Du kan sige: Herre, jeg tror; jeg tror af hele mit hjerte. Lad Helligåndens kraft komme over mig.    
Hvis der var mere bøn iblandt os, mere udøvelse af en levende tro, og mindre afhængighed af at andre skal have erfaringen for os, vil vi være langt længere fremme, end den åndelige forstand vi har i dag. Hvad vi behøver er en dyb, personlig hjerte- og sjæls-erfaring. Da vil vi kunne fortælle hvad Gud gør og hvordan han arbejder. Vi behøver en levende erfaring med Guds ting; og vi er ikke sikre før vi får dette. Der er nogle som har en god erfaring, og de fortæller om den; men når I kommer til at veje det op, ser I at det ikke er en korrekt erfaring, for det er ikke i overensstemmelse med et tydeligt, Så siger Herren. Hvis der nogen sinde har været et tidspunkt i vor historie hvor vi behøver at ydmyge vore individuelle sjæle for Gud, så er det i dag. Vi behøver at komme til Gud i tro på alt hvad han har lovet i ordet, og da vandre i al det lys og den kraft som Gud giver.    
Jeg føler meget dybt når vore brødre, som kommer fra fremmede marker fortæller mig meget lidt om deres erfaring, og hvad Herren gør for at bringe sjæle til sandheden. Det er hvad vi ønsker på dette tidspunkt. Gud ønsker ikke at vi skal gå i gang i uvidenhed. Han ønsker at vi skal forstå vort personlige ansvar over for Ham. Han vil åbenbare Sig selv for alle sjæle som vil komme til Ham i al ydmyghed og søge Ham med hele hjertet.    
Der skal oprettes skoler i fremmede lande og i vort eget land. Vi må lære fra Gud hvordan disse skoler skal ledes. De skal ikke styres sådan som mange af dem er blevet styret. Vore institutioner skal betragtes som Guds redskaber til at fremme Hans arbejde på jorden. Vi må se hen til Gud efter vejledning og visdom; vi må bede indstændigt til ham, at vi må undervises i hvordan arbejdet fremføres solidt. Lad os erkende Herren som vor lærer og vejleder, og så skal vi fremføre arbejdet på rigtige linjer. Vi behøver at stå som en forenet gruppe der skal se øjne til øjne. Da skal vi se Guds frelse åbenbaret på den højre hånd og på den venstre. Hvis vi arbejder i harmoni, giver vi Gud en chance til at arbejde for os.    
I alt vort skolearbejde behøver vi at få en korrekt forståelse hvad væsentlig uddannelse er. Mennesker taler meget om højere uddannelse, men hvem kan definere hvad højere uddannelse er? Den højeste uddannelse findes i den levende Guds ord. Den uddannelse som lærer os at underlægge vore sjæle under Gud i al ydmyghed, og som gør at vi kan tage Guds ord ind, og tror netop hvad det siger, er uddannelsen der er mest brug for. Med denne uddannelse ser vi Guds frelse. Med Guds Ånd over os, skal vi frembære sandhedens lys på hovedveje og biveje, at Guds frelse må åbenbares på en bemærkelsesværdig måde.    
Vil vi fremføre arbejdet på Herrens måde? Er vi villig til at lade os undervise af Gud? Vil vi brydes med Gud i bøn? Vil vi modtage Helligåndens dåb? Dette er hvad vi behøver og må have på dette tidspunkt. Da skal vi gå frem med et budskab fra Herren, og sandhedens lys vil skinne frem som en lampe der brænder, når ud til alle dele af verden. Hvis vi vil vandre ydmygt med Gud, Gud vil vandre med os. Lad os ydmyge vore sjæle for Ham, og vi skal se Hans frelse.  

11 11 1909 Review and Herald Råd til lærere   
 [<i>Mrs. E. G. White og hendes gruppe tilbragte under deres vej til generalkonferensen, fem dage i College View. Fredag formiddag talte hun til femhundrede studerende i Collegets kapel, og sabbat og søndag talte hun til store forsamlinger i menigheden. Mandag morgen, mødtes hun, under anmodning, med lærerstaben. Efterfølgende er en del af hendes tale til de tredive lærer som var forsamlet. - W. C. White.</i>]    
Jeg vil læse andet korinterbrev, kapitel seks: - <br>"Som medarbejdere formaner vi jer også til, at det ikke må være forgæves, I har modtaget Guds nåde. (Han siger jo: "I en nådig stund bønhørte jeg dig, og på en frelsens dag hjalp jeg dig." Se, nu er det en nåderig stund, se, nu er det frelsens dag!) Og vi volder ikke anstød i noget, for at tjenesten ikke skal komme i vanry; men som Guds tjenere anbefaler vi os i enhver henseende ved stor udholdenhed i trængsler, under nød og angst, under hug og slag, i fængsler, under oprør, i slid og slæb, i nattevågen, i sult; ved renhed, ved kundskab, ved langmodighed, ved mildhed, ved Helligånden, ved oprigtig kærlighed; ved forkyndelse af sandheden, ved Guds kraft, ved retfærdighedens våben til angreb og forsvar; ved ære og vanære, ved ondt rygte og godt rygte; som forførere og dog sanddru; som ukendte og dog velkendte; som døende, dog se, vi lever; som tugtede, dog ikke pint til døde; som bedrøvede, dog altid glade; som fattige, der dog gør mange rige; som de, der intet har og dog ejer alt. . . .     
Træk ikke i ulige åg med de vantro, thi hvad har retfærdighed og lovløshed med hinanden at skaffe? eller hvad fællesskab er der mellem lys og mørke? hvordan kan Kristus stemme overens med Beliar? eller hvordan kan den troende have lod og del med den vantro? hvordan kan Guds tempel og afguder have med hinanden at gøre? Vi er jo den levende Guds tempel, thi Gud har sagt: "Jeg vil bo og vandre iblandt dem og være deres Gud, og de skal være mit folk." Derfor: "Drag bort fra dem, og skil jer ud, siger Herren, Og "rør ej noget urent, så vil jeg tage imod jer og være jer en Fader og I skal være mine sønner og døtre, siger Herren, den Almægtige."    
I bør også studere det syvende kapitel, men jeg vil ikke tage tid til at læse det nu.    
Der er hele tiden fare iblant vore folk at dem som går ind i skole- og sanatoriearbejde vil nære den tanke at de må være på linje med verden, studere de ting som verden studerer, og blive fortrolig med de ting som verden bliver fortrolig med. Dette er en af de største fejltagelser der kan gøres. Vi vil gøre alvorlige fejltagelser vi bruger opmærksomhed på at ransage verden.    
Spørgsmålet stilles: Hvad er den højere uddannelse? Der er ingen højere uddannelse end den der i principperne i de ord, jeg læste for jer fra dette sjette kapitel i andet korinterbrev. Lad vore studerende dette flittigt, så de kan fatte det. Der kan ikke fås højere uddannelse end som de første diciple fik, og som gives os gennem Ordet. Måtte Guds Helligånd indprente jeres sind med den overbevisning, at der er ikke andet i hele verden af uddannelser, som er så ophøjet som er i det sjette og syvende kapitel af andet korinterbrev. Lad os gå lige så langt frem i vort arbejde som Guds Ord vil lede os. Lad os arbejde ihærdigt for denne højere uddannelse. Lad vor retfærdighed være tegnet på vor forståelse for at Guds vilje er betroet os gennem hans budbringere.    
Det er enhver troende privilegium at tage Kristi liv og Kristi lære som sit daglige studium. Kristen uddannelse betyder accept, i synspunkter og princip, af Frelserens lære. Det indebærer en daglig samvittighedsfuld vandring i Kristi fodspor, som nedgjorde sig til at tage sin kongelige kåbe og kone af og komme til vor verden i menneskelig form, så han kunne give menneskeslægten kraft så de ikke kunne få på andre måder. Hvad er det for en kraft? - Det er den kraft der kommer af den menneskelige natur er forenet med den guddommelige, kraft til at tage Kristi lære og følge ham i bogstaven. I sin modstand mod ondt og i hans arbejde for andre, gav Kristus mennesker et eksempel på den højeste mulig uddannelse som nogen kan få.    
Guds søn blev forkastet af  nogen han kom for at velsigne. Han blev taget af onde hænder og korsfæstet. Men efter at han var opstået fra døde, var han hos sine disciple i fyrre dag, og på den tid gav han dem meget dyrebare undervisning. Han lagde de underliggende principper for højere uddannelse hos sine efterfølgere. Og da han var ved at forlade dem og gå til sin Fader, var hans sidste ord til dem: "Jeg er med jer alle dage, helt til verdens ende."    
Fristelser vil komme over mange som sender deres børn i vore skoler, fordi de ønsker at at sikre dem det verden betragter som væsentlig uddannelse. Hvem ved hvad den mest væsentlige uddannelse udgør, medmindre det er en uddannelse der fås fra den Bog, som er fundament for al sand kundskab? Dem som betragter det som vigtigt at få kundskaber på linje med verdslig uddannelse gør en stor fejltagelse, som vil få dem til at vakle på personlige meninger som er menneskelige fejlende. Til dem som føler at deres børn må have det som verden kalder for væsentlig uddannelse, vil jeg sige: Bring jeres børn til det enkle Guds ord, og de vil være sikre. Vi skal spredes inden læge, og vi må arbejde hurtigt.    
Det lys er blevet givet mig at der vil komme et vældigt pres på enhver syvendedags adventist, som verden kan komme i tæt forbindelse med. Dem som søger den uddannelse om verden sætter så højt, ledes gradvist længere og længere fra sandhedens principper indtil de bliver uddannede verdslige. For vilken pris har de fået deres uddannelse! De har delt sig med Guds Helligånd. De har valgt at acceptere det som verden kalder kundskab, i stedet for de sandheder Gud har betroet mennesker gennem sine tjenere, profeter og apostlene. Og der er nogle som har sikret denne verdslige uddannelse, tror at de kan indføre den på vore skoler. Men lad mig fortælle jer at i må ikke tage det som verden kalder for højere uddannelse og bringe det ind i vore skoler, sanatorier og menigheder. Vi behøver at forstå disse ting. Jeg taler definitivt til jer. Dette må ikke ske.    
Enhver studerendes sind bør være indprentet med tanke at uddannelse er en fiasko, medmindre forstanden har lært at gribe de guddommelige sandheders åbenbaring og medmindre hjertet accepterer lærdommene fra Kristi evangelium. Den studerende som, i stedet for de brede principper til Guds Ord, vil acceptere almindelige ideer og vil optage sin tid og opmærksomhed på banale og trivielle sager, vil finde at sindet bliver forkrøblet og svækket. Han har mistet voksekraften. Sindet må oplæres til at forstå de vigtige sandheder som vedrører det evige liv.    
Jeg er instrueret om at vi skal føre vore studerendes sind højere end det nu er tænkt muligt. Hjerte og sind skal oplæres til at bevare deres renhed og dagligt få forsyninger fra den evige sandheds kilde. Det guddommelige sind og den guddommelige Hånd har igennem tidsalderen bevaret skabelsesberetningen i sin renhed. Det er Guds Ord alene som giver os en autentisk beretningen om vor verdens skabelse. Dette Ord skal være hovedstudiet i vore skoler. I dette kan vi konversere med patriarker og profeter. I denne lærer vi at vore genløsning har kostet ham, som er lige med Faderen fra begyndelsen, og som ofrede sit liv så et folk kan stå genløste for ham, fra alt jordisk og tarveligt, fornyet i Guds billede.    
Hvis vi skal lære af Kristus, må vi bede som apostlene bad da Helligånden blev udgydt over dem. Vi behøver Guds Ånds dåb. Vi er ikke sikre for en stund, når vi ikke giver Guds Ord vor lydighed.    
Jeg siger ikke at der ikke skal studeres sprog. Sprog bør studeres. Inden længe vil der være udtrykkelig behov for at mange forlader deres hjem og arbejder iblandt dem med andre sprog; og dem som kender til fremmede sprog vil derved blive i stand til at tale med dem, som ikke kender sandheden. Nogle af vore flok vil lære sprog i de lande som de sendes til. Dette er en bedre måde. Og der er een som vil stå på den højre side af den trofaste medarbejder der åbner forståelse og giver visdom. Herren kan gøre deres arbejde frugtbart hvor mennesker ikke kender det fremmede sprog. Idet de er blandt folk, og bringer publikationer, vil Herren arbejde på menneskesind, tildele en forståelse om sandheden. Nogle som tager arbejdet op på fremmede marker kan lære ordet gennem en fortolker. Som resultat af det trofaste arbejde vil der være en høst at samle, værdien af det vi nu ikke forstår.    
Der er en anden arbejdslinje at fremføre, arbejdet i de store byer. Der bør være grupper med seriøse medarbejdere der arbejder i byerne. Mennesker bør studere hvad der er brug for i de steder som er forsømte. Herren har draget vor opmærksomhed til de forsømte skarer i de store byer, alligevel får denne sag kun lidt opmærksomhed.    
Vi er ikke villige nok til at betynge Herren med vore bønner, og til at bede ham efter Helligåndens gave. Herren ønsker at vi trænger på ham i denne sag. Han ønsker at vi skal presse vore indstændige bønner frem for tronen. Guds overbevisende kraft må mærkes ud over vore rækker. Den mest dyrebare uddannelse som kan fås vil findes ved at bringe sandhedens budskab ud til steder som nu er i mørke. Vi bør gå ud præcis som de første disciple gik ud i lydighed til Kristi hvervelse. Frelseren gav disciplene deres anvisninger. Med nogle få ord fortalte han dem hvad de kan forvente at komme ud for: "Jeg sender jer ud," sagde han, "som får iblandt ulve: vær der snilde som slanger, og enfoldige som duer." Disse arbejdere skulle gå ud som repræsentanter for ham, som gav sit liv for verdens liv.    
Herren ønsker at vi skal komme i harmoni med ham. Hvis han vil dette, kan hans Ånd herske i vore sind. Hvis vi har en sand forståelse om hvad væsentlig uddannelse indebærer, og drister os til at undervise i dens principper, vil Kristus hjælpe os. Han har lovet sine efterfølgere at når de står frem for rådsforsamlinger og dommere, skal de ikke tænke over hvad de skal sige. Jeg vil instruere jer, siger han. Jeg vil vejlede jer. Når vi ved hvad det vil sige at blive undervist af Gud, når den Himmelske visdom bringes ind i vore sind, skal vi skelne dem fra vore tanker. Vi skal forstå dem som Guds ord, og i Guds ord skal vi se visdom, liv og kraft. . . . .    
Vi skal undervise de unge til at vise den samme mentale og fysiske kræfter. Trofast tjeneste af hele kroppen vil give en uddannelse som er bred og omfangsrig. Vi har et hårdt arbejde at gøre i Australien med at uddanne forældre og unge i disse linjer; men vi holder standhaftig ud, til lektierne er lært, så uddannelsen bliver fuldendt, studietiden må deles mellem at få bogkundskab og få kundskab  til det praktiske arbejde. Bruges en del af hverdagen på nyttigt arbejde, lærer de studerende hvordan de renser marken, hvordan jorden dyrkes, og at bygge huse, bruge tid som eller skulle bruges på at spille spil og søge fornøjelser. Og Herren velsignede de studerende som brugte deres tid på at få nyttige vaner.    
Undervis de studerende i at ikke betragte den teoretiske del som det vigtigste i deres uddannelse. Lad enhver studerende blive indprentet dybere med at vi bør have en mere intelligent forståelse af hvordan vi behandler det fysiske system. Og der er mange som vil få større forstand i disse sager hvis de ikke begrænser sig selv til flere års studium uden en praktisk erfaring. Jo mere vi sætter os selv under Gud ledelse, des større kundskab vil vi få fra Gud. Lad os sige til vore studerende: Hold jer selv i forbindelse med al krafts kilde. I er Guds medarbejdere. Han skal være vor hovedinstruktør.   

24 02 1910 Review and Herald Trofast over for helsereformen   
 Jeg er blevet opfordret til at bringe et budskab til hele vort folk om emnet sundhedsreform, for mange er frafaldet deres tidligere loyalitet mod sundhedsreformens principper.    
Guds hensigt med sine børn er, at de skal vokse op til den fulde vækst for mænd og kvinder i Kristus. For at kunne gøre det, må de bruge enhver styrke i sind, sjæl og legeme på rette måde. De kan ikke tillade sig at brotødsle nogen styrke i sind eller krop.    
Spørgsmålet om hvordan man kan bevare sundheden, Når vi studerer dette spørgsmål i gudsfrygt, får vi at vide, at det er bedst både for vor fysiskesundhed og vor åndelige fremgang at bruge enkelhed i kosten. Lad os tålmodigt studere dette spørgsmål. Vi behøver visdom og dømmekraft for at børe os klogt ad i denne sag. Naturens love må ikke overtrædes, men skal adlydes.    
De, der har fået oplysning angående farerne ved brugen af kød, the og kaffe og fed og usund tilberedning af maden, og som er besluttede på at indgå en overenskomst med Gud gennem selvfornægtelse, vil ikke forsætte med at forkæle deres appetit med mad, som de ved er usund. Gud fordrer, at appetitten skal renses og selvfornægtelse praktiseres med hensyn til de ting som ikke er gode. Dette er et arbejde, som må gøres, før hans folk kan bestå for ham som et fuldkomment folk.    
Guds udvlgte folk må være et omvendt folk. Fremholdensen af dette budskab må resultere i omvendelse og helligelse af sjæle. Vi skal føle Guds Ånds kraft i denne bevægelse. Dette er et vidunderligt præcist budskab. Det betyder alt for den, der modtager det, og det skal fremføres med et højt råb. Vi må have en sand vedvarende tro på, at dette budskab vil vinde frem med voksende vigtighed til tidens ende.    
Der er nogle bekendende troende, som accepterer visse dele af vidnesbyrdene som Gud budskab, mens de fornægter de dele, der fordømmer deres yndlingsforkælelser. Sådanne personer modarbejder deres eget og menighedens vel. Det er væsentligt, at vi vandrer i lyset, mens vi har lyset. De der erklærer at tro på sundhedsreormen og alligevel modarbejder dens principper i det daglige livs praksis, skader deres egne sjæle og efterlader forkerte indtryk på såvel troendes som ikke-troendes sind.    
Et højtidligt ansvar påhviler dem, der kender sandheden, for at alle deres gerningerskal være i overensstemmelse med deres tro, og for at deres liv skal renses og helliges, så de vil blive beredt for det arbejde, som hurtigt skal gøres med budskabet ved de sidste dages afslutning. De har ingen tid eller styrke at ødsle på forkælelse af appetitten. Ordene skulle komme til os nu med tilskyndende alvorlighed: "Fat derfor et andet sind og vend om, så jeres synder må blive udslettede, for at husvalelsens tider må komme fra Herrens åsyn. Der er mange iblandt os som er mangelfulde i åndeligt henseende, og som helt sikkert vil gå fortabt, hvis de ikke bliver helt omvendt. Har du råd til at løbe den risiko?    
Stolthed og svaghed i troen berøver mange Guds rige velsignelser. Der er mange, som medmindre de ydmyger deres hjerter for Herren, vil blive overraskede og skuffede, når det råb høres: "Se, brudgommen kommer". De har sandhedens teori, men de har ingen olie i deres lampe. Vor tro i denne tid må ikke standse ved accept af troen på den 3. engels budskabs teori. Vi må have Kristi nådes olie, som vil nære lampen og få livets lys til at skinne ud og vise dem vej, som er i mørket.    
Hvis vi vil undgå sygdom, må vi uden tøven begynde at arbejde alvorligt på vor egen frelse med frygt og bæven. Der er mange, der ikke giver noget afgjort bevis på, at de er tro mod deres dåbsed. Deres nidkærhed er kølnet i formaliteter, verdslig ergerrighed, stolthed og kærlighed til selvet. Lejlighedsvis bliver deres følelser vækket, men de falder ikke på klippen Jesus Kristus. De kommer ikke til Gud med hjerter, der er knust i anger og bekendelser. De, der erfarer den sande omvendelses værk i deres hjerter, vil afslører åndens frugter i deres liv. Åh, om disse, der har så lidet åndeligt liv, ville gøre sig klart, at evigt liv kun tilkendes dem, der er blevet delagtige i guddommelig natur og som undgår den fordærvelse, der er i verden gennem lysterne.    
Kristi magt kan alene udvirke den hjertets og sindets forandring, som alle de, der vil have del med ham i det nye liv i Guds rige, må erfare. Frelseren har sagt: "Ingen kan se Guds rige, hvis han ikke bliver født påny." Den religion, der kommer fra Gud, er den eneste religion, der kan lede til Gud. For at kunne tjene ham ret, må vi fødes af den guddommelige Ånd. Det vil lede til årvågenhed. Det vil rense hjertet og forny sindet og give os evne til at kende og elske Gud. Det vil give os villig lydighed mod alle hans krav. Dette er sand tilbedelse.    
Gud kræver uafbrudt fremgang hos sit folk. De behøver at lære, at en forkælet appetit er den største hindring for sindets udvikling og sjælens helligelse. Med al bekendelse til sundhedsreform spiser mange af os forkert alligevel. Forkælelse er den største hindring af kroppens og sindets udvikling og ligger stort set til grund for svaghed og for tidlig død. Lad det menneske, som søger efter at komme til at besidde Åndens renhed lægge sig på sinde, at i Kristus er der magt til at kontrollere appetitten.    
Hvis det ville være en fordel for os at give efter for ønsket om kød, ville jeg ikke rette denne opfordring til jer, men jeg ved, at det er det ikke. Kødspiser er skadelige for det fysiske velbefindende, og vi burde lære at klare os uden dem. De, der har mulighed for at sikre sig en vegetarisk kost, men vælger at følge det, de selv foretrækker i denne sag, idet de spiser og drikker, som de har lyst, vil gradvis blive skødesløse med den vejledning, Herren har givet angående andre punkter i den nuværende sandhed, og vil miste deres erkendelse af, hvad der er sandhed. De vil visseligt høste, som de har sået.    
Jeg er blevet oplyst om, at eleverne ved vore skoler ikke skal have kød eller mad, der er usundt tilberedt. Intet, der vil tjene til at opmuntre ønsket om stimulanser bør stilles på bordene. Jeg apellerer til gamle og unge og til midaldrende: Hold jeres appetit i ave med hensyn til de ting, som skader jer. Tjen Herren med ofre. Lad børnene have en fornuftig andel i dette arbejde. Vi er alle medlemmer af Herrens familie, og Herren vil, at hans børn, unge og gamle beslutter sig til at fornægte appetiten, og at bruge de derved sparede midler til det, der behøves, til at bygge kirker og støtte missionen.    
Jeg er blevet bedt om at sige til forældre: Stil jer selv med sjæl og ånd på Herrens side i dette spørgsmål. Vi behøver altid at have i tanke, at i denne tid er vi på prøve for universets Herre. Vil I ikke holde op med at hengive jer til ting, der skader jer? Bekendelsens ord er billige. Lad jeres selvfornægtende handlinger vidne om, at I vil være lydige mod de krav, som Gud stiller til sit særlige folk. Bring så en del af de midler, I sparer ved jeres selvfornægtelse, til forrådshuset og der vil være nok til at bære Guds værk fremad.    
Der er mange, der føler, at de ikke kan klare sig uden kød, men hvis disse ville stille sig på Herrens side og resolut belutte sig til at vandre den vej, han leder, ville de få styrke og visdom, som Daniel og hans venner fik det. De ville opleve, at Herren ville give dem den sund dømmekraft. Mange ville blive overrasket over at se, hvor meget der kunne spares til Guds sag ved selvfornægtelse. De små summer, som blev sparet ved selvopofrelse, ville gavne opbygningen af Guds sag mere end større gaver ville, som ikke havde kostet selvfornægtelse.    
Syvende Dags Adventisterne beskæftiger sig med skæbnesvangre sandheder. For mere end 40 år siden, gav Herren os specielt lys over sundhedsreformen, men hvorledes vandre vi i det lys? Hvor mange har nægtet at leve i harmoni med Guds vejledning? Vi som et folk burde gøre fremskridt i forhold til det lys, vi har modtaget. Det er vor pligt at forstå og respektere sundhedsreformens principper. Hvad emnet afholdenhed angår, skulle vi være foran alle andre folk. Alligevel er der blandt os menighedsmedlemmer og ordets forkyndere, som kun har liden respekt for det lys, som Gud har givet os over dette spørgsmål. De spiser som de har lyst til og sabejder, som de har lyst til.    
Lad de, der lærere og ledere i vor sag tage deres faste standpunkt på Bibelens grund med hensyn til sundhedsreformen og give et retlinet vidnesbyrd til dem, der tror, at vi lever i de sidste dage af denne jords historie. En adskillelsens linie må trækkes mellem dem, der tjener Gud, og dem, der tjener sig selv.    
Det er blevet vist mig at de principper, som blev givet os i budskabets tidlige dage, er lige så vigtige og skulle iagtages lige så samvitighedsfuldt i dag, som de bliv dengang. Der er nogle, der aldrig har fulgt det lys, der er blevet givet os i kostspørgsmålet. Nu er det tid til at tage lyset frem fra at have været under skæppen og lade det skinne med klare stråler.  

3 03 1910 Review and Herald Trofast over for helsereformen (konkluderet)   
 Principperne i sand levevis betyder meget for os hver især og som et folk. Da sundhedsbudskabet første gang kom til mig, var jeg svag og mat og havde hyppige perioder med besvimelser. Jeg tryglede Gud om hjælp, og så åbenbarede han det store sundhedsreformationsspørgsmål for mig. Han oplyste mig om, at de, der holder hans bud, må bringe sig selv i hellig overensstemmelse med ham, og at de ved afholdenhed i mad og drikke må holde sjæl og legeme i den mest gunstige form for tjeneste. Dette lys er blevet er stor velsignelse for mig. Jeg tog mit standpunkt for sundhedsreformen, vel vidende, at Herren ville styrke mig. Jeg er ved bedre helbred i dag til trods for min alder, end jeg var i mine unge dage.    
Der er nogle, der påstår, at jeg ikke har fulgt principperne i sundhedreformen, som jeg har forsvaret dem med min pen, men jeg kan sige, at jeg har været trofast i sundhedreformen. De, der har været medlemmer af min familie ved, at dette er sandfærdigt.    
Vi udpeger ikke nogen præcis retningslinie med hensyn til kosten. Men vi siger, at i de lande, hvor der er rigeligt med frugt, korn og nøder, er kød ikke det rette for Guds folk. Jeg er blevet undervist om at kød har en tendens til at gøre sindet dyrisk og berøve mænd og kvinder den kærlighed og sympati, de skulle føle for hinanden, og at kød giver de lavere lidenskaber kontrol over der højere kræfter i mennesket væsen. Hvis kød nogensinde har været sundt, så er det - det ikke nu.Kræft, svulster og lungesygdomme er stort set forårsagede af kød.    
Vi skal ikke gøre brugen af kød til et spørgsmål om medlemsskab, men vi skulle overveje den indflydelse som bekendende troende, der bruger kød, har over andre. Skal vi ikke som Guds budbringere sige til folket: "Enten I nu spiser eller drikker, eller hvad I gør, så gør det alt til Guds ære." Skal vi ikke give et bestemt vidnesbyrd mod at forkæle en perverteret fordærvet appetit? Vil nogen, der er Evangeliets forkyndere og fremholder den mest højtidelige sandhed, der nogensinde er givet til dødelige, give et dårligt eksempel ved at vende tilbage til Ægytens kødgryder? Vil nogen, der får deres løn fra tienden fra Guds forrådshus tillade sig ved selvforkælelse at forgifte den livgivende strøm, der flyder gennem deres årer? Vil de vanære det lys og de advarsler, som Gud har givet dem? Legemets sundhed bør betragtes som væsentlig for væksten i nåden og erhvervelsen af et roligt sind. Hvis man ikke tager ordentligt hensyn til maven, vil dannelsen af et højnet moralsk karakter blive hindret. Hjernen og nerverne er i forbindelse med maven. Skadelig spisen og drikken resulterer i skadelig tænkning og handling.    
Alle bliver nu prøvet. Vi er blevet døbt til Kristus, og hvis vi vil gøre vort ved at skille os af med alt, der trækker os nedad, og som gør os til alt det, vi ikke burde blive, vil vi få styrke til at vokse op til Kristus, der er vort levende hoved, og så skal vi se Guds frelse.     
Kun når vi er kloge med hensyn til sund levevis, kan vi vækkes op til fuldt ud at se det onde, der er resultatet af en uhensigtsmæssig kost. Da, der efter at have set deres fejltagelser, og har mod til at forandre deres vaner, vil finde, at reformationsprocessen kræver en kamp og meget udholdenhed. Men når smagen for det rette er dannet een gang, vil de opdage at brugen af mad, de før betragtede som harmløs, langsomt men sikkert lagde grunden til fordøjelsesvanskeligheder og andre sygdomme.    
Fædre og mødre, våg i bøn. Våg strengt over umådehold i enhver form. Lær jeres børn principperne i sand sundhedsform. Lær dem, hvilke ting de skal undgå for at bevare helbredet. Guds vrede er allerede begyndt at hjemsøge ulydighedens børn. Hvilke forbrydelser, hvilke synder, hvilken uretfærdighed praktiseres nu og afsløres til alle sider? Som et folk bør vi udøve stor omsorg i at vejlede vore børn ret mod fordærvede forbindelser.    
Større anstrengelser burde udvises i at undervise folk i sundhedsreformens principper. Madlavningskurser skulle oprettes, og der burde gives hjem til hjem undervisning i kunsten at lave sund mad. Gamle og unge burde lære at lave enklere mad. Hvor som helst sandheden bliver fremholdt, bør folk undervises i, hvordan man tilbereder mad på en enkel og alligevel appetitvækkende måde. Det skal vises, at en nærende kost kan laves uden brug af kød.    
..... Lær folk, at det er bedre at vide, hvordan man holder sig rask, end hvordan man kurerer sygdomme. Vore læger burde være kloge undervisere og advare alle mod selvforkælelse og vise, at det at holde sig fra ting, som Gud har forbudt, er den eneste vej til at forebygge ødelæggelsen af sjæl og legeme.    
Megen takt og diskretion burde man lægge i at tilberede nærende føde til at erstatte det, som kosten før har bestået af for dem, der lærer at blive sundhedsreformatorer. Der kræves tro på Gud, alvor i fortsæt og en villighed til at hjælpe hinanden. En kost, der mangler ernæringens rigtige bestanddele, fører til skam over sundreformans sag. Vi er dødelige og må forsyne os med den kost, som vil give den rette ernæring til legemet.    
Nogle i vort folk afholder sig samvittighedsfuldt fra at spise uhensigtsmæssig mad, men forsømmer samtidigt at sørge for, at de får de nødvendige bestanddele til at opretholde legemet. De, der indtager et yderliggående syn på sundhedsreformen, står i fare for at tilberede retter uden smag, idet de gør dem så flove at de ikke tilfredsstiller en. Mad bør tilberedes på en sådan måde, at den bliver appetitvækkende såvel som nærende. Den bør ikke berøves det, systemet behøver. Jeg bruger lidt salt, og det har jeg altid gjort, fordi salt -tværtimod at være skadeligt - faktisk er nødvendigt for blodet. Grønsager skulle gøres tiltalende med lidt mælk eller fløde eller andet af den slags.    
Mens der er advaret angående farerne for sygdom gennem smør, og det dårlige ved den frie brug af æg til småbørn, så skulle vi alligevel ikke betragte det som et princip ikke at bruge æg fra høns, der bliver passet og hensigtsmæssigt fodret. Æg indeholder værdifulde ting, som er lægemidler, der kan modvirke visse gifte.    
Nogle, der afholder sig fra mælk, æg, og smør, har ikke sørget for at nære systemet med den rette ernæring, og som følge heraf, er de blevet svage og ude af stand til at arbejde. Således er sundhedsreformen bragt i vanry. Det arbejde, som vi har prøvet på bygge grundigt op, er blevet forvirret af fremmede ting, som Gud ikke har krævet, og så er menighedens anstrengelser blevet forkrøblede. Men Gud vil gribe ind for at forhindre resultaterne af disse ideer. Evangeliet bør bringe harmoni til den syndige slægt. Det bør bringe rige og fattige sammen ved Jesu fødder.    
Den tid vil komme, da vi må holde op med at bruge nogle af disse ting i kosten, som vi bruger, som mælk, fløde og æg. Men det er ikke nødvendigt at gøre det indviklet for os ved yderliggående restriktioner før tiden. Vent til omstændighederne kræver det, og Herren bereder vejen for det.    
De, der vil have held med at forkynde sundhedsprincipperne, må gøre Guds ord til deres fører og rådgiver. Kun når lærerne i sundhedsprincipper gør dete, kan de stå på sikker grund. Lad os aldrig modarbejde sundhedsreformen ved ikke at bruge sund og tiltalende føde i stedet for skadelige ting, vi har afstået fra. Lad os aldrig på nogen måde opmuntre appetitten for stimulanser. Spis kun jævn, enkel, sund føde og tak Gud for sundhedsreformens principper. Vær i alle ting sande og retskafne, så vil I vinde dyrebare sejre.    
Mens vi arbejder imod frådseri,og umådehold, må vi iagttage de forhold, som den menneskelige familie lever under. Gud har sørget for dem, der lever i verdens forskellige lande. De, der ønsker at samarbejde med Gud, må omhyggeligt overveje det, før de specificerer nøjagtigt, hvilken føde man må og ikke må spise. Vi skal i forbindelse med den brede befolkning. Hvis sundhedsreformen i dens mest yderliggående form skulle fremholdes for dem, hvis omstændigheder forbyder, at man antager den, bliver der gjort mere skade end gavn. Når jeg fremholder Evangeliet for de fattige, er jeg blevet belært om at sige, at de skal spise den føde, som er den mest nærende. Jeg kan ikke sige til dem: I må ikke spise æg, mælk eller fløde. I må ikke bruge smør ved tilberedningen af maden." Evangeliet skal prædikes for de fattige men tiden er endnu ikke inde til at foreskrive den strengeste kost.    
De prædikanter, der føler sig frie til at forkæle appetiten, er meget langt fra målet. Gud ønsker, at de skal være sundhedsreformatorer. Han vil, at de skal leve op til de lys, som er givet vedrørende dette emne. Jeg bliver ked af det, når jeg ser dem, der burde være nidkære for vore sundhedsprincipper, endnu ikke er omvendte til den rette levevis. Jeg beder om, at Herren må indprente i deres sind, at de lider et stort tab. Hvis det stod til, som det skulle i de husholdninger, som vore menigheder udgør, kunne vi gøre dobbelt så meget arbejde for Gud.    
For at være rene og forblive rene, må Syvende Dags Adventisterne have den Hellige Ånd i deres hjerter og i deres hjem. Herren har givet mig det lys, at når vore dages Israel ydmyger sig for ham og renser sjælens tempel for enhver besmittelse, så vil han høre deres bønner for de syge og vil velsigne brugen af hans midler mod sygdomme. Når det menneskelige redskab gør alt, hvad det kan for at bekæmpe sygdom ved at bruge de enkle behandlingsformer, som Gud har skaffet til veje, så vil dets anstrengelser blive velsignede af Gud.    
Hvis Guds folk, efter at der er givet så meget lys, stadig vil nære forkerte vaner ved at forkæle selvet og nægte at reformere sig, så vil det komme til at lide under de sikre konsekvenser af overtrædelsen. Hvis de er bestemte på at tilfredsstille deres perveterede appetit med en hvilken som helst kost, vil Gud ikke mirakuløst frelse dem fra følgerne af deres selvforkælelse. De "skal lægges ned med sorg."    
De, der vælger at være formastelige og siger: "Herren har helbredt mig, og jeg behøver ikke at reformere min kost; jeg kan spise og drikke, som jeg lyster," vil om kort tid have behov for Guds genskabende kraft i sjæl og legeme. Fordi så nådigt har helbredt dig, må du ikke tro, at du kan give dig hen til verdens selvforkælende levevis. Gør, som Kristus befalede det efter sit helbredelsesværk, "Gå bort og synd ikke mere". Appetitten må ikke være dig Gud.    
Gud gav sit ord til det gamle Israel, at hvis de ville holde sig strengt til ham og opfylde alle hans krav, ville han holde fri for alle sygdomme, som han havde bragt over Ægypterne. Men dette løfte var givet på betingelse af lydighed. Hvis israeliterne havde adlydt den undervisning, som de havde modtaget og haft gavn af dens fordele, ville de være blevet verdens anskuelsesundervisning i sundhed og fremgang. Israeliterne svigtede i at opfylde Guds hensigt med dem, og gik glip af at modtage de velsignelser, der kunne være blevet deres. Men i Josef og Daniel, i Moses og Elias og i mange andre har vi ædle eksempler på resultaterne af den sande måde at leve på. Ligesom trofasthed i dag vil frembringe lignende resultater. Til os er der skrevet: Men I er en udvalgt slægt, et kongeligt præsteskab, et helligt folk, et ejendomsfolk, for at I skal forkynde hans guddomskraft, som kaldte jer fra mørket til sit underfulde lys."    
Overgivelse selvet bringer hvile. Å, hvor mange der går glip af de rigeste velsignelser, som Gud har et forråd af til dem i sundhed og åndelige gaver; Der er mange sjæle, der kæmper for specielle sejre og specielle velsignelser, for at de måtte kunne udføre en eller anden stor ting. For at opnå dette, føler de altid, at de må føre en pinefuld kamp i bøn og med tårer. Når disse personer søer i Skriften med bøn for at få at vide Guds udtrykte vilje, og så gør hans vilje af hjertet uden eneste forbehold af selvforkælelse, aå vil de finde hvile. Al, deres pinefuldhed, alle tårerne og kampene vil ikke bringe dem den velsignelse, de længes efter. Selvet må overgives fuldstændigt. De må gøre det arbejde, som viser ved at tilegne sig Guds overvældende rigdom af nåde, som er lovet alle, der beder i tro.    
Hvis nogen vil gå i mit spor, skal han fornægte sig selv og tage sit kors op dagligt og følge mig. Lad os følge Frelseren i sin enkelthed og selvfornægtelse. Lad os løfte Manden fra Golgatha op i ord og o helligt levned. Frelseren kommer meget nær til dem, der indvier sig til Gud. Hvis der nogen sinde har været en tid, da vi behøvede Guds Ånds arbejde i vort hjerter og liv, er det nu. Lad os gribe fat i denne guddommelige magt efter styrke til at leve et liv i hellighed og selvfornægtelse.  

31 03 1910 Review and Herald Verdens behov   
 I denne tid med overbevisende oplysning, er den kristne menighed stillet over for en verden der ligger midnattens mørke, næsten helt overgivet til afgudsdyrkelse. En næsten universel ligegyldighed af Jehovas lov gør ganske hurtigt verden til det som Sodoma og Gomorra var. Som i dagene før vandfloden, fylder voldshandlinger landet. Højt spil og røveri bliver de almindelige onder. Brugen af berusende spiritus er under tiltag. Mange som har fulgt deres egen uhelliggjorte vilje søger at gøre en ende på deres formålsløse liv ved selvmord. Uretfærdighed og kriminalitet af enhver slags findes på jordens højere steder, og dem som bifalder i disse forkerte ting søger at beskytte de skyldige fra afstraffelse. Ikke en hundrede del af de fordærvelser som er her er gjort tydeligt for verden. En smugle af den grusomhed der begås er kendt. Menneskenes ondskab har næsten nået sin begrænsning.    
På mange måder viser Satan at han hersker verden. Han påvirker menneskenes hjerter og fordærver deres sind. Mennesker på store steder giver udtryk for at deres tanker er konstant onde. Mange søger efter rigdomme og har ingen betænkeligheder i at forøge deres rigdom gennem svigagtige overtrædelser. Herren giver disse mennesker lov til at udsætte andre i deres onde handlinger. Nogle af deres uretfærdige måder er lagt åben for verden, så tænkende mennesker som stadig har et ønske i deres hjerter om at være ærlige og retfærdige over for deres medmennesker kan forstå hvorfor Gud begynder at sende hans domme over jorden. Herren vil med sikkerhed straffe verden for dets uretfærdighed. Sit blod bringer jorden for lyset og dølger ej mer sine dræbte."    
Denne tidsalder viser et sørgeligt billede for dem, hvis øjne er blevet åbnet for at se de onder der hersker overalt. Verden er næsten forladt for gudsfrygt og kærlighed til Gud. Dette er den tid der er profeteret af Esajas, når "mørket skal dække jorden, og stort mørke folket." Store skarer ledes bort af en troløs slægts bedrag, og lever i vildfarelsens mørke. Den fremherskende hånd for vor tid er vantro og frafald, - en ånd der giver påskud af oplysning på grund af et formodet sandhedskundskab, men i virkeligheden den blindeste indbildning. Der er en modstand imod Guds tydelige ord, og mod vidnesbyrdet i hans Ånd. Der er en afguderisk ophøjelse af baren menneskelig tankegang, frem for Guds åbenbarede visdom.    
 Denne fordærvelige vantro findes i alle lande, og trænger igennem alle samfundslag. Der undervises frit i den i universiteter, colleges og højere skoler, og det kommer så galt ind og bliver undervist på almindelige skoler og børnehaver. Tusindvis som bekender at være kristne må give agt på løgnagtig åndslære. Overalt konfronteres den sandhedssøgende med mørkets ånd i religiøs forklædning.    
Herren søger i medfølelse at oplyse deres forståelse som nu famler i vildfarelsens mørke. Han udsætter hans domme over en forhærdet verden, for at hans lysbærer kan opsøge og frelse det som er mistet. Han kalder nu på sin menighed på jorden til at vågne op fra den døsighed som Satan har forsøgt at bringe over dem, og fuldføre deres himmelsk-bestemte arbejde i oplysning af verden. Hans budskab til menigheden for denne tid er, Gør dig rede, bliv lys, thi dit lys er kommet, Herrens herlighed er oprundet over dig." For at imødekomme de vilkår som er i denne tid hvor mørke omgiver jorden, og tykt mørke omgiver folket, har Guds menighed været udrustet til samarbejde med Gud i at udbrede bibel sandhedens lys rundt omkring. For dem der søger at gøre deres del trofast som bærere af det kostbare lys, er denne forsikring givet: Over dig skal Herren oprinde, over dig skal hans herlighed ses. Til dit lys skal folkene vandre og konger til dit strålende skær."    
Verden i dag er i skrigende behov for en Jesu Kristi åbenbarelse i personen af hans hellige. Gud ønsker at hans folk skal stå foran verden et helligt folk. Hvorfor? - fordi der er en verden der skal frelses i lyset af evangeliesandheden; og ligesom sandheds budskabet skal kalde mennesker ud af mørke til Guds storslåede lys der er givet af menigheden, dets medlemmers liv, helliggjort ved sandhedens Ånd, skal de bære vidnesbyrd for det forkyndte budskabs sanddruhed.    
Gud ønsker at hans folk skal sætte sig selv i rigtigt forhold til ham, så de kan forstå hvad han kræver af dem frem for alt andet. De skal åbenbare for enhver kæmpene sjæl i verden hvad det betyder at øve ret, gerne vise kærlighed og vandre ydmygt med [deres] Gud." Hvor de end er, hjemme eller ude, skal de være hans lovlydige folk. De skal have den forsikring at deres synder er tilgivet, og at de er accepterede som den Højstes børn.    
Verden har behov for at få demonstreret praktisk kristendom. I synet af at dem som hævder at være Kristi efterfølgere er et skuespil for en ikke-troende verden, påhviler det dem at vise at de har et rigtigt forhold til Gud. De kan ikke lade en dag gå, uden at de i levende tro griber fat i Israels Gud. For at stå som lys for verden, behøver de at have det klare lys fra Retfærdighedens sol hele tiden skinnende på sig. De skal altid huske på at alle omkring dem er en verden i mørke, og går til af mangel på kundskab.    
Når Guds folk adskiller sig selv helt fra ondt, så han kan lade himlens lys hvile på dem i rigt mål, og skinne frem fra dem til verden, så vil det blive fuldbyrdet, mere fyldigt en nogen sinde før i Esajas profeti, i hvem Guds tjener erklærede til restmenigheden i de sidste dage: "Til dit lys skal folkene vandre, og konger til dit strålende skær. Løft øjnene, se dig om, de samles, kommer alle til dig. Dine sønner kommer fra det fjerne, dine døtre bæres på hofte; da stråler dit øje af glæde, dit hjerte banker og svulmer; thi havets skatte bliver dine, til dig kommer folkenes rigdom."    
Verden er i behov efter den frelsende sandhed som Gud har betroet hans folk. Verden vil fortabes medmindre der vil gives et kendskab til Gud gennem hans udvalgte repræsentanter. I Helligåndens kraft, dem som er arbejdere sammen med Gud skal arbejde med utrættelig iver, og sprede sandhedens værdifulde lys omkring i verden. Når de går på hovedveje og sideveje, når de arbejder på de uopdyrkede steder på jorden, hjemme og egne uden for, vil de se Guds frelse åbenbaret på usædvanlige måder.    
Guds trofaste budbringere skal søge at frembære Herrens arbejde på hans bestemte vej. De skal sætte dem selv i tæt forbindelse med den store Lærer, så de dagligt kan blive belært af Gud. De skal brydes med i alvorlig bøn for Helligåndens dåb så da kan imødekomme en verdens behov der fortaber sig i synd. Al magt er lovet dem som går frem i tro for at forkynde det evige evangelium. Ligesom Guds tjenere frembærer verden et levende budskab frisk fra herlighedens trone, vil sandhedens lys skinne frem som en lampe der brænder og når ud i alle dele af verden. Således vil vildfarelsens og utroens mørke være fordrevet fra tankerne i mest ærlige af hjertet i alle lande, som nu søger efter Gud, om de dog kunne famle sig frem til ham og find ham."  

5 05 1910 Review and Herald Tillid til Herren*   
 Nok kan vores hjerter henvende sig til vor forløser med den mest perfekte tillid, når vi tænker på, hvad han har gjort for os, selv da vi var syndere. Gennem tro kan vi hvile i hans kærlighed. "Ham, som kommer til mig," siger han, "vil jeg på ingen måde kaste ud." Det ville være en forfærdelig ting, at stå foran Gud, klædt i syndige klæder, og hans øjne læser alle vore hemmeligheder I vort liv. Men gennem effekten af Kristi offer, kan vi stå foran Gud ren og pletfri, vore synder sonet for og benådet. "Hvis vi bekender vore synder, er han trofast og retfærdig, tilgiver os vore synder og renser os fra al uretfærdighed." Den frelste synder, klædt i klæder af Kristi retfærdighed, kan stå i nærværelsen af en Gud der hader synd, gjort fuldkomne ved retfærdigheden af Frelseren. Løftet siger "Så mange som tog imod ham, gav han magt til at blive Guds sønner."    
Kristus har ikke givet os nogen forsikring om, at det er en let sag at opnå fuldkommenhed. Det er en strid og en kamp og en udvikling dag efter dag. Det er gennem store trængsler, at vi får adgang til Himmeriget. For at få del i Kristi herlighed sammen med ham, må vi også få del i hans lidelse. "Det blev ham, for hvem alle ting er, og ved hvem alle ting er, at bringe mange sønner til herlighed, at gøre Kaptajnen for deres frelse perfekt gennem lidelser." "Skønt han var en søn, dog lærte han lydighed gennem det, som han har lidt."Han har sejret for os. Skulle vi da være ængstelige og feje på grund af de trængsler, vi møder på vor vej? Skal vi ikke møde dem uden jammer og beklagelser?    
Når vi får en dybere forståelse af Guds barmhjertighed og miskundhed, vil vi prise ham i stedet for at beklage os. Vi vil tale om Herrens kærlige omsorg, om den gode hyrdes ømme medfølelse. Hjertets sprog vil ikke være selvisk knurren og græmmelse. Lovsangen vil som en klar strømmende bæk lyde fra Guds sande troende. De vil sige: "Godhed og troskab følger mig, så længe jeg lever, og jeg skal bo i Herrens hus alle mine dage." Sl 23,6. "Du leder mig med dit råd, du fører mig til herlighed. Hvem har jeg ellers i himlen? Hos dig ønsker jeg intet på jorden." Sl 73,24-25.    
Hvorfor ikke vække de åndelige sanges røst under vor pilgrimsfærd? Hvorfor ikke vende tilbage til vort liv af inderlighed? Vi trænger til at ransage Guds ord, til at grunde over det og til at bede. Så vil vi få et åndeligt indblik i det himmelske tempels inderste boliger. Vi vil opfange lovsangstoner fra det himmelske kor omkring tronen. Når Zion rejser sig og stråler, vil dets glans overstråle alt, og man vil høre lov og pris fra de helliges skare. Så vil små skuffelser og vanskeligheder være glemt.    
Herren er vor hjælper. Han vil lede os gennem alle sager, hvis vi stoler på ham. En ting er sikkert, vi må have tro på Gud, tro på, at han vil indrette tingene på en måde som vil gøre det muligt for os at arbejde med succes. Ingen har nogensinde forgæves sat sin lid til Gud. Han skuffer aldrig dem, der stoler på ham. Hvis vi blot ville gøre den gerning, som Herren vil, at vi skal gøre, og vandre i Jesu fodspor, så ville vore hjerter blive til hellige harper, hvor der fra hver streng ville lyde lov og pris til Ham, som Gud sendte, for at han skulle borttage verdens synd.    
Jehosafat stod og sagde: Hør mig O Juda, og I Jerusalems indbyggere: Tro på Herren din Gud, sådan skal I være opbyggede. Tro på hans profeter, så skal I have fremgang. Og da han havde rådført sig med de mennesker han havde udnævnt til sangere for Herren, som skulle prise skønheden af hellighed, som de gik ud foran hæren og sagde "Pris Herren for hans trofasthed varer for evigt." De priste Gud for sejren, og fire dage derefter vendte hæren tilbage til Jerusalem, belæsset med bytte fra deres fjender, medens de sang pris for sejren som var vundet.    
Tror I ikke, at hvis der skete mere af den slags nu om dage, så ville vort håb og vort mod og vor tro blive genoplivet? Ville ikke de, der skal forsvare sandheden, få nye kræfter? Hvis der fandtes mere lovprisning af Herren og langt mindre bedrøvelig tale om modløshed, ville der blive vundet langt flere sejre.    
Gud er den evige, aldrig skabte kilde til alt godt. Alle de, der stoler på ham, vil opdage, at han er sådan. Til alle dem, der tjener ham og ser hen til ham som deres himmelske Fader, giver han den forsikring, at han vil opfylde sine løfter. Hans glæde skal bo i deres hjerter, og deres glæde skal være fuldkommen.    
Vi har ret til at åbne vore hjerter, og lade solskinnet fra Kristi nærværelse komme derind. Min broder og søster, lad lyset skinne på jer. Få virkelig, personlig kontakt med Kristus, så I kan udøve en indflydelse, der er højnende og genoplivende. Lad jeres tro være stærk og ren og standhaftig. Lad taknemmelighed mod Gud fylde jeres hjerter. Når I står op om morgenen, så knæl ved jeres seng og bed Gud give jer kraft til at udføre dagens pligter og til at møde dens fristelser. Bed ham om hjælp til at få Kristi skønne egenskaber ind i dit arbejde. Bed ham hjælpe dig til at sige de ord, der kan indgyde dine omgivelser håb og mod og drage dig selv nærmere til Frelseren.  

1 12 1910 Review and Herald Hvordan læg medlemmer kan hjælpe.   
 Enhver der har spist af det brød som kommer ned fra himmelen vil bryde dette brød til andre. På dette afhænger den åndelige vækst af de troende. Der er mange der ikke vokser i nåde, og der, på grund af dette, ofte er i en ubehagelig, klagende sindstilstand. De der ikke gør deres pligt, der ikke hjælper andre til at se vigtigheden af sandheden for denne tid, må føle sig utilfredse med sig selv. Satan tager fordel af denne holdning i deres erfaring, og leder dem til at kritisere og finde fejl. Hvis de var travlt engageret i at søge at kende og gøre Guds vilje, ville de føle sådan en byrde for fortabte sjæle, sådan en uro i sindet, at de ikke kunne holde sig fra at opfylde befalingen, "Gå ud i alverden og prædik evangeliet for enhver skabning," "idet I lærer dem at overholde alle de ting som jeg har befalet jer."    
Selv medens de er engageret i deres daglige beskæftigelse, kan mænd og kvinder lede andre til Kristus. Medens de gør dette, vil de have den dyrebare forsikring at Frelseren er tæt ved deres side. De er ikke efterladt alene. Kristus vil give dem ord til at tale der vil opmuntre og styrke sjæle kæmpende i mørket. Deres egen tro vil blive styrket når de finder ud af at løftet om Kristi blivende nærvær er blevet opfyldt. De er ikke kun en velsignelse for andre, men det arbejde de gør for Kristus bringer også velsignelse til dem selv.    
Der er mange der skulle være i gang med at arbejde for deres Mester. Min broder, min søster, hvad gør du for Kristus? Søger du at være til velsignelse for andre? Udtrykker dine læber ord af venlighed, sympati, og kærlighed? Lægger du frem alvorlige anstrengelser for at vinde andre for Frelseren? Er dit hjerte fyldt med en beslutsomhed om at virke for dine naboer? Besøg disse der bor nær ved dig, og i sympati og venlighed nå deres hjerter, lad dit arbejde fjerne fordom. Husk at disse der kender sandheden for denne tid, og dog kun arbejder for deres egen menighed, vil blive krævet til regnskab for uopfyldte pligter.    
Lån jeres naboer nogle af vore mindre bøger. Hvis det lykkes dig at vække deres interesse, så lån dem de større bøger. Hvis det er muligt, prøv at få en anledning til at fortælle dem om sandheden. Ved alle vande den kristne arbejder skal så sandhedens sæd, ikke vide hvad der skal lykkes, det ene eller det andet, men altid vandrende i ydmyghed og tillid ved siden af ham der erklærer, "Se, jeg er med jer alle dage, lige til enden.    
<b>Sparsomlighed i klæder</b><br>Guds folk bør udvise streng økonomi, når de giver penge ud, for at de må have noget at kunne bringe ham sigende: af dit eget har vi givet dig. Således bør de ofre gud takofre for de velsignelser, de modtager fra ham, og på den måde vil de samle sig selv skatte oppe ved guds trone.    
Verdslige mennesker anvender store pengesummer til klæder penge, som kunde være bleven brugt til føde og klæder til dem, der lider sult og kulde. Mange, som Kristus gav sit liv for, har kun råd til at skaffe sig de mest nødvendige og billigste klæder. Medens andre bruger tusinder af kroner for at tilfredsstille modens umættelige fordringer.    
Herren byder sit folk at gå bort fra verden, adskille sig fra den. Stads og kostbare klæder passer sig ikke for dem, som tror, at vi lever i nådetidens sidste dage. Apostelen Paulus skriver: så vil jeg da, at mændene på ethvert sted, hvor de beder, skal opløfte fromme hænder uden vrede og trætte. Ligeså, at kvinder skal pryde sig i sømmelig klædning med blufærdigbed og ærbarhed, ikke med fletninger og guld eller perler eller kostbar klædning, men, som det sømmer sig kvinder, der bekender sig til gudsfrygt, med gode gerninger.    
Selv iblandt dem, som bekender sig til at være guds børn er der sådanne, som bruger mere, end det er nødvendigt, til klæder. Vi bør klæde os net og smagfuldt; men mine søstre, når i køber og tilbereder jeres egne og jeres børns klæder, tænk da på arbejdet i herrens vingård det arbejde, som endnu ikke er fuldført. Det er ret at købe godt materiale og udføre arbejdet omhyggeligt; det er økonomi. Men kostbar stads, er ikke nødvéndigt, og at bruge den siags er at anvende penge på sin forfængelighed, som hellere burde være anvendt i guds sag.    
Det er ikke jeres klæder, som gør jer værdifulde i herrens øjne. Det er de indvortes prydelser, åndens nådegaver, venlige ord, omhu for andre, som gud sætter pris på. Lad den unødvendige pynt og stads fare og brug de penge, du derved sparer, til guds sags fremme. Lær at fornægte dig selv, og oplær dine børn til det samme. Alt, hvad der kan spares ved selvfornægtelse, behøves nu i det værk, som udføres. De lidende skal hjælpes, de nøgne klædes, de hungrige bespises, sandheden for vor tid skal meddeles dem, som ikke kender den.     
Vi er Kristi vidner, og vi skal ikke tillade verdslige interesser således at opsluge vor tid og vor opmærksomhed, at vi ikke giver agt på de ting, gud siger skal komme først. Der er højere interesser at tage hensyn til. Søg først guds rige og hans retfærdighed. Kristus hengav sig helt til det værk, han kom for at udføre. Og hans ord lyder til os: dersom nogen vil komme efter mig, han fornægte sig selv og tage sit kors op og følge mig. Så skal han være min discipel. Kristus gav villigt og med glæde sig selv hen til at udføre guds vilje. Han blev lydig indtil døden, ja korsets død. Skal vi da føle det som noget hårdt at fornægte os selv? Skal vi unddrage os at tage del i hans lidelser? Hans død bør røre hver fiber i os, og gøre os villige til at hellige alt det, vi har og er, til hans gerning. Når vi tænker på, hvad han har gjort for os, bør vore hjerter fyldes med kærlighed.    
Når de der kender sandheden, praktiserer den selvfornægtelse, som guds ord omtaler, da vil budskabet gå med magt. Herren vil høre vore bønner om sjæles omvendelse. Guds folk vil lade lyset skinne, og vantro, som ser deres gode gerninger, vil ære vor himmelske fader.    
Lad os give os selv til Gud i selvopofrende lydighed. Kristus døde for at forløse os fra al synd, og rense til sig selv et specielt folk, ivrig efter at gøre gode gerninger. I tanke, ord, og gerning vi skal være fuldstændig omformet til Guds vilje. Himmelen er kun for disse der har renset deres sjæle gennem lydighed til sandheden. Den er et sted hvor ubesmittet renhed alene kan bo.    
I fuldkommen lydighed er der fuldkommen glæde. "Dette har jeg talt til jer," sagde Kristus, "at min glæde kan blive i jer, og at jeres glæde kan være fuldkommen." Må Gud styrke vor tro, og lede os til højder som vi endnu ikke har nået. Han gav Kristus til at dø for os, at vi kunne være renset for al synd. Han har lovet at udgyde sin Ånd på os. Han har givet os hans ord, for at vi gennem lydighed over for dets undervisning kan blive gjort hellige. Det er vort privilegium, vor pligt, at vokse i nåde. (<i>Skal konkulderes</i>)  

23 02 1911 Review and Herald Den første kristne martyr*   
 Stefanus, den første af de syv fattigforstandere, var en mand fuld af gudsfrygt og inderlig tro. Forhænget faldt ned for hans øjne, og han så til den ende som blev afskaffet ved Kristi død. Som jøde af fødsel, talte han på det græske sprog, og var fortrolig med grækernes sæder og manerer. Han fandt derfor anledning til at forkynde evangeliet i de græskjødiske synagoger. Han var meget aktiv i Kristi sag, og proklamerede frimodigt sin tro. Lærte rabbiner og professorer i loven gik ind i den offentlige diskussion med ham, og var overbevist om at de fik en nem sejr. Men "de var ikke i stand til at modstå den visdom og ånd som han talte med." Han talte ikke kun ved Helligåndens kraft, men det var tydeligt at han havde studeret profetierne, og lært i alle lovens sager. Han forsvarede dygtigt de sandheder han var advokat for, og overvandt sine modstandere fuldstændigt.    
Da præsterne og rådsherrerne så den kraft, der var over Stefanus´ forkyndelse, blev de fyldt af bittert had. I stedet for at indrømme rigtigheden af det vidnesbyrd, han aflagde, besluttede de at få ham til at tie ved at lade ham henrette. Ved flere anledninger havde de bestukket de romerske myndigheder til at gå forbi uden kommentarer i situationer hvor jøderne havde taget loven i deres egne hænder, og havde prøvet at fordømme og eksekvere fanger efter deres nationale sædvane. Stefanus´ fjender betvivlede ikke at de kunne gøre dette, uden at de selv kom i fare. De besluttede sig for at løbe risikoen, og stævnede derfor Stefanus, og bragte  ham frem for Sanhedrinrådet for at prøve.    
Lærte jøder fra omkringliggende lande var indkaldt for at modbevise fangens argumenter. Saulus var til stede, og tog en ledende del imod Stefanus. Han bragte veltalenhedens vægt og rabinernes logik til at føre sagen og overbevise folk om at Stefanus forkyndte falsk og farlig lære. Men hos Stefanusmødte han en, der var lige så højt uddannet som ham selv, og en som havde fuldforståelse for Guds hensigt at sprede evangeliet til andre nationer.    
Da præsterne ikke kunne få bugt med Stefanus´ klare, rolige visdom, besluttede de at statuere et eksempel på ham, og samtidig med at de således tilfredsstillede deres hævntørst, ville de gennem frygten forhindre andre i at antage denne tro. Der blev lejet falske vidner til at bære vidnesbyrd imod ham om, at de havde hørt ham tale bespotteligt mod templet og loven. "Thi vi har hørt ham sige", erklærede disse vidner "Denne Jesus fra Nazaret skal nedbryde dette sted og forandre de skikke, som Moses har overleveret os."    
Idet Stefanus stod ansigt til ansigt med sine jøder, for at besvare blasfemiske anklager, skinnede en hellig glans over hans ansigt, "og alle de, som sad i rådet, stirrede på ham, og hans ansigt var, for dem at se, som en engels ansigt." Dem som ophøjede Moses kunne have set fangen i det samme hellige lys, som udstrålede fra den ældgamle profets ansigt. Mange som beskuede dette lys skælvede og tilslørede deres ansigter, men herskernes hårdnakkede vantro og fordomme vaklede ikke.    
Da Stefanus blev spurgt, om anklagerne imod ham var sande, begyndte han sit forsvar med høj og klar stemme, der gav genlyd i retssalen. Han gik over i det udvalgte folks historie, med ord som holdt forsamlingen fortryllet. Han udviste grundig kundskab om jødernes husholdning, og den åndelige fortolkning af den, som nu var manifesteret gennem Kristus. Han gentog Moses ord, som forudsagde Kristus: "En profet som mig vil Gud lade fremstå for jer, en af jeres brødre; ham skal I høre." Han gør sin egen loyalitet til Gud klar og for den jødiske tro, medens han viste at den lov som jøderne troede frelste, var ikke i stand til at frelse Israel fra afguderi. Han forband Jesus Kristus med al den jødiske historie. Han referede til Salomons tempelbygning, og til både Salomons og Esajas ord: "Dog, den Højeste bor ikke i huse, gjorte med hænder." "Himlen er min trone og jorden mine fødders skammel. Hvad for et hus vil I bygge mig? siger Herren, eller hvor er stedet, jeg skulle hvile på?" Stedet for Guds højeste tilbedelse er i himlen.    
Da stefanus nåede til dette punkt, blev der tumult blandt folkene. Han så den modstand, som mødte hans ord og vidste, at dette ville blive hans sidste vidnesbyrd. Da han satte Kristus i forbindelse med profetierne og talte om templet, som han gjorde, sønderrev præsten i foregiven rædsel sine klæder Dette var for Stefanus et varsel om, at hans røst snart for stedse ville være bragt til tavshed! Skønt han kun var nået til midten af sin prædiken, brød han brat af. Pludseligt afbrød han den historie han fortalte, vendte han sig til sine rasende dommere, og sagde: " I stivnakkede og uomskårne på hjerter og øren! Altid sætter I jer op imod Helligånden som jeres fædre, således I. Hvem af profeterne har jeres fædre ikke forfulgt? de dræbte dem, som forud forkyndte, at den Retfærdige skulle komme, og hans forrædere og mordere er I blevet. I modtog loven, formidlet ved engle, men I har ikke holdt den!"    
For dette blev præsterne og lovlærte ude af sig selv af vrede. Mere som vilde dyr efter bytte, end mennesker, fór de på Stefanus, og skar deres tænder. Fangen kunne læse sin skæbne i de grusomme ansigter der omgav ham, men han vaklede ikke. Frygten for at dø var forsvundet! For ham rummede de rasende præster og den ophidsede folkeskare ingen rædsel. Omgivelserne svandt bort fra hans synskreds. For ham stod Himmelens porte åbne, og da han så derind, så han den himmelske herlighed og Kristus, der netop havde rejst sig fra sin trone og var rede til at bistå sin tjener, der skulle lide martyrdøden for hans skyld. Triumferende udbrød Stefanus: Se, jeg skuer Himlene åbne, og Menneskesønnen stående ved Guds højre hånd. Da han beskrev den herlige scene, der åbnede sig for ham, var det mere, end hans forfølgere kunne udholde. De tilstoppede deres ører for ikke at høre hans ord og udstødte høje skrig, mens de alle som en stormede ind på ham og slæbte ham uden for byen. Så stenede de Stefanus, medens han bad og sagde: 'Herre, tilregn dem ikke denne synd!' Og da han havde sagt dette, sov han hen."    
De vidner som havde anklaget Stefanus blev afkrævet at kaste den første sten. Disse personer lagde deres klæder ned for fødderne for Saulus, som havde taget aktiv del i ordstriden, og havde indvilget sig i fangens død.    
Stefanus´ martyrium gjorde et stort indtryk på alle som var vidne til det. Det var en pinefuld prøvelse for menigheden, men førte til Saulus omvendelse, som ikke kunne få martyrens tro, standhatighed og lovprisning ud af hovedet. Erindringen om Guds segl på Stefanus´ ansigt og hans ord, som bevægede alle, der hørte dem, blev stående i de tilstedeværendes sind og vidnede om den sandhed, han havde forkyndt.    
Der var ikke afsagt en dom over Stefanus, men de romerske mydigheder var bestukket med store pengesummer for at ikke undersøge sagen.    
Ved sceneriet med Stefanus´ trængsel og død, virkede Saulus til at være gennemsyret med vanvittig iver, og derefter virkede han til at være vred på sin egen skjulte overbevisning om at Stefanus blev æret af Gud på det tidspunkt da han blev anæret af mennesker. Han fortsætte med at forfølge Guds menighed, jage dem, pågribe dem id eres huse, og overlade dem til præsterne og rådsherrne for fængsel og død. Hans iver for at føre denne forfølgelse førte til kristnes rædsel i Jerusalem. Romerske myndigheder gjorde ingen særlige anstrengelser for at standse dette grusomme værk, og hjalp jøderne i det skjulte, for at forsone sig med dem, og få deres gunst.    
Saulus var højt værdsat af jøderne for hans iver for at forfølge de troende i Kristus. Efter Stefanus´ død, i betragtning af det han gjorde ved anledning, var han et udvalgt medlem af Sandhedrin. For en tid var lærte og nidkære rabbi et mægtigt indstrument i Satans hænder til at udføre sit oprør imod Guds Søn, men Sulus blev hurtigt hvervet til at opbygge den menighed, som han nu rev ned. En mægtigere end Satan havde valgt Saulus til at tage martyren Stefanus sted, og forkynde og lide for hans navn, og sprede frelsens glade nyheder om hans blod vidt omkring.  

6 04 1911 Review and Herald Kornelius, en sandhedssøger   
 Da Peter udførte sit arbejde, besøgte han de troende i Lydda. Her helbredte han Æneas, som havde være bundet til sin seng af lammelse i otte år.    
 "Æneas! Jesus Kristus helbreder dig!" sagde apostlen "stå op og red selv din seng!" Da stod han straks op. Og alle beboerne i Lydda og på Saronsletten så ham, og de omvendte sig til Herren."    
I Joppe, som var nær Lydda, boede der en kvinde ved navn Dorkas, hvis gode gerninger har var højt elskede. En værdi discipel af Jesus, hendes liv var flydt af venlighedshandlinger. Hendes dygtige fingre var mere antive end hendes tunge. Hun vidste hvem behovede behagelige klæder og hvem behøvede forståelse, og ofte tjente hen de fatte og de sorrige.    
 "Men det skete i de dage, at hun blev syg og døde." Menigheden i Joppe erkendte deres tab. Og med henblik af den livsgerning som Dorkas havde levet, er det en lille under at de sørge, eller at de varme tåredåber faldt på det livløse ler.    
Da de hørte at Peter var i Lydda, sendte de troende i Joppa budbringere til ham, og bad ham: "Kom uden tøven over til os!"    
 "Peter brød så op og fulgte med dem. Og da han kom derhen, førte de ham op i salen ovenpå, og alle enkerne stod grædende omkring ham og viste han alle de kjortler og kapper, som "Hinden" havde syet, medens hun endnu var hos den."    
Peter bad om at de grædende venner blev sendt ud af lokalet, og knælede ned, bad han inderligt til Gud om at genoplive Dorkas' liv og sundhed. Idet han vendte sig til legemet, sagde han: "Tabita, stå op!" Og hun slog øjnene op, og da hun så Peter, satte hun sig op." Dorkas gjorde et stort arbejde i menigheden, og Gud så det rigtigt at få hende tilbage fra fjendens land, så hendes flid og energik stadig kan være til velsignelse for andre, og at denne manifestation af hans kraft, Kristi sag måtte styrkes.    
Det var da Peter stadig var i Joppe, at Gud kaldte ham til at tage til Kæsarea og bringe evangeliet til Kornelius.    
Kornelius var en velhavende mand af god fødsel. Hans havde en betroet og ærefuld stilling. En hedning af fødsel, der optgrænede, uddannede, gennem kontakt med jøderne fik han kundskab til Gud, og han dyrkede ham af et sandt hjerte, viste sin tros oprigtighed ved medfølelse for de fattige. Han var kendt fjern og nær for sin godgørenhed, og hans retfærdige liv gav ham en godt ry iblandt både jøder og hedningene. Hans indflydels var til velsignelse for alle han kom i kontakt med. Det inspirede ord beskrivre ham som "en from mand, som frygtede Gud tillige med hele sit hus og gav folket mange almisser og stadig bad til Gud."    
Idet han trode Gud som himlen og jordens skaber, ærede Kornelius ham, anerkendte hans autoritet, og søgtehans råd i alle livsanliggender. Han var trofast mod Jehova i sit hjemmeliv såvel som i hans offiielle pligter, og han rejste Guds alter i sit hjem. Han turde ikke prøve at gennemføre sine planer eller bære sine ansvar uden hjælp fra Gud, og han bad alvorligt efter den hjælp.    
Selvom Kornelius troede profetierne og så frem til Messias' komme, kendte han ikke til evangeliet åbenbaret i Kristi liv og død. Han var ikke medlem af den jødiske menighed, og ville anses af rabbinerne som en hedning og uren. Men Gud læste hans hjertes oprigtighed, og sendte et budskab direkte fra himlen til ham, og gav Peter andre budskaber, for at kunne besøge ham.    
Da Kornelius bad, kom der en himmelsk budbringer til ham, som tiltalte ham ved navn. Høvedsmanden blev bange, alligevel vidste han at englen var udsendt af Gud, og han sagde: "Hvad er der, Herre?" "Dine bønner og dine almisser er steget op til Gud som et ihukommelsesoffer" svarede englen. "Send nu nogle mænd til Joppe og lad dem hente en mand, der hedder Simon med tilnavn Peter. Han er gæst hos en garver ved navn Simon, der har sit hus ved havet."    
Disse anvisningers klarhed, som endog nævnte denne mands beskæftigelse, som Peter boede hos, vist at himlen kendte til menneskenes hitorie og erhverv i alle statdier i livet. Gud er fortrolig med ydmyge medarbejderes erfaring og arbejde, såvel som med kongen på sin trone.    
 "Send nu nogle mænd til Joppe og lad dem hente en mand." Derved viste Gud sin hensigt med evangelieforkyngelsen, og med hans organiserede menighed. Englen blev ikke hvervet til at fortælle Kornelius beretningen om korset. En menneskelig undersåt, ligesom høvedsmanden selv var underlagt menneskelige skrøbeligheder og fristelser, skulle fortælle ham om den korsfæstede og opstandne Frelser. I sin visdom briger Herren dem som søger efter sandheden i berøring med medmennesker som kender sandheden. Det er himlens plan at dem som har taget imod lys, skal viderebringe det til dem som er i mørke.    
Ligesom hans repræsentanter iblandt mennesker, vælger Gud ikke engle som aldrig er faldet, men menneskevæsener, mennesker af samme lidenskaber som dem de søger at frelse. Kristus påtog sig menneskelighed, så han kunne nå menneskeheden. Der var brug for en guddommelig-menneskelig Frelser til at bringe verden frelse. Og de mænd og kvinder som var betroet det hellige hverv at gøre "Kristi uransagelige rigdomme" kendt. De skal være kannaler til at kommunikere mellem Gud og mennesker.    
Kornelius var med glæde lydig over for synet. Da englen var gået, "kaldte han på to af sine tjenestefolk og en gudfrygtig soldat af dem, som stadig var om ham; og han fortalte dem det hele og sendte dem så til Joppe."    
Kornelius' erfaring vil manges erfaring, som selvom de ikke kender sandheden til fulde, vandrer i al det lys de har. Kornelius havde en levende lydighed mod hele den sandhed han fik modtaget, og Gud ordnede begivenhederne sådan at han fik mere sandhed. En budbringer fra salene der oppe blev sendt for at bringe denne romerske officer i berøring med en, der ledte ham til større lys.    
I dag søger Gud efter sjæle iblandt de højeste såvel som de laveste. Der er mange ligesom Kornelius, mænd som ønsker skal knyttes til hans arbejde. Deres sympati er med Herrens folk, men de bånd der binder dem til verden holder dem fast. Det kræver moralsk mod for dem at tage standpunkt for Kristus. Der bør gøres særlige ofre for disse sjæle, på grund af deres ansvar og dem de omgås.    
Meget er blevet sagt om vor pligt mod de forsømte fattige. Skulle man ikke give lidt opmærksomhed til de forsømte rige? Mange betragter denne klasse som håbløs, og de gør lidt for at åbne øjnene af dem, der, blindet og omtåget af glitren af det jordiske glans, har tabt sigte af evigheden. Tusindvis af velhavende mennesker er gået i graven uden varsel. Men ligegyldige som de lader vise sig, er mange blandt de rige nedtrykte. "Den, der elsker sølv, mættes aldrig af sølv, og den, der elsker rigdom, mættes aldrig af vinding." Han som siger om fint guld: "Du er min tillid," har "fornægtet Gud som er der oppe." "Visselig, ingen kan købe sin sjæl fri og give Gud en løsesum ? prisen for hans sjæl blev for høj, for evigt måtte han opgive det? så han kunne blive i live."    
Rigdom og jordiske ære kan ikke tilfredsstille sjælen. Mange blandt de velhavende længes efter guddommelig forsikring, noget åndeligt håb. Mange længes efter noget der vil standse ensformigheden af deres formålsløse liv. Mange i det offentlige liv føler et behov af noget som de ikke besidder. Få iblandt dem går i kirke, fordi de ikke føler at få megen gavn. Læren som de hører, rører ikke hjertet. Skal vi ikke appellere til dem på en usædvanlig måde?    
Gud kalder alvorlige, ydmyge arbejdere, der vil bringe evangeliet til de højere klasser. Det er ikke med ligegyldige, tilfældige berøring, at de velhavende, verdenselskende sjæle kan blive tiltrukket til Kristus. Personlig, beslutsomme bestræbelser skal komme fra mænd og kvinder der er besjælet med missions ånd, dem der ikke vil svigte eller tabe modet.    
For at nå højere klasser, må de troende være levende breve, kendt og læst af alle. Vi repræsenterer ikke de ophøjende og forædlende karaktertræk af sandheden som vi burde. Vi er i fare for at blive snævre og selviske. Med frygt og bæven for at ikke fejle, bør vi altid huske på dette. Lad dem som arbejder for de højere klasser selv bære den sande værdighed, huske på at engle er deres ledsagere. Lad dem holde sindets og hjertets forrådshus fyldt med "Der står skrevet." Lad Kristi dyrebare ord  hænge i mindeværelset, som skal værdsættes langt over guld eller sølv.    
Der skal udrettes mirakler i ægte omvendelse, mirakler som ikke kan ses nu. Denne jords største mænd går ikke længere end en underfuld virkende Guds kraft. Hvis Hans medarbejdere arbejder sammen med ham, og gør deres pligt bravt og trofast, vil Gud omvende mænd som har ansvarsfulde stillinger, forstandsmæssige og indflydelsesrige mænd. Gennem Helligåndens kraft, vil mange acceptere de guddommelige principper. Omvendt til sandheden, vil de blive agenter i Guds hånd der viderebringer lyset. De fil have en særlig byrde for andre sjæle i denne forsømte klasse. De vil mærke evangeliet er blevet betroet dem, til dem som har gjort denne verden til deres alt. Der vil bruges tid og penge på sandheden, og ny virkekraft og magt vil tilføjes menigheden.    
I vor verden er der mange som er nærmere Guds rige end vi tror. I denne mørke syndens verden har Herren mange dyrebare juveler, til hvem han vil vejlede sine budbringere. Over alt er der dem som tager standpunkt for Kristus. Mange vil værdsætte Guds visdom over nogen jordisk vinding, og vil blive trofaste lysbærere. Betvunget af Kristi kærlighed, vil de betvinge andre til at komme til ham.  

6 04 1911 Review and Herald Et studium om principper - nr. 5 (Arbejdsmetoder hvor fordomme er stærke)   
 <i>D. E. Robinson:<br>Sommer 1895, var der en fornyet aktivitet i nogle af Systaterne med at arrestere syvende-dags adventister for søndagsarbejde; og der var forskellige opfattelser blandt nogle af vore brødre, hvorvidt brødrene på den mark skal afholde sig fra deres almindelige verdslige arbejde om søndagen. </i>    
<i>Nogle følte at, de steder hvor søndagsloven blev indført, og afholde sig fra sådant arbejde under alle omstændigheder ville være fornægtelse af tro, og ville indebære dyrets mærke på sig. Den eneste logiske konklusion for et sådant præmis ville være at vore brødre ville undervise alle, endog sabbatsholdere blandt de farvede, hvad konsekvenserne ville være, var det deres pligt at arbejde åbenlyst, som sædvanligt, på den første dag i ugen, på trods af søndagslovene. Andre som arbejde i sydstaterne, med deres kundskab til forholdene og til marken, og nogle folks stærke fordomme, der følte at vort arbejde vil forhindres stærkt om vil fastholdt en sådan linje. </i>    
<i>Formiddag d. 20 nov. 1895, på Armadale lejrpladsen i Victorie, Australien, blev der holdt et særligt møde om denne sag. Til stede var W. W. Prescott, A. G. Daniells, W. C. White, M. C. Israel, L. J. Rosseau, W. A. Colcord, M. G. Kellogg, W. D. Salisbury, James Smith, og søstrene E. G. White og E. J. Burnham. </i>    
<i>Der blev læst flere breve med spørgsmål om problemet, og brødrene blev indbudt til at diskutere punkterne i brevene; men alle lod til at gerne ville høre søster White, og i hendes bemærkninger, sagde hun:</i>    
 "Der er frygtelige kriser foran os, som alle må gå igennem, og de vil især komme og kunne mærkes i ___- Mitsind har været meget trængt over de positioner som nogle af vore brødre er tilbøjelige til at tage med hensyn til det arbejde der skal gøres blandt farvede folk i sydstaterne. . . .     
 "Når sandheden proklameres i Sydstaterne, vil der vises en markant forskel hos dem om modsætter sig sandheden i deres større hensyn for søndagen, og der udvises megen omhu for at ikke vække deres fordomme. Ellers kan vi lige så godt forlade marken helt. . . .     
 "Vort arbejde må ske på en stille måde, bestræbe os for at gøre alt mulig for at overbringe sandheden til folk, huske på at Kristi kærlighed vil smelte modstand bort.    
 "Ud fra det lys om jeg har fået, ser jeg at hvis vi vil få sandheden frem for Sydstaternes folk, må vi ikke opmuntrede de farvede til at arbejde om søndagen. Der må være en klar forståelse om dette. . . .     
 "Vi skal ikke anstrenge os for at undervise Sydstaternes folk til at arbejde om søndagen. <i>Det som nogle af vore brødre har skrevet om dette punkt er ikke baseret på de rette principper.</i> Når skik og brug ikke er i strid med Guds lov, så må I rette jer efter det. Hvis arbejderne ikke gør det, vil de ikke blot hindre deres eget arbejde, men vil blive en anstødssten for dem, de arbejder for, og hindre dem i at modtage sandheden. De, der arbejder som missionærer, har den allerbedste anledning til at holde søndagsskoler om søndagen og at besøge folk og på en jævn og enkel måde fortælle dem om Jesu kærlighed til syndere og undervise dem i skrifterne.    
<i>Spørgsmål:</i> "Skal dem i sydstaterne arbejde om søndagen?" [Udspørgeren havde i tanke at forhøre sig om vore brødres pligt under de vilkår der er i Sydstaterne, frem for deres pligt andre steder end den særlig lokalitet, uanset vilkårene.]    
 "Hvis de gør det, er der fare for at få den modsatte virkning, ud fra den allermindste anledning, vil de oprøre hinanden til at forfølge dem de hader. <i>Helligholdelse af søndagen er ikke den afgørende prøve i øjeblikket. Den tid vil komme, da man ikke blot vil forbyde at arbejde om søndagen, men også forsøge at tvinge folk til at arbejde på sabbatten og gå ind for at helligholde søndagen eller også miste friheden og livet. Men tiden for dette er endnu ikke kommet, for sandheden skal fremholdes mere udførligt for menneskene til et vidnesbyrd. </i> Hvad jeg har sagt om dette bør ikke forstås på de gamle sabbatsholderes handling, som forstår sandheden. De må handle sådan som Herren anviser dem, men lad dem tænke over at de kan gøre det bedste missionsarbejde om søndagen.    
 "Når de farvede folk føler at de har Guds ord med hensyn til sabbatsspørgsmålet, og deres anerkendelse som bragte dem sandheden, nogle af dem er impulsive og benytte anledningen til at trodse søndagsloven, og ved en formastelig modstand fra deres modstandere, vil de pådrage dem selv meget sorg. De farvede folk vil instrueret nøje til at blive som Kristus, <i> og tålmodigt lide fejl, som de må hjælpe deres medmennesker til at se sandhedens lys. . . . </i>    
 "Folk vil hurtig finde ud af om I tror på søndagen og sabbaten, for de vil stille spørgsmål. Så kan du fortælle dem, men ikke på en sådan måde at du tiltrække opmærksomhed til dit arbejde. <i>Du behøver ikke at udfordre dit arbejde ved at arbejde om søndagen. </i> Det vil være bedre at tage den dag til at instruere andre om Jesu kærlighed og sand omvendelse.    
<i>Spørgsmål:</i> "Skal de samme principper styre vort arbejde og for indstilling mod søndagsspørgsmålet i fremmede marker, hvor folks fordomme er så stærke?"    
 "Ja, præcis det samme. Det lys, jeg har fået, går ud på, at Guds tjenere skal arbejde i det stille og forkynde Bibelens store og dyrebare sandheder: Kristus som korsfæstet, og hans kærlighed og uendeligt store offer, og påvise, at når Kristus måtte dø, så var det, fordi Guds lov er bestandig, uforanderlig og evig. Sabbatten skal indskærpes klart og tydeligt, men vær varsomme med, hvordan I behandler den afgud, som søndagen er. I forstår nok, hvad jeg mener!     
 "Jeg har givet jer det lys som er blevet overbragt mig. Hvis det følges vil det forandre manges situation, og vil gøre dem til kloge og forsigtige lærere. <i>Man tager ikke dyrets mærke ved at undlade at arbejde om søndagen; og hvor det kan fremme sagens interesser, bør vi undlade det. </i> Vi skal ikke gøre os særlig umage for at arbejde om søndagen.     
 "Når sabbaten knapt nok overholdes, på steder hvor modstanden er så stærk at det vækker forfølgelser om der arbejdes på søndagen, så lad vore brødre bruge den dag på et ægte missionsarbejde. Lad dem besøge syge, og fattige, tjene deres behov, og de vil få en god anledning til at åbne skriften for enkeltpersoner og for familier. Derved kan der gøres et ganske nyttigt arbejde for Mesteren. Når de, der hører og ser lyset angående sabbatten, tager deres standpunkt for sandheden og holder Guds hellige dag, vil der opstå vanskeligheder, for der vil blive gjort energiske forsøg på at tvinge mennesker til at overtræde Guds lov. </i> Her må de stå fast på, at de ikke vil overtræde Guds lov; og når modstanden og forfølgelsen målbevidst bliver opretholdt, så bør de lægge sig Kristi ord på sinde: Når de forfølger jer i én by, så flygt til en anden: for sandelig siger jeg jer, I skal ikke gå ud til Israels byer, indtil menneskesønnen skal komme.    
 "Den tid er endnu ikke kommet til os at vi skal arbejde som om der ikke var fordomme. Kristus sagde: 'Vær derfor snilde som slanger, og enfoldige som duer.' <i>Hvis I ser at I kan gøre nogle ting som I har fuldstændig ret til at gøre, så forhindrer I sandhedens arbejde, ved at ikke gøre disse ting.</i> At ikke gøre noget vi lukke andres sind imod sandheden. Der er en verden at frelse, og vi vinder ikke noget ved at afskære dem vi prøver at hjælpe. Alle ting kan være lovlige, men ikke alt er hensigtsmæssigt.    
 "Vi har ikke ret til at gøre noget som spærrer det lys som skinner fra himlen; og ved en forkert handlemåde kan vi bringe værket i fare, og lukke den dør som Gud åbnede for at sandheden kan komme ind. <i>Det sidste problem om sabbatsspørgsmålet er endnu ikke kommet, og ved ukloge handlinger kan vi pådrage os kriser før tiden."</i>    
I et brev til ældre A. O. Tait, der blev skrevet samme dag som dette særlige møde blev afholdt skrev fru White yderligere om disse principper. Hun sagde: -    
 "Denne formiddag var jeg til et møde hvor nogle udvalgte få blev kaldt sammen for at overveje nogle spørgsmål de blev præsenteret for i et brev der bad om overvejelser og råd om disse emner. Jeg kunne tale om nogle af disse emner, fordi mange ting, adskillige gange og på forskellige steder, er blevet præsenteret for mig om nogle arbejdsforhold der kræver stor forsigtighed i tale såvel som i udtrykte tanker ved pen. De råd brødre i Sydstaternes marker fik var forskellige; og det ville skabe forvirring. . . . .    
 "Skulle de farvede folk i sydstaterne uddannes, idet de tager imod sandheden, at de skulle arbejde på søndagen, vil der udvises megen ufornuft og uretfærdige fordomme. . . .    
 "Fortæl dem at de ikke skal provokere deres naboer ved at arbejde på søndagen; da <i>dette ikke forhindrer dem fra at overholde sabbaten. <i> . . . .Lad den undervisning denne fortrykte folk får, at holde sabbaten ikke nødvendiggøre deres arbejde på søndagen. . . . .Dette folk behøver ikke at få at vide at overholdelse af søndagen er dyrets mærke <i> før denne tid kommer.</i> . . . .     
 "'Visdommen ovenfra er først og fremmest ren, dernæst fredselskende, mild, hensynsfuld, fyldt med barmhjertighed og gode frugter, fri for partiskhed og hykleri. Og retfærdighed er frugt af en sæd, der sås i fred til gavn for dem, som stifter fred.' Sådan skal det være, og aligevel skal ikke et eneste sandhedsprincip ofres." . . . . <i>Motain Viel, Cal.</i>  

12 10 1911 Review and Herald Hjemmets gudfrygtige eksempel   
 Herren har for nylig igen foreholdt mig nødvendigheden af at minde Syvende Dags Adventistforældre om det vigtige arbejde, der skal gøres i hjemmet.    
Der skal gøres et alvorligt forberedelsesarbejde af alle forældre, som bekender sig til Kristi snare genkomst, så de og deres børn kan være rede til at møde Herren ved hans genkomst. Gud ønsker, at forældre arbejder helhjertede i hans sag, så det arbejde, som han har givet dem, ikke forfejles, og børnene og de unge må få en klar forståelse af Guds vilje med dem. De må lære at tage afstand fra det onde og vælge det rigtige, at vende sig bort fra synden og blive Guds trofaste tjenere, og være beredt til at give ham deres livs bedste tjeneste.    
Der er kun få forældre, som forstår, hvor vigtigt det er at påvirke deres børn gennem et gudfrygtigt eksempel. Dog virker dette meget stærkere end formaninger. Der findes intet bedre middel, som er så effektivt til at lære dem den rette vej. Børn og unge må have et forbillede på at gøre det rigtige, hvis det skal lykkes for dem at sejre over synd og udvikle en kristen karakter. Dette forbillede burde findes i deres forældres liv. Hvis de skal gå ind i Guds stad og glæde sig over sejrvinderens belønning, må nogen vise dem vejen. Forældre kan gøre arbejdet klart og tydeligt for børnene ved at leve gudfrygtigt og ærligt sammen med dem.    
Det er Guds ønske, at forældre overfor deres børn skal være virkeliggørelsen af de principper, som er nedlagt i hans ord. De bør have som mål at oplære børnene i gudsdyrkelse. Det kræver udholdende anstrengelse og konstant bøn at holde børnene på den smalle vej. Men det er muligt at lære børn og unge at elske og tjene Gud.    
Det er muligt at indprente retfærdighedens principper lidt efter lidt, bogstav for bogstav, forskrift for forskrift, indtil hjertets ønsker og tilbøjeligheder er i harmoni med Guds sindelag og vilje. Når forældre bliver klar over det ansvar, der påhviler dem, og besvarer Helligåndens påmindelser om det hidtil forsømte arbejde, vil der i hjemmene ses forandringer, der vil få engle til at glæde sig.    
Forældre bør studere 2. Peters Brev, 1. kapitel. Her findes en fornem udmærkelse af den bibelske sandhed. Her undervises i, at den kristnes erfaring er en konstant vækst, en konstant fremgang i dyder, som giver karakteren styrke og gør den kristne egnet til det evige liv.    
 "Alt, hvad der behøves til liv og gudsfrygt, har hans guddommelige kraft skænket os gennem erkendelsen af ham, der kaldte os med sin herlighed og styrke; og dermed har han også skænket os sine store, dyrebare løfter, så I ved dem kan slippe fri af forkrænkeligheden i denne verden med dens begær og få del i guddommelig natur. Sæt netop derfor al jeres iver ind på, at I til jeres tro føjer dyd, til dyden erkendelse, til erkendelsen selvbeherskelse, til selvbeherskelsen udholdenhed, til udholdenheden gudsfrygt, til gudsfrygten brodersind, og til brodersindet kærlighed. For når dette findes og vokser hos jer, kan I aldrig være uden flid og uden frugt i erkendelsen af vor Herre Jesus Kristus; men den, som ikke har det, er så kortsynet, at han intet kan se og har glemt, at han er blevet renset for sine tidligere synder. Derfor, brødre, skal I arbejde med endnu større iver på at befæste jeres kaldelse og udvælgelse; gør I det, vil I aldrig snuble. For så vil døren til vor Herres og frelsers, Jesu Kristi, evige rige stå på vid gab for jer." (2 Pet1,3-11).    
Det er forældres og børns privilegium at vokse sammen i Kristi nåde. De, som følger de betingelser, der er nedlagt i Guds ord, vil sikre sig, at deres åndelige behov bliver dækket, og samtidig får de kraft til at sejre. De, som føler behovet for den nåde, som Himlen alene kan give, og som Kristus giver til alle, som søger, vil få den himmelske gave.    
De, som har modtaget den bibel ske sandhed, må forvalte den klogt. De må gå fremad for at lære Herren at kende, idet de gemmer himlens lys i deres sind. Men de må Ikke standse her. De må formidle det lys og den viden, de har modtaget. Herren forventer af forældre, at de gør alvorlige forenede anstrengelser for at opdrage deres børn I den kristne lære. I hjemmet må de udvikle Åndens frugter, og på alle måder anerkende ham, som ved Åndens helliggørende kraft har lovet at gøre os fuldkomne til al god gerning. Når forældre får øjnene op for den sande forståelse af deres forsømte pligter, vil de undre sig over den åndelige blindhed, som var karakteristisk for deres tidligere oplevelser. Og når de bliver Kristi elever, vil de blive undervist I at gøre deres arbejde godt.    
Der er blevet gjort alt for lidt på det område - at forberede vore børn på de prøvelser, som vi alle møder I vor kontakt med verden og dens indflydelse. De har ikke fået den hjælp, de burde have fået til at danne en fast karakter, som kan modstå fristelser og fastholde de rette principper, når de møder vanskeligheder. Dem vil alle, der forbliver trofaste mod Guds bud og Jesu vidnesbyrd, møde.    
Det er nødvendigt for forældre at forstå de fristelser, som de unge daglig står over for, så de kan lære dem at sejre over dem. Der er påvirkninger fra skolen og fra verden, som forældrene må lede dem gennem. Gud ønsker, at vi skal vende vore øjne bort fra verdens forfængelighed, fornøjelser og ambitioner og i stedet se på den vidunderlige og udødelige belønning, som er bestemt for dem, der med tålmodighed fuldender det løb, som evangeliet beskriver. Gud ønsker, at vi skal lære vore børn at undgå de påvirkninger, som vil drage dem bort fra Kristus. Herren kommer snart, og vi må forberede os til denne alvorlige begivenhed. Mine brødre og søstre, lad jeres daglige liv i hjemmet vise Guds Ords levende principper. Himmelske sendebud vil samarbejde med jer, når I søger at opnå fuldkommenhedens standard, og når I prøver at undervise jeres børn i, hvordan de skal indordne deres liv efter retfærdighedens principper. Kristus og de himmelske sendebud venter på at levendegøre jeres åndelige følelser, at forny jeres liv og at undervise jer i Guds Ords dybder.    
Forældre bør være forenede i troen, så de med samlet styrke kan føre deres børn til tro på sandheden. Moderens særlige evne til at forme de mindre børns sind gør hende skikket til dette arbejde. Faderen bør tage sine ansvar i hjemmet alvorligere end han sædvanligvis gør. På ham såvel som på moderen hviler ansvaret for børnenes åndelige velfærd. Faderens arbejde er ofte årsag til, at han er borte fra hjemmet og forhindrer ham i at tage en ligelig del i børnenes opdragelse; men når han kan, bør han sammen med moderen tage del i dette arbejde. Forældrene bør arbejde sammen, idet de lidt efter lidt indpoder retfærdighedens principper i børnenes hjerter.    
Davids løfter i Salme 101 bør være de løfter, som ansvaret for hjemmets beskyttende indflydelse hviler på. David siger: "Jeg vil følge den fuldkomne vej ... Med oprigtigt hjerte vil jeg færdes i mit hus. Nederdrægtigheder vil jeg ikke se for mine øjne: den, der begår overtrædelser, hader jeg, han skal ikke komme mig nær. Det falske hjerte skal vige fra mig, den onde vil jeg ikke vide af. Den, der hemmeligt bagtaler sin næste, vil jeg bringe til tavshed. øjnes stolthed og hjerters hovmod vil jeg ikke tåle. Mine øjne skal hvile på de trofaste i landet, de skal bo hos mig. Den, der vandrer ad den fuldkomne vej, skal tjene mig. Den, der handler falsk, skal ikke bo i mit hus. Den, der taler løgnagtigt, skal ikke bestå for mine øjne." (Sl. 101, 2-7)    
Missionsarbejde i hjemmet er et meget vigtigt arbejde. Det bør være vort vigtigste arbejde at give lyset til dem, som er bundet til os med slægtens og blodets bånd. Vi bør ikke undlade at gøre vort bedste for at bringe vor familie den forståelse af sandheden, som vi har modtaget. Paulus siger i 1 Tim 5, 8 (specielt om de materielle behov): "Den, som ikke sørger for sine egne, og særlig for sin husstand, har fornægtet troen og er værre end en vantro."    
Skal de mennesker, som har et alvorligt budskab om verdens oplysning og frelse, gøre små eller ingen anstrengelser for at videregive dette til deres egne familiemedlemmer, som er uomvendte ? Vil forældre tillade, at deres tanker er optaget af uvæsentlige ting, og forsømme det allervigtigste spørgsmål: "Er min familie rede til at møde Herren?"    
Vil de sige ja til de store sandheder, som er sandheden for disse sidste tider, og vise interesse for at budskabet går til andre lande og folk, mens de tillader deres børn, deres dyrebareste ejendom, at fortsætte ubekendte med faren og uforberedte på fremtiden? Skal de, som fra Guds ord og gennem Åndens vidnesbyrd har fået et klart lys om deres pligt, tillade at årene går uden at gøre alvorlige anstrengelser for at frelse deres børn?    
Kristus venter på samarbejdet med de menneskelige sendebud, så Han kan gøre indtryk på vore børns og unge menneskers hjerter. De himmelske væsener længes inderligt efter at se forældre gøre de forberedelser, som er vigtige, hvis de og deres børn skal være tro mod Gud i den kommende strid, og gå ind gennem porten til Guds stad.    
Forældre må ryste ligegyldigheden af sig og overveje tiden. De må søge at rette de fejltagelser, de har begået i børnenes opdragelse i fortiden. De, som har forsømt det arbejde, som er givet dem af Gud, må angre deres forsømmelighed, og påtage sig deres ansvar med gudsfrygt. Idet de søger i det daglige liv at ophøje Guds lov, vil de i deres børns øjne gøre loven værd at ære.  

1 02 1912 Review and Herald Budskaber til forældre!   
 I den sidste tid har jeg gentagne gange fået advarsels og undervisningsbudskaber til forældre. Der er blevet peget på nødvendigheden af grundig anstrengelse og af at søge Herren inderligt undesøge hjertet for alvor. Gud ønsker af os som et folk,at vi får en sådan holdning,at vi kan ære ham. Det kan vi kun gøre,når vi ydmyger vort hjerte indfor Gud og bringer os selv og vore familier i det rette forhold til ham. Vi er kun i sikkerhed, når vi står bag Alvagtens store skjold. Kun der kan Gud virke igennem os at ville og at gøre til hans velbahag, mens vi arbejder for vor frelse med frygt og bæven.     
Herren ønsker at se både unge og ældre bragt i hans hellige nærhed. Kristus er her ikke personligt som under hans fordiske, så han kan undervise de unge: men det er forældres og læreres forret at repræsentere Kristus i ord og karakter, på en sådan måde, at Himlens lys vil oplyse de unges hjerter og mange omvendes til Kristus.     
Forældre har et stort og betydningsfuldt arbejde at gøre. Med blikket fæstet på Guds herlighed må de arbejde på at danne deres børn efter det fuldkomne forbillede. Hvem er dette forbillede - Det er Guds Søn. Kristus kom til denne verden som et menneskeligt væsen, for at han kunne lære mænd og dvinder, hvordan de skal bringe deres liv i overensstemmelse med Guds vilje efter hans eksempel. Han taler til fædre og mødre og siger til dem: ".....lær af mig, for jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet: så skal I finde hvile for jeres sjæle." Kristus skal være lærer for dem, der må oplære de unge. Herrens lov skal være deres livs retningslinie,for denne lov bør skrives på de unges hjerte,ellers vil de aldrig komme til at adlyde Guds Ords sandhed. Hele viljen må overgives til Gud. Han kræver den fulde lydighed. Hvis de unge vil lære Kristus,vil han give dem den kundskab og visdom,som de behøver for at kunne tjene ham,så at han vil godtage dem.     
Fædre og mødre,hvordan skal jeg kunne finde ord,der kan beskrive jeres store ansvar?Afhængiet af den karakter I viser overfor jeres børn,underviser I dem i at tjene Gud eller selvet. Så bed jeres børn,underviser I dem i at tjene Gud eller selvet. Så bed jeres alvorligste bønner til himlen for at få Den hellige Ånd,så jeres hjerter kan blive helligede,og den kurs,I følger,kan ære Gud og vinde jeres børn for Kristus. Det skulle give forældre en følelse af deres opgaves højtidelighed og hellighed,at de ved skødesløs tale eller handling kan føre deres børn vild.     
Forældre behøver Guds og hans Ords ledelse. Hvis de ikke tager rådene i Guds Ord til sig, og ikke gør Bibelen til deres rådgiver og leveregel,vil deres børn vokse op skødesløse og vil gå på ulydighedens og vantroens veje. Kristus levede et liv fuldt af arbejde og selvfornægtelse og døde en skammens død,for at han kunne give et eksempel på den Ånd,som skulle inspirere og beherske hans efterfølgeres liv. Når forældre i deres liv i hjemmet stræber efter at leve, som Kristus gjorde, vil Himlen påvirke deres familiemedlemmers liv.     
I ethvert Kristent hjem burde Gud æres med ofre bestående af lovsang og bøn morgen og aften.Hver morgen og aften skulle alvorlige bønner stige op til Gud om hans velsignelse og ledelse. Vil Himlens Herre gå forbi sådanne hjem og ikke efterlade sig nogen velsignelse der? sandeligt nej. Engle hører lovprisningsofferet og troens bøn, og de bringer bønnerne op til ham, der gør tjeneste i helligdommen for sit folk,og han fremfører sine dyder til deres bedste. Sand bøn griber fat i den Almægtige og giver mennesker sejren. På knæene får den kristne styrke til at modstå fristelsen.     
I gamle dage blev patriarken Abraham udvalgt af Gud til at være hans repræsentant i et fjernt land. Men Abraham var også hjemmemissionær:i livet i hjemmet var han tro mod sit kald. Gud valgte Abraham til at blive en stor nations fader, fordi han så,at Abraham ville undervise sine børn og sine undergivne i lovens principper. Og det,der gav kraften i Abrahams undervisning, var hans daglige livs indflydelse. Hans store husholdning bestod af mere end tusinde sjæle,og mange af dem var familieoverder, og ikke få var først for nyligt blevet omvendt fra hedenskabet. En såda familie krævede en fast hånd på roret. Ingen svag,vaklende holdning ville strække til. Alligevel blev Abrahams autoritet udøvet med en sådan visdom og varsomhed,at hjerter blev vundet.     
Gud sagde: "Jeg kender ham, at han vil byde sine børn og sit hus efter sig, så de vogter på Herrens vej og øver ret og retfærdighed." (eng. overs). For Abrahams del ville der ikke blive tale om noget misbrug af helligt hverv. Han var klar over, at han var ansvarlig overfor Lovgiveren, og han var besluttet på at vandre på Herrens vej og byde sine børn efter sig. Og han, der velsigner den retfærdiges bosætning, velsignede Abraham og sagde: "Med velsignelse vil jeg velsigne dig, og i mangfoldiggørelse vil jeg mangfoldiggøre din sæd som himlens stjerner og som havets sand, og i din sæd skal alle jordens nationer velsignes." (eng. overs).     
De,der er beskæftiget i evangeliets tjeneste,behøver den hjælp,som medlemmerne i deres familier kan give i arbejdet med at bygge karakteren op. Mod og styrke vil komme til arbejdernes hjerter, når der er en forenet anstrengelse fra familiens side med altid at have Himlen for øje og at arbejde viseligt for Gud. Tro oplyser sindet. Som præster og menighed bliver medarbejdere med Gud til deres familiers frelse, vil troens kraft blive åbenbaret i deres arbejde, deres lære og deres adfærd vil vise,at de selv helliges gennem sandheden.     
Forældre,som Guds medarbejdere,skal I føre hans planer for jeres børn ud i livet. Dette opmuntrer til uophørlig årvågen omhu og aldrig svigtende anstrengelser,for sjælefjenden står på spring for at lede dem på afveje. Så længe I lever ophører jeres ansvar for dem ikke. Jeres interesse for deres åndelige vel færd må stikke dybt og vare vedholdende. Men gennem jeres præstegerning for dem og i samarbejde med Guds Ånd kan de blive ledet til at se Guds hensigt med dem og til at antage hans vilje med hensyn til rådigheden over deres liv. Hvem kan værdsætte værdien af trofast arbejde i hjemmet? Midt i vanskelighederne og den aldrig svigtende omsorg er det forældres forret at se frem til evighedens glæder,såvel som med troens øje at se de trofastes belønning.     
Føl ikke,at I kan slappe af i jeres anstrengelser, før hvert eneste medlem af jeres familie er forenet i troen. Gennem verdensfornøjelser og ærgærrighed arbejder fjenden på at trække ungdommen over i sine rækker,og han gar megen succes. Som vi nærmer os tidens ende, vil han finde på alle mulige attraktioner for at drage deres sind ind i verdslige kanaler. Og hvis forældre vil gøre opdragelsen af deres børn til deres hovedopgave,vil Gud give dem en voksende evne til det.     
Der var mødre i Judæa,som hørte om Kristi omsorg for alle dem der kom til ham,og de besluttede sig til at gå til ham og bede ham om at velsigne deres børn. De var hjælpeløse og trængende. Ville den store lærer ikke hjælpe de, som han havde hjulpet ander? De samlede deres børn, og gav sig på vej til det sted, hvor han prædikede. Efter som de gik, sluttede andre mødre sig til selskabet med deres børn.     
Da de nåede det sted hvor Jesus var, fandt de ham omgivet af mænd og kvinder, som alle ønskede, at han skulle tage sig af dem. Mødrene trængte sig nærmere hen til Frelseren, men da disciplene så dem, bebrejdede de dem. Jesus hørte de, og han sagde: "Lad de små børn komme til mig og forbyd dem det ikke, thi for sådanne er Guds rige til." Så tog han børnene i favn. Han velsignede dem og talte sådanne ord til dem, som disse små sjæle kunne forstå. således trøstede han disse alvorlige mødres hjerter.     
Når vi byder Kristi Ånd velkommen i vore hjerter, giver han os sin nåde i stor udstrækning. Når vi rækker ud efter ham, rækker han ud efter os. Han slår aldrig til den hånd, der er strakt ud efter hjælp.     
Gud kalder på os,forat vi skal komme ud fra verden og live adskilte. "I kan ikke tjene både Gud og mammon," siger Kristus. Hvis vi nærer vaner,som gør os uegnede til en plads i himlens lingerige, så lad os i Kristus. Hvis vi nærer vaner, som gør os uegnede til en plads i himlens kongerige,så lad os i Kristi styrke overvinde disse vaner. Gennem vort eksempel i at overgive for vilje til Gud,skal vi lære vore børn, at hvis de vil arve evigt liv, så må de hellige deres liv til ham, hvis vi vil dele de frelstes glæder i det fremtidige liv, må vi ikke give rum for tålmodighed hos os, stolthed og forfængelighed. Vi skal være sejrvindere over alt, hvad der fører krig imod Guds riges principper.   

8 02 1912 Review and Herald Et budskabet (konkluderet)   
 Vi behøver at søge efter en sand forståelse af, hvorledes vi skal træne vore børn til det fremtidige liv. I disse tider, hvor ondskaben hele tiden tager til, har vi ikke råd til at være skødesløse eller forsømmelige. Vore børn er guds ejendom. Skal vi bare lade dem vige af fra retfærdighedens vej,og ikke gøre nogen anstrengelse for at frelse dem? De har et evigt liv at vinde og miste,og det er vor sag at hjælpe dem til at vælge det gode og modstå det onde. Når de lærer at byde Kristi Ånd velkommen i deres hjerter, så vil Gud frelse kunne ses i deres liv.     
Det er somme tider væsentligt at rette på børn:når det er nødvendigt, så gør det i kærlighed. Vis dem, at du ikke straffer dem, men fordi du er bange for ikke at gøre det, så de fortsætter med at nære det onde i deres liv. Forældre og børn behøver Guds Hellige Ånds dæmpende indflydelse. Ofte gør vi mere for at vække det d xxx end for at kalde på det gode i dem. Lad jeres metoder blive af en sådan karakter, at de vil skabe kærlighed. Kærlighed avler kærlighed. Skænd ikke. Det vil bevirke det modsatte af de resultater,som Gud ønsker at se udført. Et udbrud af lidenskab fra dig vil aldrig helbrede dit barns onde temperament. Tal venligt med børnene. Bed med dem og lær dem,hvordan de kan bede for sig selv. Disse erfaringer vil de ikke glemme og Guds velsignelse vil hvile over en sådan tilrettevisning og undervisning og lede børnenes hjerter til Kristus. Herren ønsker, at du skal gribe de evige ting, og at du skal have en erfaring i Kristelig udvikling, som vil være mærkbar for dem,du omgås. Det er privilegium at lade verden se Kristi forvandlende nåde,som vil få dem til at undre sig.     
Når børn bliver klar over, at deres forældre prøver på at hjælpe dem, så vil de med energi gå i den rigtige retning. Og for de børn, der får den rette vejledning hjemme, vil vore skolers goder blive større end for dem,der får lov til at vokse op uden åndelig hjælp hjemme.     
Lad dig ikke aflede fra det afbejde,Gud har givet dig af den masse utilfredsstillende fornøjelser,som verden kan tilbyde. Forældre har ingen tid til fornøjelser og selskaber,mens ders børn er overladt til fjendens fristelser. Sig til de,at Gud har givet dig det arbejde at opdrage dine børn til evigheden. Du ønsker at de skal stå ved din side for at hjælpe dig,og du ønsker at hjælpe dem med at udrette alt det,de er i stand til ved tro på Kristus og hans ord. Du ønsker at få dine børn med dig til Guds stad for at blive kronede med et evigt liv. Du vil, at de skal synge hans pris på den nye jord. Du kan ikke tjene verden og så udrette dette arbejde.     
Forsøm ikke dine børn på grund af besøgende. Dine børn bør ikke overlades til sig selv,fordi der er dommet besøgende til dig hjem. Lad dine venner forstå, at din første opmærksomhed tilhører dine børn, og at du ikke kan deltage i fornøjelser, som vil aflede dit sind fra den interesse, som du bør vise dem. Du har ikke råd til at lade nogen tid gå uudnyttet hen. Du har ikke råd til at lade kine børn drive omkring uden vejledning eller opsyn. Det højtidelige arbejde, du har fået, kan, hvis det forsømmes, kun føre til evigt tab, mens belønningen for trofast anstrengelse er større end det menneskelige sind kan fatte. Ved at vinde himlen, vinder dine børn en arv, hvis værdi når ud over enhver jordisk besiddelse. Din tilfredsstillelse i det fremtidige liv vil blive stor, når du ser dine børn nyde de evige glæder, som de ville have mistet, hvis du, idet du tilfredsstilller dig selv i dette liv, havde unddraget dem de fordele, som de kunne vinde ved en oplæring i at praktisere de rette principper.     
Brig ikke din tid på at sladre om ybetydelige ting, som tøj og mode. Tal om den himmelske klædning, den pletfrie dragt,som er Kristi retfærdighed, som alle må bære, som står med tillidsfuldt for Guds trone. Tal til dine venner om sandheden og Guds Ords krav. Efterhånden,som du gør brug af den vide, du har, vil Gud give dig forøget lys.     
Der er naboer,som I burde arbejde for. Gå tildem i Kristi Ånd og undervise dem i Bibelens sandheder. Efter som I har lejlighed til det, sålæs guds løfter til dem og de bevæggrunde, han holder fre for dem, som går viderefor at læse Herren at kande. Foren dig med dem i bøn, hvis de er villige til det. Ved et sådant fordelagtigt samkvem med dine naboer, gør I guds arbejde og arbejder efter Kristi fremgangsmåde.     
Vi står ansigt til ansigt med begevenheder,som kommer tæt før Herrens komme. I denne tid påhviler det os at være trofaste og passe på vore ord og gerninger. Lad os ikke lege med de evige kendsgerninger. De, der vil være forberedte til Kristi komme, må gøre et grundigt arbejde for evigheden. De har ingen tid at spilde, for alle tings ende er lige for hånden. Lad hjerte og sind være helliget af Ordets sandhedeer. Bevis,at du forbereder dig for evighedens højtidelige begivenheder.     
Til fædre og mødre ikke arbejde viseligt for deres børn og hjælpe dem til at danne retfærdige karakterer?I og jeres børn bør forberede jer på at bestå optagelsesprøven til de højere prøver i skolen deroppe. Uddan så jer selv dagligt til at aflægge enhver tendens eller vane,som vil gøre jer uskikkede til at bestå prøven på den stire eksamensdag. Lad det kunne ses af de, som I omgås, at Kristus er jeres mønster i alle ting.     
Lad den undervisning, I giver jeres børn være enkel, og vær sikker på, at den bliver klart forstået. De lektier, I lærer fra Ordet, akal I fremlægge for deres unge sind så tydeliget,at de kan forstå det. Ved enkle lektier taget fra Guds Ord og deres egen erfaring, kan I lære dem, hvordan de skal tilpasse deres liv til den højeste standard. De kan lære, selv i barndommen og ungdommen at leve betænksomme,alvorlige liv,som vil give en rig høst af godt.     
Som medregenter i det hjemlige kongerige bør faderen og moderen vise venlighed og høflighed mod hinanden. Lad aldrig jeres opførsel stride mod de forskrifter, I prøver på at indskærpe. Forældre, søg for alvor at indarbejde sand visdom hos jeres børn -retfærdighedens visdom. Hvis I ville gøre dette, så må I give dem et eksempel, der er værd at efterligne. Hvis I forsømmer dette, og jeres børn ikke kan stå mål med guds Ord, hvad vil I så svare, når de står for Himmelens domstol, som vidner om jeres forsømmelighed? Hvor forværdeligt vil det være for jer, når jeres tab og fejl går op for jer, når I står ansigt til ansigt med al jordens Dommer og ser frugterne af jeres utroskab for jer.     
Jeg mangler ord for at kunne beskrive domsscenen for jer. Jeg kan ikke beskrive for jer, hvor forfærdeligt skuffelsen vil blive på den dag for dem, der i dette liv har valgt at følge deres egen vilje i stedet for Guds vilje og vej. Verdens lave standard er ikke Kristi standard. Verdens målestok for retfærdighed er ikke hans målestok. Kun de,der i deres evner til at ære og forherlige Gud, vil gøre velsignelsen og velkomsthilsenen fra hans læber: "Vel gjort du gode og tro tjener gå ind til din Herres glæde." Til enhver far og mor har gud givet et sjælevindende arbejde, som de ikke kan lægge over på andre. I dette arbejde er det deres privilegium at drage den lære ud af Guds Ord, som vil give hjælp i enhver nødens time. Alle,der gør det til deres livsværk at søge Kristi retfærdighed, venter der et velkommen til guds stad, hvor de kan forene sig i triumf - og lovsangen over, at livets kamp er forbi. Å, om vi som et folk mere fuldt ville sætte pris på Ordet,som lærer os denne vidunderlige frelses vej.   

7 03 1912 Review and Herald Troens prøve   
 Det et ikke uden grund, at Gud sender prøvelser over sine børn. Han leder dem aldrig anderledes, end de selv ville vælge at blive ført, hvis de kunne se enden fra begyndelsen og kendte herligheden i den plan, de fuldfører som hans medarbejdere. Han underkaster dem disciplin for at gøre dem ydmyge, og for gennem prøvelser og sorger at lede dem til at se deres svaghed og drage nær til ham. Når de råber til ham om hjælp, svarer han og siger: .Her er jeg." Han lader ikke sine børns bønner uænsede. Han bærer længe over med deres mangel på anger, og når de vender sig til ham, tager han nådigt imod dem.    
Om troens prøve skriver Peter: "I elskede, I skal ikke undre jer over den ildprøve, I gennemgår, som om det var noget mærkeligt, det hændte jer. Nej, jo mere I får del i Kristus-lidelser, des mere skal I glæde jer, så I også kan glæde og fryde jer, når hans herlighed åbenbares." Og Jakob siger: .1 skal regne det for lutter glæde, når I kommer ind i mange slags prøvelser. I ved jo, at når jeres tro prøves, virker det udholdenhed; og udholdenhed skal føre til fuldkommen gerning, så I kan være fuldkomne og helstøbte og ikke stå tilbage i noget."    
De kristne er Kristi juveler. De skal lyse klart for ham og lade lyset fra hans kærlighed stråle frem. Deres glans afhænger af den polering, der bliver dem til del. De kan vælge mellem at blive poleret eller ej. Men enhver, der erklæres for værdig til en plads i Herrens tempel, må have underkastet sig poleringsprocessen. Uden Herrens polering kan de ikke reflektere mere lys end almindelige sten.    
Kristus siger til menneskene: I tilhører mig. Jeg har købt jer. I er endnu kun rå sten; men hvis I selv vil lægge jer i mine hænder, vil jeg polere jer, og den glans, I vil udstråle, vil bringe mit navn ære. Ingen skal rive jer ud af min hånd. Jeg vil gøre jer til en dyrebar skat for mig. På min kroningsdag vil I blive juveler i min glædes krone."    
Den guddommelige arbejdsmand bruger ikke megen tid på værdiløst materiale. Det er kun værdifulde juveler, han polerer i tempelstil og fjerner de skarpe hjørner fra. Denne proces er hård og anstrengende; den sårer menneskets stolthed. Kristus skærer dybt ind i den erfaring, som mennesket i sin indbildskhed betragtede som fuldkommen, og fjerner al selvophøjelse fra karakteren. Han skærer det overflødige bort og presser stenen tæt ind mod slibestenen, for at alle ujævnheder kan blive slebet af. Når Mesteren derpå holder juvelen op mod lyset, ser han et spejlbillede af sig selv og erklærer den for værdig til en plads i sit smykkeskrin.    
Det er en velsignet erfaring, der, uanset hvor hård den er, giver stenen en ny værdi og får den til at skinne med levende klarhed.    
Kristendommen giver intet løfte om fritagelse for sorg. . Vi må igennem mange trængsler for at komme ind i Guds rige." Tro er nødvendig, en stærk, tillidsfuld tro, der tror på, at Gud ikke tillader, at hans børn fristes over evne. Hvad en sådan tro har magt til at udrette, fortæller Paulus om i sit brev til hebræerne. Idet han taler om dem, der ansigt til ansigt med forfølgelse og død bevarede en urokkelig tillid til Gud, siger han:    
 "Som i kraft af deres tro besejrede riger, øvede retfærdighed, fik forjættelser opfyldt, stoppede løvers gab, slukkede ilds magt, undflyede sværds od, fik styrke efter svaghed, blev helte i krig, slog fjendehære på flugt. Kvinder fik ved opstandelse deres døde igen. Andre blev lagt på pinebænk og tog ikke imod befrielse, for således at opnå en bedre opstandelse. Andre igen måtte udstå spot og pisk, ja lænker og fængsel; de blev stenet, martret, gennemsavet, dræbt med sværd, gik om i fåre- og gedeskind, led nød og trængsel og blev mishandlet."    
I denne verden blev disse troshelte regnet for uværdige til at leve; men i Himmelen står de opført som Guds sønner, der er den største ære værd. .De skal vandre med mig i hvide klæder," erklærer Kristus, .thi de er værdige dertil." I Himmelens sale venter der dem .en evig vægt af herlighed."    
 "Så lad da også os, som har så stor en sky af vidner omkring os, lægge alt det bort, som tynger, og synden, som si let holder os, og lad os med udholdenhed ile fremad i det kapløb, vi har foran os, mens vi retter vort blik mod Jesus, troens banebryder og fuldender." "Thi vor trængsel, der er stakket og let, virker uden mål og måde en evig vægt af herlighed for os, som ikke har blikket rettet mod de synlige ting, men mod de usynlige; thi de synlige varer kun til en tid, de usynlige varer evigt."    
Når de frelste står for Guds åsyn, vil de se, hvor kortsynede de var i deres konklusioner med hensyn til, hvad Himmelen optegner som succes. De vil se, hvor ubetydelige deres formodede prøvelser var, og hvor urimelig deres tvivl var. De vil se, hvor ofte de led nederlag i deres arbejde, fordi de ikke viste urokkelig tillid til Gud. Fra englekorers læber og fra de frelstes skare vil sangen bruse: .Store og underfulde er dine gerninger, Herre vor Gud, du Almægtige! retfærdige og sande er dine veje, du folkenes konge! Hvem skulle ikke frygte dig, Herre! og prise dit navn? Thi du alene er hellig."  

28 03 1912 Review and Herald Gå ind ad den snævre port   
 Bed, så skal der gives jer; søg, så skal I finde; bank på, så skal der lukkes op for jer. Matt 7,7. Hvorfor tager vi ikke Gud på hans ord? At bede og modtage hører sammen. Gud har lovet, at du skal få. Bed Jesus om de ting, du behøver. Bed ham om at tilgive dig dine synder, og når du beder i tro, vil dit hjerte blive blødgjort; du vil tilgive dem, som har såret dig, og din bøn vil stige op til Gud, fyldt med kærlighedens vellugt. Når man beder, betragter man sig selv i bønnen, og tanke, ord og handling vil komme i harmoni med ens alvorligste bønner om at kunne leve et bedre liv. En bøn i tro vil bringe en dertil svarende belønning. Men tomme ord, uden alvorlig oprigtighed og et brændende ønske om hjælp og uden forventning om at modtage, gavner intet. Lad ikke den, der beder på denne måde, tænke, at han vil få noget af Herren. De, som kommer til Gud, må tro, at han er, og at han bliver deres belønner, som flittigt søger ham.    
Efter at have bedt Herren om at lære hans vilje at kende, bedt om himmelsk visdom og om Helligåndens lys vil den bedende søge i Skriften og finde, at det, som før havde set mørkt ud, pludselig er blevet lyst og klart, og han forstår sin pligt som aldrig før. Jesus sagde: "Min lære er ikke min egen, men hans, som har sendt mig. Den, der vil gøre hans vilje, skal erkende, om min lære er fra Gud, eller om jeg taler af mig selv." Joh 7,16-17. Kundskab om guddommelig sandhed er lovet dem, som vil vandre i lydighed mod det lys og den sandhed, som er blevet givet til dem. Indgangen gennem den snævre port er ikke afhængig af lærdom eller rigdom, men af besiddelse af en lærvillig ånd. Den, som sætter pris på den første stråle af himmelsk lys og tilegner sig den og vandre i den, og som bringer sine handlinger i harmoni med denne stråle og bliver helliget ved den, vil få mere lys. Han vil forstå, at evangeliet er frelsens plan.    
At stræbe at gå ind gennem den snævre port betyder, at vi skænker vort fremtidige liv vor største opmærksomhed. Vi må fjerne alt, som stiller sig hindrende i vejen, når vi vil gå ind gennem den snævre port. Tilbøjelighed til det onde må bekæmpes, og slette vaner og alt sådant, som ikke er i harmoni med Guds ord, må besejres. Vi må granske Skriften og tage den beslutning, at vi vil vide, hvad der er sandhed; og den, som gransker Bibelen med en ydmyg, lærvillig ånd, skal, hvad enten han er rig eller fattig, æret eller foragtet, kende dens lærdom, efterhånden som han adlyder de lysstråler, der falder på hans sti. Han vil ikke blive bedraget af fjendens forførelser eller blive svajet hid og did af Djævelens lærdomme.    
Kæmp for at komme ind gennem den snævre port. Dette betyder ikke andet end at blive ét med Kristus og alene at gøre ham til genstand for sin hengivenhed. Den, som således stræber efter at gå ind gennem den snævre port, vil høre Jesu stemme, når han siger: Kom til mig, alle I, som slider jer trætte og bærer tunge byrder, og jeg vil give jer hvile. Tag mit åg på jer, og lær af mig, for jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet, så skal I finde hvile for jeres sjæle. For mit åg er godt, og min byrde er let. Matt 11,28-30.    
Den, som vil gå ind gennem den snævre port, kan ikke vente nogen hjælp af verden i det, han trænger til; thi verden har vist sig at være en snare for hans sjæl; det er den, som har bragt ham i en håbløs stiling, hvor han behøver redning. Men når han skiller sig fra verden og lever det samme selvfornægtende og selvopofrende liv som Jesus, der såvel i ord som i handling er os et eksempel, så vil han ved at vandre på den trange vej gå ind gennem den snævre port, som fører til den himmelske stad.    
Den, som har et lydigt hjerte, og som er villig til at gøre Guds vilje, vil ikke alene med glæde antage sandheden, men vil alvorlig søge efter sandheden som efter skjulte skatte. Han vil granske Skriften med en ydmyg og lærvillig ånd, søge at komme til kundskab om, hvorledes han skal vandre i lyset og sige: "Herre, hvad vil du, at jeg skal gøre?" Han er villig til at ofre alt, hvis det behøves, for at han må være i harmoni med Guds vilje. Det er ikke altid let at være lydig mod Guds vilje. Det fordrer en fast karakter at gå ind gennem den snævre port og at vandre på den snævre sti, som fører til evigt liv; thi alle vegne er der stemmer, der vil lokke sjælen til at betræde sideveje og forbudne stier. De, som elsker rigdom og ære og høje stillinger, kan ikke gå ind gennem den snævre port, medmindre de giver slip på deres afguder. Der er ikke plads til at gå gennem den snævre port og ved siden af bære de ting, som tilhører denne verden. Den, som vil gå ind gennem den snævre port, må fuldstændig vie sig selv og alt til Gud. Jesus siger: "Hvis nogen vil følge efter mig, skal han fornægte sig selv og tage sit kors op og følge mig." Matt 16,24.     
Den, der vil følge Jesus i onde såvel som i gode dage, ved, hvad der er sandhed. Den, som vil vandre i lyset, når det kommer, og som ikke venter på at få hver hemmelighed opklaret og enhver mulighed til tvivl fjernet, vil kende lærdommen og forstå betydningen af at gå ind ad den snævre port og at vandre på den trange sti. Men den, som vil have verden med sig, vil aldrig kunne gå ind gennem den snævre port. Der er ikke plads til at gå på den snævre sti, så længe man nærer mistanke, tvivl, kritik og uvenlighed. En sådan vil nægte at gå ind gennem den snævre port, fordi han ikke kan se hele vejen til Guds paradis. Han har mange hindringer og vanskeligheder at påpege, og Satan er villig til at skaffe en sådan undskyldninger, for at han ikke kan gå ind gennem den snævre port. Da han har nægtet at vandre i de første lysstråler, kan han ikke se lyset, som skinner indtil den fuldkomne dag. Hvis han ville have vandret, medens han havde lyset, ville stien være blevet oplyst, efterhånden som han var skredet frem, og alt ville være blevet klart.   

18 04 1912 Review and Herald Vore gaver og ofre   
 I vore menigheder bliver der ofte bedt om gaver og ofre til hjemmemissionsarbejdet og opretholdelsen af missionsarbejdet i det fremmede. Lad os ikke klage, når vi bliver bedr om at give, for at værket kan gå fremad. Hvad gør disse hyppige opråb nødvendige? Er det ikke missionsarbejdets hurtige vækst? Skal vi forsinke denne vækst ved at nægte at give? Fra hver eneste menighed burde der opstige bønner til Gud om, at pligttroskab og gavmildhed måtte tiltage. De, hvis hjerter er knyttede til Kristi hjerte, vil glæde sig over at kunne gøre så meget som muligt for at fremme Guds sag. De vil fryde sig over den stadige udvikling og fremgang, som betyder større og hyppigere ofre.    
Idet vi giver af vore midler for at sætte det i gang, som opfylder Guds hensigt i denne verden, har vi lov til at føle, at det er et privilegium at arbejde sammen med Ham. Alle, som er i besiddelse af Kristi sindelag, har et følsomt, forstående hjerte og en åben, gavmild hånd. Der, hvor Kristus er den altoverskyggende interesse, kan selviskheden ikke eksistere. Sand tro arbejder i kærlighed og renser sjælen. Det er en hellig tro, som er højt hævet over sanselige glæder. Det er en kraft, som sætter sjælen i stand til resolut at tage fat på kedsommelige opgaver og udvise selvfornægtelse for Mesterens skyld.    
Vi er blevet betroet det arbejde at forkynde det sidste nådens budskab, som vil blive givet til vor verden, budskabet, som vil forberede et folk til at være rede på Guds store dag. Er vi klar over vort ansvar? Gør vi vor del for at udbrede budskabet? Det vigtigste i vor tid er de evige interesser. Vi skal udfolde sandhedens banner for en verden, der er ved at forgå i synd. Gud kalder mennesker til at slutte op om Kristi blodbestænkte banner, give Bibelen til mennesker, fordoble antallet af offentlige møder forskellige steder, advare byerne og udsende en advarsel til fjern og nær - til verdens hovedstrøg og ensomme steder.    
Lige meget hvor stor indkomst eller ejendom et menneske, en familie eller institution har, bør alle huske på, at de kun er husholdere, som har fået Herrens penge betroet. Alt overskud, løn, vor tid, vore talenter og vore anledninger skal der gøres regnskab for overfor ham, der har givet det alt sammen. Herren stiller os stadig på prøve for at se, om vort arbejde er fri for selviskhed og storhed. De arbejdere, som viser, at de elsker Gud højest og deres næste som sig selv, vil få den prægtigste belønning.    
Betænk behovet på vore missionsmarker rundt om i verden. Vore missionærer arbejder hårdt og alvorligt, men ofte bliver deres arbejde hindret, fordi skatkammeret er tomt, og de kan ikke få de hjælpemidler, der er nødvendige, for at arbejdet kan få størst fremgang.    
Måtte Gud hjælpe dem, som er blevet betroet denne verdens gods, at vågne op og forstå Guds plan og deres individuelle ansvar. Gud siger til dem: "Jeg har givet jer mine midler, for at I skal drive handel med dem, for at føre de kristne missionsstationer fremad, der skal oprettes fjern og nær." Jeg har givet jer fordelene ved værdien af opsamlet kundskab. Fortidens og nutidens fortrin er jeres. Ikke alle kan rejse ud til fremmede lande som missionærer, men alle kan gøre det arbejde, der venter på dem i deres eget nabolag. Alle kan give af deres midler, så missionsarbejdet i fremmede lande kan gøre fremskridt.    
Mange holder i dag det tilbage, som Herren har betroet dem, for at hans arbejde kan gå fremad. Ar efter år går tusinder i graven, fortabte og uden at have fået en advarsel, medens talenter og midler er skjult i en ble og begravet i verdslige foretagender. At skjule Herrens penge på denne måde er en brøde, som ikke lader sig udregne. Når jeg ser mennesker bruge penge til unødvendig pynt og unødvendige møbler, tænker jeg på Jesus. Han kunne være kommet til denne Jord kronet med kongelig magt og herlighed. Men han valgte et liv i selvopofrelse og selvhengivelse. "Hvis nogen vil komme efter mig," sagde Kristus, .skal han fornægte sig selv, og tage sit kors op og følge mig." De, som følger i hans fodspor, skal huske på, at hver eneste krone, de kan undvære, behøves i det arbejde, som Gud har sagt skal gøres på denne Jord.    
Vær barmhjertig, ligesom jeres Fader i rumlen er barmhjertig. Tænk på deri store gave, Gud har skænket dig. Tænk på, hvad han har gjort for at sikre din frelse. Din syndige tilstand fordrede et offer. I din åndelige armod havde du intet at give. Men Kristus kom til verden, og på korset gav han sig selv som et offer for dig. Deri består kærligheden. Gud har givet dig et bevis på sin kærlighed, som ikke kan sammenlignes med noget andet. Vi har intet at måle den med, ingen standard at sammenligne den med. Gud indbyder dig til at lade din taknemlighed vise sig i gaver og ofre. Han beder dig være hans barmhjertige, hjælpende hånd. Kan du nægte at opfylde det ønske fra en, som har gjort så meget for dig?    
Kristus græd ved synet af elendighed. Lad hans følsomhed komme ind i dit hjerte. Praktiser selvfornægtelse, så du har noget, hvormed du kan lindre Guds børns lidelser. Lad det samme sindelag være i jer, som også var i Kristus Jesus. Han er din tros begyndelse og vil også være dens fuldender, hvis du vil være delagtig i hans selvopofrelse. Mange af jer er i besiddelse af en del af denne verdens gods. Når I bruger jeres penge, så tænk på, hvad Jesus ville have gjort i jeres sted. Han beder sine efterfølgere om at gå i hans selvopofrende fodspor. Den samme kærlighed, den samme ynde, den samme uselviske menneskekærlighed, som sås i hans liv, skal karakterisere hans efterfølgeres liv. Gud vil velsigne alle, som er villige til, på samme måde som ham elskede Søn, at give og arbejde for verdens frelse.    
Der er mange klare og slående løfter til den gavmilde. "Gavmild sjæl bliver mæt; hvo andre kvæger, kvæges og selv." "Giv, så skal der gives jer. Et godt, presset, rystet, topfuldt mål skal de give i jeres skød." "Ær med din velstand Herren, med førstegrøden af al din avl; da fyldes dine lader med korn, dine perser svømmer over al most". Brødre og søstre, prøv det. Vær gavmild, når du har med Herrens sag at gøre.    
Gud vil opmuntre sine trofaste hu. holdere, som er villige til at bruge af deres energi og gudgivne talenter på den bedste måde. Alle, som trofast lærer den lektie at give Gud, hvad Guds er, vil han ved sit forsyn sætte i stand til at give fyrstelige gaver. Han gør det muligt for andre at give mindre gaver; og både små og store gaver er antagelige for ham, hvis de er givet alene med hans ære for øje. .Og han, som skænker sædemanden .sæd til at så og brød til at spise", vil også skænke jer udsæd og forøge den mangefold, og han vil lade jeres retfærdighed hære rige frugter; således bliver I rige i alle må. der og kan vise al slags gavmildhed, som gennem os fremkalder tak til Gud".  

6 06 1912 Review and Herald Hjemmeforberedelse til lejrmødet*   
 Jeg er blevet vist at nogle af vore lejrmøder er langt fra det som Herren har udtænkt det skal være. Folk kommer uforberedt til Guds Helligånds hjemsøgelse. Generelt bruger søstrene meget tid på at forberede deres klæder til ydre besmykkelse, medens de helt glemmer de indre besmykkelse, som i Guds øjne er af stor pris. Der bruges også meget tid på unødige madlavning, til at tilbede rige paier og kager og andre fødevarer som gør tydelig skade på dem, som får del i dem. Skulle vore søstre tilberede god brød og nogle andre sunde madvarer, ville både de og deres familier være bedre forberedt på at påskønne livets ord, og langt mere modtagelige for Helligåndens indflydelse.    
Maven er ofte overbebyrdet med mad, som sjældent er så enkel og simpel som det der spises der hjemme, hvor det fysiske arbejde er dobbelt eller tredobbelt. Dette får sindet til at være så sløvt at det er svært at værdsætte evige ting, og mødet slutter, og de er skuffet over at ikke have nydt mere af Guds Ånd.    
Når hver enkelt forbereder sig til mødet, bør de ransage sit hjerte nøje og kritisk for Gud. Hvis der har været ubehagelige følelser, disharmoni, eller strid i familierne, bør det være en af de første ting at bekende disse fejl for hinanden. Ydmyge sig selv for Gud, og gøre det alvorligste for at tømme sjæletemplet for al skramme, - al misundelse, al jalusi, alle onde tanker og al kværulanteri. "Tvæt hænderne, I syndere! og rens hjerterne, I tvesindede! Klag jeres nød og sørg og græd; jeres latter skal vendes til sorg og jeres glæde til bedrøvelse! Ydmyg jer for Herren, så skal han ophøje jer."    
Der er ikke noget som vil give så klar et syn på selvet som skjult bøn. Han som er ser i det skjulte og kender alle ting, vil oplyse din forståelse og besvare dine bønner. Tydelige og enkle pligter som ikke må forsømmes vil åbne sig op for dig. Gør en pagt med Gud som overgiver dig selv og alle dine kræfter til hans tjeneste. Tag ikke dette ufærdige arbejde med til lejrmødet. Hvis det ikke gøres hjemme, vil din egen sjæl lide, og andre vil skades meget af din kulde, din skævhed din åndelig ladhed.Herren siger: gå ind i dit lønkammer, og vær stille i samfund med dit eget hjerte, lyt til sandhedens og samvittighedens stemme. Intet vil givere klare syn på selvet som den skjulte bøn.    
Hjemme er stedet at finde Jesus; så tage ham med dig til mødet, og hvor dyrebart vil dine timer da ikke kunne bruges der. Men hvordan kan du forvente at mærke Herrens nærhed og se hans kraft blive udvist, når det personlige beredelsesarbejde for denne tid forsømmes?    
For din sjæls skyld, for Kristi skyld, og for andres skyld, gør arbejdet hjemme fra. Bed som du ikke er vandt til at bede. Lad hjertet brydes overfor Gud. Bring dit hus i orden. Forbered dine børn for anledningen. Lær dem at det er ikke af så stor betydning at de viser sig i fine klæder som det er at de viser rene hænder og rene hjerter for Gud. Fjern enhver forhindring, som har været i deres vej, - alle forskelligheder, som måtte have eksisteret mellem dem selv, eller mellem dig og dem. Gør du dette vil du indbyde Herrens tilstedeværelse i jeres hjem, og hellige engle vil følge jer idet I tager til mødet, og deres lys og nærhed vil trænge onde engles mørke tilbage. Også ikke-troende vil mørke den hellige atmosfære idet de går ind på lejrområdet. O, hvor meget går tabt ved at forsømme dette vigtige arbejde! I kan være tilfredse med forkyndelsen, I kan blive besjælede og genoplivet, men Guds omvendende og reformerende kraft vil ikke kunne mærkes i hjertet, og arbejdet vil ikke være så dybt, og grundigt, og varigt som det burde være. Lad stoltheden blive korsfæstet, og sjælen blive iklædt Kristi retfærdigheds uvurderlige klædning, og hvilket møde vil du da ikke nyde! For din sjæl vil det være som himlens port.<p align=center>-------------------</p>  

6 06 1912 Review and Herald I har fået det for intet, giv det for intet.*    
 I de år Kristus havde offentlig virksomhed, var de første disciple tæt knyttet til ham, så de kunne oplæres i det arbejde, som hans repræsentanter måtte frembære, når han ikke længere skulle være hos dem. I tre år arbejdede de sammen med ham, hørte hans trøstende og håbefulde ord til trætte og nedtrykte, beskue hans mirakler for dem som led. Da Kristus vendt tilbage til Faderen bad han sine disciple at fortsætte det arbejde han havde påbegyndt. De fik kraft til at helbrede "alle slags sygdomme og al slags skrøbeligheder." Ved at helbrede kroppens sygdomme i hans navn, ville de bevidne hans kraft sjælens helbredelse. Ved en forkyndertjeneste som dem Kristus udrettede, skulle de føre hans nådes evangelium til alle nationerne.    
Nogle bør arbejde fra dør til dør, og undervisning i kunsten at lave sund mad. Mange, mange vil blive reddet fra fysisk, mental og moralsk fordærv, ved at blive påvirket af helsereformen. Disse principper vil anbefale sig selv for dem som søger efter lyset; og disse vil vokse fra dette, til at modtage den fulde sandhed for denne tid.    
 "Nej, faste efter <i>mit</i> sind", som Herren igennem sin profet erklærer "er at løse gudløsheds lænker, at løsne ågets bånd, at slippe de kuede fri og sønderbryde hvert åg, at bryde dit brød til de sultne, bringe hjemløse stakler i hus, at du klæder den nøgne, du ser, ej nægter at hjælpe dine landsmænd." Hvor Guds folk end er placeret, i tætbefolkede byer, i landsbyer eller ude på landets sideveje, så er der en missionsmark, som der er lagt en ansvar på, ved deres Herres missionsbefaling.    
De trosmæssige menigheder i vort land gør noget i retning af kristent arbejde. Nogle arbejder aktivt, vandre i alt de lys de har. De vil gøre meget mere hvis de forstod de sandheder som vi fremholder. Alligevel sover mange af dem som kender sandheden, som hævder at tro det sidste nådesbudskab der gives til verden. Mange folder deres hænder i dovenskab ligesom drønnerten.    
Herren kalder på sit folk, for at de skal tage fat på forskellige grene af missionsarbejdet, så ved alle vande. Vi udfører kun en lille del af det arbejde, som han ønsker, vi skulle udføre iblandt vore naboer og venner. Ved at vise venlighed imod de fattige, de syge, eller de bedrøvede, kunde vi få indflydelse over dem, så at den guddommelige sandhed kunde vinde vej til deres hjerter. Enhver sådan anledning til at yde tjeneste, burde ikke gå forbi os ubenyttet. Det er den højeste art af missionsarbejde, som vi kan udføre. At fremholde sandheden i kærlighed og sympati fra hus til hus, er i harmoni med den undervisning, Kristus gav sine disciple, da han sendte dem ud på deres første missionsrejse.    
Vi behøver unge, som har fået sangens gave. Sang er et af de mest virkningsfulde midler, hvorved åndelige sandheder kan gøre indtryk på hjertet. Det er ofte ved hjælp af en hellig sangs ord, at angerens og troens kilde er bleven åbnet. Menighedens medlemmer, unge som gamle, bør oplæres til at gå ud og forkynde dette sidste budskab til verden. Dersom de går ud i ydmyghed, vil guds engle følge dem og lære dem, hvorledes de skal opløfte deres røst i bøn hvorledes de skal opløfte deres røst i sang, og hvorledes de skal forkynde det evangeliske budskab for vor tid.    
Unge mænd og kvinder, tag fat på det arbejde, gud har kaldet jer til. Kristus vil lære jer at gøre brug af jeres evner til et nyttigt formål. Når I får Helligåndens forfriskende påvirkning og i søger at undervise andre, vil jeres sind blive vederkvæget, og i vil være i stand til at fremholde ord, som er nye og vidunderligt skønne for jeres tilhørere. Bed og syng, og tal ordet.    
Ved hjælp af sundhedsvirksomheden vil der tilbyde sig mange anledninger til at yde folk en tjeneste. Umådehold i spisning og uvidenhed om naturens love er årsag til meget af den sygdom, som eksisterer og som hindrer os i at give gud den ære, der tilkommer ham. Mange guds børn er ude af stand til at nå det høje åndelige stade, han har sat for dem, fordi de ikke fornægter sig selv. Lær folk, at det er bedre at vide, hvorledes man skal bevare sig sund og frisk, end at vide, hvorledes man skal kurere sygdomme. Vi bør være kloge lærere og advare alle imod selvets tilfredsstillelse. Når vi betragter den elendighed, skrøbelighed og sygdom, som er kommen ind i verden, som følge af uvidenhed, hvorledes kan vi da und lade at gøre vort til at oplyse de uvidende og hjælpe de lidende.    
Eftersom tyrannen fordom har stængt døren til mangen en sjæl er disse uvidende om de principper, som vedrører sund levemåde. Vi kan yde folk store tjenester ved at lære dem, hvorledes de skal tillave sund føde. Denne gren af arbejdet er fuldt så nødvendig, som nogen anden gren, vi kan tage fat på. Der burde oprettes flere kogeskoler, og vi burde arbejde fra hjem til hjem og give undervisning i den kunst at lave sund mad. Mange, mange vil blive helbredet fra fysisk, mental og moralsk svækkelse ved hjælp af sundhedsreformen. Disse principper vil anbefale sig selv til dem som søger efter lyset, og disse vil vokse til at modtage denne tids sandhed til fulde.    
Gud ønsker at hans folk skal tage imod og give videre. Som uvildige og uselviske vidner, skal de give andre det Herren har givet dem. Og når du går ind i dette arbejde, og uanset hvilke midler du bruger for at nå andres hjerter med, så vær sikker på at arbejde på en måde som der vil fjerne fordomme i stedet for at skabe dem. Gør hele tiden Kristi liv til dit studium, og arbejd som han gjorde, følg hans eksempel    
Dyrebare er Guds løfter for dem som tjener i hans navn. Han siger: "Som morgenrøden bryder dit lys da frem, da læges hastigt dit sår, . . . .  når du kalder; på dit råb er hans svar: "Her er jeg!" . . . . Herren skal altid lede dig, mætte din sjæl, hvor der er goldt, og give dig nye kræfter; du bliver som en vandrig have, som rindende væld, hvor vandet aldrig svigter."    
Gå da ud, undervis og forkynd Kristus. Instruer og uddan alle som du kan nu, som ikke kender til hans nåde, hans godhed og hans barmhjertighed.<b><i>Ellen G. White.</i><p align=center>- - -</p>  

22 08 1912 Review and Herald Det sande ideal for vore unge   
 Ved forkert opfattelse af uddannelsens sande natur og formål, er mange blevet ledt i alvorlige endog fatale vildfarelser. En sådan fejltagelse er blevet til hjertets regel eller sat sig som de rette principper forsømmes i anstrengelse for at sikre sig forstandsmæssig kultur, eller når evige interesser overses i iver for at få timelige goder.    
Det er rigtigt at de unge føler at de må nå den højeste udvikling af deres naturlige kræfter. Vi vil ikke begrænse den uddannelse som Gud ikke begrænser. Men vore mål må ikke være til gavn hvis vi ikke bør brug af Guds ære og menneskehedens bedste. Medmindre vor kundskab er et trin til at nå de højeste mål, så er den værdiløs.    
Jeg er blevet meget stærkt tilskyndet nødvendigheden at oprette kristne skoler. I dagens skoler undervises der i mange ting som er en hindring frem for en velsignelse. Der er brug for skoler hvor Guds Ord er gjort til basis for uddannelse. Satan er Guds store fjende, og det er hele tiden hans mål at lede sjæle bort fra deres alliance med himlens Konge. Han vil at menneskesind oplæres sådan at mænd og kvinder vil udøve indflydelse på vildfarelsens og den moralske fordærvs side, i stedet for at bruge deres talenter i Guds tjeneste. Han når sit mål effektivt, og han, ved at forvanske deres tanker om uddannelse, har held med at sætte forældre og lærere på hans side; til en forkert uddannelse sættes tankesindet ind på vejen til utroskab.    
I mange af de skoler og colleges der er i dag, kommer bliver lærte mænds konklusioner resultatet af deres videnskabelige undersøgelser, og undervises og forklares fuld ud; medens man får indtrykket at disse lærte mænd taler sandt, kan biblen ikke være det. Skepticismens torne er forklædte; de er skjult af videnskabens og filosofiens blomsterpragt og friskhed. Skepticismen er tiltrækkende for menneskesindet. De unge ser en uafhængighed som fanger fantasien, og de bedrages. Satan jubler; det er som om han gerne vil at det skal være sådan. Han giver alle tvivlens frø næring som er sået i de unge hjerter, og snart vil der være en overmådelig vantroskabens høst at høste.    
Vi kan ikke lade vore unges sind blive gennemsyret sådan; for det er disse unge vi er afhængige af for arbejdet i fremtiden. Vi ønsker noget mere for dem end uddannelse i videnskab. Videnskaben for sand uddannelse er den sandhed, som skal indprentes så dybt i sjælen at den ikke kan udslettes af den vildfarelse der er overalt omkring os.    
Guds ord bør have en plads - førstepladsen - alle uddannelsessystemer. Som en opdragende kraft, er den af større værdi end alle tidsaldrenes filosoffers skrifter. I dens mange stilarter og emner er der noget der kan interessere og undervise alle menneskesind, der forædler alle interesser. Åbenbarelsens lys skinner uformindsket til den fjerneste fortid hvor menneskers annaler ikke kan kaste lys. Der er en poesi som har fremkaldt verdens undren og beundring. I dets glødende skønhed, i højest og højtidelig majestæt, og gribende, er det uforlignelig af de mest strålende produkter fra menneskelig genialitet. Der er en sund logik og fantastik veltalenhed. Der skildres ædle gerninger fra ædle mænd, eksempler på privat dydighed og offentlig ære, lektier om sønlig kærlighed og renhed.    
Der er ingen position i livet, ingen fase i den menneskelige erfaring, hvor bibelen ikke har en værdifuld undervisning. Herre og undersåt, mester og tjener, køber og sælger, debitor og kreditor, forældre og barn, lærer og studerende, - her kan alle finde lektier af uvurderlig værdi.    
Men over alt dette, sætter Guds ord frelsesplanen frem: viser hvordan syndige mennesker forligesmed Gud, lægger sandhedens store grundprincipper ned og pligt som bør herske vore liv, og lover og guddommelig hjælp når de overholdes. Den når ud over dette flygtige liv, udover den korte og trænge historie for vor slægt. Den åbner en lang udsigt af evige tider op for vore øjne - tider der ikke formørkes af synd, ikke omtåges af sorg. Den lærer os hvordan vi kan dele den priviligeredes boliger, og påbyder at forankre vort håb og fæstne vor hengivenhed der.    
De sande motiver for tjeneste skal fremholdes for gamle og unge. De studerende skal oplæres på en sådan måde at de vil udvikle sig til nyttige mænd og kvinder. Ethvert middel som vil ophøje og forædle dem, skal bruges. De skal lære at gøre bedst brug af deres kræfter. Fysiske og mentale kræfter skal belastes lige meget. Vaner for orden og disciplin skal opelskes. Den magt der ophøjes af et rent, sandt liv, skal fremholdes for de studerende. Dette vil hjælpe dem til at berede sig for nyttig tjeneste. De vil dagligt vokse sig renere og stærkere, bedre forberedt gennem Hans nåde og med et studium af Hans ord anstrenger de sig aggressivt for at modstå ondt.    
Sand uddannelse er indskærpelsen af de tanker, der vil forsyne sind og hjerte med kundskab om Gud som skaber og Jesus Kristus som forløser. En sådan uddannelse vil forny sindet og forvandle karakteren. Den vil styrke og befæste sindet imod sjælefjendens forføreriske hvisken og sætte os i stand til at forstå Guds røst. Den, som har lært det, vil den gøre skikket til at blive Kristi medarbejder.     
Hvis vore unge får denne kundskab, vil de være i stand til at få det øvrige som er nødvendigt; men i modsat fald vil al den kundskab, de kan opnå fra verden, ikke føre dem ind i Herrens rækker. De kan samle al den kundskab, bøger kan give, og dog være uvidende om de første principper vedrørende den retfærdighed, som kan give dem en karakter, der er antagelig for Gud.     
De, der søger at opnå kundskab i de verdslige skoler, bør huske på, at en anden skole også kræver dem som elever nemlig Kristi skole. I denne skole bliver eleverne aldrig færdige. Blandt eleverne er der både gamle og unge. De, der giver agt på den guddommelige Lærers undervisning, opnår stadig mere visdom og forædling af sjælen, og de forberedes således til optagelse i den højere skole, hvor udviklingen vil fortsætte gennem evigheden.     
Den evige visdom fremsætter for os livets store lektier, lektier vedrørende pligt og lykke. Disse er ofte svære at lære, men uden dem kan vi ikke gøre virkelige fremskridt. De kan koste os anstrengelse, tårer, ja endog sjæleangst; men vi må ikke vakle eller blive trætte. Det er i denne verden midt i dens prøvelser og fristelser, vi må blive skikket til de rene og hellige engles selskab. De, der bliver så optaget af mindre vigtige studier at de holder op med at lære i Kristi skole vil lide evig fortabelse.     
Enhver evne, enhver egenskab, som skaberen har udstyret menneskenes børn med, bør bruges til hans ære; og i hans gerning findes den reneste, ædleste og lykkeligste beskæftigelse. Himlens principper bør sættes højest i livet, og ethvert fremskridt, der gøres for at opnå kundskab eller udvikle forstandsevnerne skulle være et skridt henimod sammensmeltningen af det menneskelige med det guddommelige.     
Der vil komme mange fristelser til dem som sætter deres børn i vore skoler, fordi de ønsker at sikre deres børn det som verden betragtet som den nødvendigste uddannelse. Men hvad er den allernødvendigste uddannelse, hvis det ikke er uddannelse i den Bog, som er fundament for al sand kundskab? Dem som betragter kundskaben der fås fra verdslige uddannelselinjer som nødvendig, begår en stor fejltagelse, og vil få dem til vakle af meninger som er menneskelige og fejlagtige.    
Dem som søger den uddannelse som sætter så højt, ledes længere og længere væk fra sandhedens principper indtil de bliver uddannede verdslige. Hvilken pris har de betalt for deres uddannelse! De har skilt sig af med Guds Helligånd. De har valgt at acceptere det som verden kalder for kundskab i stedet for de sandheder som Gud har betroet mennesker gennem hans tjenere, profeter og apostle.    
Fædre og mødre har fået overdraget ansvaret for at give de børn, der er betroet dem, en kristen uddannelse. De må under ingen omstændigheder lade nogen form for arbejde optage sind, tid og talenter i en sådan grad, at deres børn får lov til at drive omkring, indtil de er langt borte fra Gud. De må ikke slippe taget på deres børn, så de falder i de vantros hænder. De må gøre alt, hvad der står i deres magt for at bevare dem fra at tilegne sig verdens ånd. De skal oplære dem til at blive Guds medarbejdere. De skal være Guds menneskelige hånd og gøre sig selv og deres børn rede for et evigt liv.     
Der er et alvorligt arbejde at gøre for børnene. Før den overvældende svøbe skal komme over alle jordens beboere, kalder Herren på dem som i virkeligheden er israelitterne der tjener ham. Samle jeres børn i jeres egne huse; samle dem ind fra de klasser som giver udtryk for Satans ord, som ikke adlyder Guds bud. Lad os i vort uddannelses arbejde omfavne lang flere børn og unge, og der vil oprejses en hel hær af missionærer til at Guds arbejde.    
Vore uddannelsesinstitutioner skal gøre meget for at stille krav om oplærte medarbejdere til missionsmarkerne. Der er brug for medarbejdere overalt i verden. Guds sandhed skal føres til fremmede lande, så dem der er i mørke bliver oplyst. Der er brug for opkultiverede talenter i alle dele af Guds værk. Gud har planlagt at vore skoler skal være redskab til at udvikle medarbejdere for ham - medarbejdere som ikke vil skamme sig. Han kalder på at vore unge folk skal gå på vore skoler, og hurtig udruste sig til tjeneste.  

3 10 1912 Review and Herald Arbejdets ophøjethed    
 Trods alt, der er sagt og skrevet angående værdigheden ved håndens arbejde. Så er det almindeligt, at det anses for mindreværdigt. Folks mening har for manges vedkommende ændret tingenes rækkefølge, og man er kommet til at mene. At det ikke er passende for folk, der arbejder med deres hænder at indtage sin plads blandt de fine. Folk arbejder hårdt for at tjene penge, og når de så har vundet sig rigdom, tror de, at deres penge vil skabe fine folk af deres sønner. Men mange af den slags mennesker kommer til kort, når det gælder om at træne deres sønner, som de selv er blevet oplært til hårdt, nyttigt arbejde. Deres sønner bruger de penge, der er tjent ved andres arbejde, uden forståelse for værdien af det. Således misbruger de et talent, som Gud bestemte, skulle bruges til meget godt.     
Guds formål er ikke menneskers. Det var ikke hans bestemmelse, at mennesket skulle leve i lediggang. I begyndelsen skabte han mennesket, som et ædelt menneske; men selvom Adam var rig på alt det, ejeren af universet kunne give ham, skulle Adam ikke være doven. Ikke så snart var han skabt, før han fik sit arbejde. Han skulle finde beskæftigelse og glæde i at passe alt det, Gud havde skabt og som løn for sit arbejde skulle hans behov rigeligt tilfredsstilles af Edens haves frugter.    
Så længe vore første forældre adlød Gud, var deres arbejde i haven en glæde, og fra jorden fik de rigeligt af, hvad de behøvede. Men da mennesket blev ulydigt, blev det dømt til at stride med den sæd, som Satan såede og tjene sit brød i sit ansigts sved. Herefter måtte han slås med slid og slæb mod den magt, som han havde givet sin vilje til.     
Det var Guds hensigt at lindre det onde, der var bragt ind i verden gennem ulydighed, med hårdt arbejde. Gennem slid kunne Satans fristelser gøres virkningsløse og det ondes flodbølge standses. Og selvom arbejdet er forbundet med bekymringer, træthed og smerte, er det stadig en kilde til glæde og udvikling og et bolværk mod fristelse. Dets opdragelse dæmmer op for selvforkælelse, og bevirker flid, renhed og fasthed. Således er det en del af Guds store plan for vor genoprettelse efter faldet.     
Folk føler i almindelighed, at håndens arbejde er af en ringere klasse, og alligevel kan folk anstrenge sig så meget, som de har lyst til i kricket, baseball eller boksekampe uden at blive set ned på for det. Satan fryder sig, når han ser mennesker bruge deres fysiske og åndelige kræfter til noget, som ikke uddanner dem, som ikke er nyttigt, som ikke hjælper dem, der trænger til deres hjælp. Mens unge bliver eksperter i sport, som ingen reel værdi har, hverken for dem selv eller andre, så driver Satan sit spil om liv og død for deres sjæle, tager de evner fra dem, som Gud har giver dem og sætter i stedet for sine egne kendetegn. Han anstrenger sig for at få folk til at ignorere Gud. Han forsøger at lægge beslag på og opsluge sindet så fuldstændigt, at der ingen plads bliver til Gud i tankerne. Han ønsker ikke, at folk skal vide noget om deres Skaber, og det passer ham udmærket, hvis han kan få sport og teater og den slags til at forvirre ungdommens sanser, så man glemmer Gud i himlen.     
Et af de sikreste værn mod det onde er nyttig beskæftigelse, mens lediggang er en af de største forbandelser, for moralsk fordærv, kriminalitet og fattigdom følger i dets kølvand. De, der altid har travlt, og som fortrøstningsfuldt går til deres daglige arbejde, er nyttige medlemmer af samfundet. Idet de trofast udfører de forskellige pligter, som ligger på deres vej, gør de deres liv til en velsignelse for dem selv og andre. Grundigt arbejde holder dem borte fra mange af de fælder, der bliver anbragt af ham, som stadigt finder på fortræd, som ledige hænder kan gøre.     
En stillestående dam kommer snart til at lugte modbydeligt, men en rislende bæk spreder sundhed og glæde over landet. Den ene er et symbol på den dovne, den anden på den flittige.     
Efter Guds plan for Israel havde enhver familie et hjem på landet med tilstrækkelig jord til at dyrke. Således blev der tilvejebragt både midlerne til og motivet for et nyttigt virksomt og selvunderholdende liv. Og intet, mennesker har fundet på, har nogen sinde overgået den plan. Det, at verden har fjernet sig mere og mere fra den, er for en stor del skyld i den fattigdom og elendighed, som findes i dag.     
I Israel blev oplæring i et håndværk betragtet som en pligt. Enhver fader havde pligt til at sørge for, at hans sønner lærte en nyttig levevej. Selv de største mænd i Israel blev oplært i et håndværk. Et kendskab til de pligter, der hører til at føre hus, blev betragtet som vigtige for enhver kvinde. Og dygtighed i nyttige pligter blev betragtet som en ære for kvinder i alle samfundslag.     
I profeternes skoler blev der undervist i forskellige håndværk, og mange af de studerende tjente til deres eget underhold ved håndens arbejde.     
Sliddets vej, der er anvist jordens beboere, kan være hård og trættende, men den er hædret ved Forløserens fodspor, og den, som følger denne hellige vej er på sikker grund, Ved forskrift og eksempel har Kristus ophøjet nyttigt arbejde. Fra sine tidligste år levede han et liv i hårdt arbejde. Den største del af hans jordiske liv tilbragte han i Nazareth. I en almindelig arbejders skikkelse gik Herren i gaderne i den lille by, som han boede i, idet han gik til og fra sit jævne arbejde; og tjenende engle fulgte ham, som han fulgtes med bønder og arbejdere uden at være genkendt og æret.     
Som han gik og ydede sit bidrag til at underholde familien ved sit daglige slid og slæb, var han i besiddelse af den samme kraft, som da han bespiste de fem tusinde sultne mennesker ved Gallilæas kyst med fem brød og to fisk. Men han brugte ikke sin guddommelige magt til at lette byrden af sit slid og slæb. Han havde iført sig den menneskelige skikkelse med al den lidelse, den førte med sig, og han vaklede ikke under dens hårdeste prøvelser. Han levede i en håndværkers hjem; han var klædt i groft tøj; han omgikkes de laverestående klasser; han sled hver dag med tålmodige hænder. Hans eksempel viser os, at det er menneskets pligt at være flittigt, og at det at arbejde er ærefuldt.     
De jordiske foreteelser er tæt forbundet med himlen og er mere direkte under Kristi overherredømme, end mange er klar over. Alle gode opfindelser og fremskridt har deres oprindelse i ham, der er underfuld Rådgiver og vidunderlig i det, han udvirker. Lægens dygtige hånd, hans kontrol med nerver og muskler, hans kendskab til legemets komplicerede mekanisme, er den guddommelige magt visdom og skal bruges til de lidendes bedste, Den dygtighed, med hvilken tømreren håndterer sit værktøj, smedens styrke, når han laver amboltens ring, kommer alt sammen fra Gud, Hvad vi end beskæftiger os, hvor vi end er, ønsker han at styre vort sind, så at vi kan udføre fuldkomment arbejde. Kristendom og forretninger forstået på rette måde - er ikke to adskilte affærer; de er et og det samme. Bibelens religion skal gennemsyre alt, hvad vi siger og gør. Menneskelige og guddommelige kræfter skal forenes i timelige såvel som åndelige aktiviteter.     
Der er kun et middel mod magelighed, og det er at ryste dovenskaben af sig, som en synd, der leder til evig fortabelse, og så skride til arbejdet og bruge den fysiske evne, som Gud har givet os. Den eneste kur med et unyttigt og ineffektivt liv er beslutsom og udholdende anstrengelse. Livet er ikke givet os for at blive tilbragt i uvirksomhed eller for at behage os selv; der ligger store muligheder foran os. I den fysiske styrkes rige evne er et kostbart talent blevet betroet menneskene. Den er af større værdi end nogen bankkonto, og burde værdsættes højere, for gennem de muligheder, den giver mennesker for at leve et nyttigt liv, kan den give renter og renters rente. Den er en velsignelse, som ikke kan købes med guld eller sølv, huse eller jord, og Gud forlanger, at den skal bruges med forstand. Intet menneske har ret til at ofre dette talent for inaktivitets fortærende indflydelse. Alle skal stå til regnskab for den kapital, der er i fysiske kræfter, såvel som for den kapital, der er i penge.     
Løbet bliver ikke altid vundet af den hurtige, heller ikke altid de dygtige i forretninger, der har materiel fremgang. Men det er den flittige og omhyggeliges hånd, der gør rig. Og mens ladhed og sløvhed bedrøver den Hellige Ånd og ødelægger sand gudsfrygt, fører det også fattigdom og udækkede behov med sig. Den, som arbejder med slap hånd, bliver fattig.     
Hensigtsmæssigt arbejde er en sund opstrammer for menneskeheden. Det gør den svage stærk, den fattige rig, og den ulykkelige glad. Satan ligger i baghold parat til at ødelægge dem, hvis fritid giver ham anledning til at trænge ind i en eller anden fristende forklædning. Han har aldrig mere held med sig, end når han kommer til folk i deres ledige stunder.     
Blandt de onder, som rigdom fører med sig, er et af de største den moderne ide, at fysisk arbejde er mindreværdigt. Profeten Ezekiel siger; "Se, din søster Sodomas brøde var overmod; brød i overflod og sorgløs tryghed blev hende og hendes døtre til del, men de rakte ikke den arme og fattige en hjælpende hånd." Her vises os de frygtelige resultater af uvirksomhed, som svækker sindet, nedværdiger sjælen og fordærver forstanden, idet den gør det til en forbandelse, som var givet os som en velsignelse. Det er den arbejdende mand og kvinde, som ser noget stort og godt i livet, og som er villig til at bære dets forpligtelser med tro og håb.     
Et stort antal af Kristi efterfølgere mangler endnu at lære den væsentlige lærdom af tilfreds aktivitet med livets nødvendige pligter. Det kræver mere nåde, mere streng disciplin af karakteren at arbejde for Gud som mekaniker, sagfører eller landmand og føre de kristne principper ind i livets daglige forretninger, end at arbejde som en anerkendt missionær i missionsmarken. Det kræver stor åndelig kraft at bringe religionen ind på værkstedet og forretningskontoret og hellige alle de små dele af det daglige liv og ordne enhver forretningsaktion i overensstemmelse med Guds Ord. Men det er det, Herren kræver.     
Apostlen Paulus betragtede magelighed som synd. Han lærte teltmarerfaget i dets højere og lavere grene, og i løbet af sin tjeneste for Herren arbejdede han ofte i denne branche for at underholde både sig selv og andre. Paulus betragtede ikke den tid som spildt, der blev brugt på denne måde. Mens han arbejdede med sit håndværk, fik han adgang til en klasse mennesker, som han ikke havde kunnet nå på anden måde. Han viste sine kolleger, at dygtighed i de jævne kunster er en gave fra Gud. Han lærte dem, at også i dagligdagens slid og slæb bør Gud æres. Hans arbejdshærdede hænder var ikke i mindste måde i vejen for hans gribende appeller som kristen præst.     
Gud ønsker at alle skal være medarbejdere. Det slidende udyr besvarer dets skabnings formål bedre end det dovne menneske. Gud arbejder hele tiden. Engle er medarbejdere, de er Guds tjenere for menneskenes børn. Dem som ser fremad til en himmel i inaktivitet, vil skuffes; for himlens husholdning giver ikke plads til dovenskabspleje. Men for den trætte og byrdebetyngede loves der hvile. Det er den trofaste tjener som bydes velkommen fra hans arbejde til at glæde sig i hans Herre. Han vil frydefuld lægge sin rustning af sig, og vil glemme slagets larm i den herlige hvile der er forberedt dem som sejrer ved Golgatas kors.  

31 10 1912 Review and Herald En kristens mod   
 "Hellige dem ved dit ord, dit ord er sandhed." Hvert øjeblik i vor prøvetid er dyrebart; for det er vor tid til karakteropbyggelse. Vi bør være meget nøje opmærksomme på hvordan vor åndelige natur opelskes. Vi bør vogte vore hjerter, vogte vore tanker så sjælen ikke besudles. Vi bør søge at holde alle sindets evner i den allerbedste tilstand, så vi kan tjene Gud efter vore evner. Intet bør få lov at afbryde vort samfund med Gud. Hvis der næres på fordærvelige tanker, vil de føre til fordærvende handlinger. O, måtte renhedens engle vogte os, så der ikke kan findes en usædelig plet på os! Enhver medarbejder for Gud bør være ren i sine tanker. Han bør have de største temaer, de ædleste impulser, de reneste begreber, for han er en Guds søn.    
Vi har et arbejde at gøre i denne verden, og vi må ikke lade os selv være selvoptagede, og derved glemme Guds og menneskehedens forlangender på os. Hvis vi søger Gud med alvor, vil han indprente os med sin Helligånd. Han ved hvad vi behøver, for han kender til alle vore svagheder, og han vil at vi skal arbejde bort fra selvet, så vi bliver venlig i tanke, ord og handling. Vi må ophøre med at tænke og tale om selvet, ophøre med at gøre vore behov og ønsker til det eneste mål i vore tanker. Gud vil have at vi opelsker himlens egenskaber. At være en kristen er at være Kristus lig. Hvis vi vil have succes med at vinde sjæle, må vi have en fuld taktsfølelse, som er født i venlighed, sympati og kærlighed. Der er nogle som har et ønske om at gøre godt mod andre, men det lykkes ikke på grund af deres mangelfulde metoder. De indrømmer ikke at de selv har brug for reformation, før de kan reformere andre. Dem som vil arbejde for andre, bør huske på at de arbejder for Kristi egne små, lemmerne på hans legeme.    
Vi bør nøje overveje hvilket forhold vi har til Gud og til hinanden. Vi synder til stadig imod Gud, men hans barmhjertighed følger os stadig; i kærlighed bærer han over med vor trods, vor forsømmelse, vor utaknemmelighed, vor ulydighed. Han bliver aldrig utålmodig over for os. Vi forhåner hans barmhjertighed, sårer hans Helligånd, og vanærer ham for mennesker og engle, og alligevel svigter hans medlidenhed ikke. Tanken om Guds langmodighed mod os bør gøre os overbærende mod hinanden. Hvor tålmodigt bør vi ikke bære over med vore brødres fejl og vildfarelser, når vi husker hvor store vore egne fejl er i Guds øjne. Hvordan kan vi bede til vor himmelske fader: "Forlad os vor skyld, som vi forlader vore skyldnere," hvis vi fordømmer, bliver fornærmede, nøjeregnende i hvordan andre behandles? Gud vil have at vi er mere venlige, mere elskelige og elskende, mindre kritiske og fordægtige. O om vi alle måtte have Kristi ånd, og vide hvordan vore brødre og naboer behandles!    
Vi bør udvise stor taktfølelse når vi har med dem at gøre, som fejler. I kærlighedens og sagtmodighedens ånd bør vi forsøge at få ham tilbage til Kristi fold, men i stedet for at vise sympati mod den vildfarende, udvises der for ofte en kritisk ånd. Dem som ikke har begået den fejl, som de fordømmer hinanden med, så urokkelige på afstand, som om de var sikret fra at gøre en sådan bommert. Men lad ham der mener at stå, tage sig i agt, at han ikke falder! Hvis dem der fordømmer hinanden elskede som Kristus har elsket en falden slægt af oprører, ville de med alle tænkelige midler forsøge at genoprette den fejlende. De vil ikke fryde sig ved at udstille hans sag, og gøre hans fejl synlig i det værst mulige lys, men de vil give nøje agt på skriftens formaning: "Hjælp et sådant menneske til rette, I åndelige, med sagtmodig ånd." Gør I dette, vil I uden tvivl få jeres fejlende bror ind i menighedsfællesskabet, uden at fremstille hans fejl i menigheden, eller gøre hans fejl kendt på nogen anden måde. (Fortsættes)  

7 11 1912 Review and Herald En kristens ånd [Konkluderet]*   
 Der er for mange blandt dem der bekender at være Kristi efterfølgere, som underskylder deres egne mangler, ved fremhæve andres fejl. Den kristnes højeste bevis på ædelhed er selvkontrol. Vi bør efterligne Jesu eksempel, for da han blev forhånet, hånede han ikke igen, men overlod sig til Ham der dømmer retfærdigt. Vor Genløser mødte hån og spot med en ubeklagende tavshed. Al den grusomme hån fra den morderiske skare, som jublede i hans ydmyghed og prøvelse i domssalen, kunne ikke få et bitterhedens eller irritationens blik eller ord ud af ham. Han var himlens majestæt, og på hans rene bryst var der ikke plads for hævngærrighed, men kun medynk og kærlighed. Der er et tidspunkt hvor tavshed er guld. Vi bør altid efterligne Jesus liv; for vi skal være ligesom ham. Han elsker os uanset vore mangler og ufuldkommenhed. Lad os ikke tro at en af Kristi nådegaver skildres uden en lektie til os i sin skildring. Ren kærlighed tænker ikke ondt. Når vi hele tiden forestiller os at vi ikke er påskønnet, og passer på ringeagt, gør vi os selv og andre stor skade. Vi må glemme selvet når vi elsker andre.    
Hvis du tror at din bror har såret dig, så gå til ham i venlighed og kærlighed, og du vil komme til en forståelse og til forsoning. Når du behandler den der fejler, bør du altid have det i sinde at du har med Kristus at gøre i skikkelse af hans hellige. Tag til din bror, som du mener fejler, og tal elskelig med ham alene; hvis du har held med at bringe problemerne i orden, har du vundet din bror uden at udstille hans fejl, og ordningen med dig har dækket over en mængde af synder, for andres åsyn. Andre har ikke brug for at kende dine vanskeligheder, og derved være på vagt og tro alt om den du tror kan gøre fejl, og tillægge hans motiver noget forkert.    
 "Jeg siger jer: Således bliver der mere glæde i Himmelen over én synder, som omvender sig, end over nioghalvfems retfærdige, som ikke trænger til omvendelse." Hvis synderen angrer på af din venlige og elskelige irettesættelse, så er der gjort et arbejde for evigheden. Der er stor brug for at udføre Kristi belæring på en gennemført måde, leve op til vor Mesters ord. Dette er at leve Guds lov. Behandler vi vore brødre sådan, giver vi andre et indtryk som aldrig vil komme ud af deres tanker. Vi husker måske ikke nogle af de venlige handlinger som vi har gjort, men de er visket bort af hvor hukommelse; men envigheden vil bringe dem frem i al sin klarhed, enhver handling der gøres for sjæles frelse, ethvert ord der siges til at trøste Guds børn; og disse handlniger gjort for Kristi skyld vil være en del af vor rejse igennem al evighed. Når vi behandler vore brødre alt andet en venligt og belevent, udviser vi en ukristen adfærd. Vi bør vise pæn opførsel der hjemme, i menigheden og i omgang med alle mennesker. Men vi bør især udvise medfølelse og respekt mod dem som giver deres liv til Guds sag. Vi bør udvise denne dyrebare kærlighed som er langmodig og venlig; som ikke misunder, som ikke praler af sig selv, opblæses ikke, som ikke gør sig usømmelig, søger ikke sit eget, er ikke nem at provokere, tænker ikke ondt. Gud vil have at hans tjenere altid viser sit bedte, både hjemme og I samfundet; og hvor Jesus regerer i hjertet, vil der være en liflig kærlighed, og vi skal være omsorgsfulde og oprigtige mod hinanden. Det kræver en særlig årvågenhed at holde den hengivne kærlighed i live, og vore hjerter i en tilstand hvor vi er klar over det gode som eksisterer i andres hjerter. Hvis vi ikke er opmærksomme på dette punkt, vil Satan lægge sin jalousi ind i vore sjæle; han vil sætte sine briller op for vore øjne, så vi ser vore brødres handlinger i et fordrejet lys. I stedet for at se kristisk på vore brødre, bør vi vende vore øjne indad, og være parat til at opdage de anstødelige træk i vor egen karakter. Idet vi indrømmer vore egne fejl og fiaskoer, vil andres fejl blive ubetydelige.     
Satan er en brødrenes anklager. Han er på vagt for enhver vildfarelse, uanset hvor lille, så han har noget at anklage med. Gå væk fra Satans side. Det er rigtigt at I ikke har anledning til at kværulere. Et øjebliks pirrlighed, et enkelt bistert svar, manglende kristen høflighed og belevenhed i må sager, kan resultere i taber af venner, i tab af indflydelse. Gud vil have dig til vise dit bedste under alle omstændigheder, i de menneskers tilstedeværelse som er dårligere stillet end dig sevel som dem på samme niveau og højere. Til alle tider skal vi være Kristi efterfølgere, søge hans ære, søge at, på enhver måde, fremvise ham rigtigt, så vi kan være lys i verden, fremvise hans pris som har kaldt os ud af mørke til hans vidunderlige lys. Vi skal ikke ophøje vore egne meninger over andres. Hvis vore idéer er højere end andres, vil det vise sig uden særlige anstrengelser fra vor side. Folk med dømmekraft ikke undgå at erkende og påskønne dette faktum, og vi skal modtage den anerkendelse som vi er berettget til. Gud påbyder os at komme til ham efter visdom, så vi kan udbrede  Helligåndens opildende indflydelse på andre, ikke indflydelsen fra vore egne høje meninger. Vi skal komme til Gud efter hans nåde, så vi kan lovprise og ære ham, ikke prise os selv, men være i stand til at dele nye og ædle indtryk med dem omkring os. Gud tager alt i betragning om det vi gør og siger, for at undervise mennesker til at opløfte deres hjerter til ham i taknemmelighed og pris. Lad selvet komme ud af syne, og lade Jesus vise sig som Den heltigennem elskelige. Vi bør søge at leve efter hans ære alene, ikke for at mennesker må prise os. Vi bør søge at gøre Guds arbejde i al ydmyghed, i hjertets sagtmodighed og elskelighed, arbejde som Kristus arbejdede, og engle vil våge over os, og føre efterretningerne af vor trofasthed til Gud og mennesker, helt til lysets sale.  

14 11 1912 Review and Herald Til vidne for alle nationer   
 "Op løft jeres øjne og se markerne" Frelserens ord: "I er verdens lys", sigter til den kendsgerning, at han har betroet sine efterfølgere en verdensomfattende mission. Ligesom solens stråler trænger igennem til de fjerneste afkroge på jorden, er det Guds plan, at evangeliets lys skal nå hver eneste sjæl i verden. Hvis Kristi menighed opfyldte Herrens hensigt, ville lyset skinne på alle, som sidder i mørke og dødens skygge. I stedet for at flokke sig sammen og unddrage sig ansvar og kors, ville menighedens medlemmer sprede sig i alle lande, være lys for Kristus og arbejde, som han gjorde for sjæles frelse, så at "dette rigets evangelium" hurtigt kunne bringes ud til hele verden.    
Det makedoniske kald: "Kom over og hjælp os", lyder fra alle lande. Gud har åbnet missionsmarker for os. Himmelske væsener har samarbejdet med mennesker. Forsynet går foran os, og guddommelig kraft virker sammen med menneskelige bestræbelser. Blinde må i sandhed de øjne være, som ikke ser, og døve de ører, som ikke hører den sande hyrde kalde på sine får. Nogle har hørt Guds kald og fulgt det. Ethvert helliggjort hjerte må nu besvare kaldet ved at bestræbe sig for at forkynde det livgivende budskab. Hvis mænd og kvinder i ydmyghed og med troskab vil tage fat på det arbejde, Gud har pålagt dem, vil guddommelig kraft blive åbenbaret gennem manges omvendelse til sandheden. Der vil komme underfuld e resultater af deres bestræbelser.    
Herren byder sit folk på ethvert sted at så ved alle vande. At adlyde hans bud indbefatter meget. Det betyder en stadig gavmildhed med de gaver, vi har modtaget fra Himmelen. Guds sag trænger til gudhengivne arbejdere, og den trænger til penge. Skal vi fortsætte med at bruge vore midler til unødvendige ting, medens et forsømt arbejde vedbliver at være ugjort? Skal vi ikke hellere angre vor ligegyldighed med hensyn til dette arbejde og bede om åndeligt klarsyn til at se og forstå de presserende behov, som vi burde?    
Gavmildhedens ånd er Himmelens ånd. Kristi selvopofrende kærlighed åbenbaredes på korset. Han gav alt, hvad han havde, for at menneskene kunne blive frelst, og til sidst gav han sig selv. Kristi kors appellerer til gavmildheden hos enhver af den velsignede Frelsers efterfølgere. Den ånd, der her kom til syne, måtte give og give. Udøvelsen af virkelig gavmildhed er det kristne livs sande frugt.    
Guds værk trænger til mænd og kvinder, der har lært af Kristus. I det øjeblik, Guds arbejdere ser ham som han er, vil de se sig selv som de er og vil bede ham om at gøre dem til det, de bør være. Selviskhed skaber hindringer i stedet for at være til hjælp for et menneske. I Guds lys ser vi vore mangler, og i hans styrke kan vi afhjælpe dem.    
På den store dag, når jorden skal forgå, vil den, der har lagt sig skatte op i Himmelen, se det, han har vundet i livet. Hvis vi har givet agt på Kristi ord, skal vi, når vi samles omkring den store hvide trone, se de sjæle, som vi har været redskaber til at frelse, og erfare, at den ene har frelst andre og de igen andre - en stor skare ført ind i hvilens havn, hvor de lægger deres kroner ved Jesu fødder og priser ham gennem endeløse tider - som et resultat af vort trofaste arbejde. Med hvilken glæde vil ikke en Kristi medarbejder se disse frelste, der har fået del i deres Frelsers herlighed! Hvor bliver Himmelen et vidunderligt sted for dem, der trofast har arbejdet for at frelse sjæle!    
Jo nærmere vi kommer afslutningen på denne jords historie, desto mere besnærende vil fjendens snarer blive. Efterhånden som tiden går, vil hans angreb blive heftigere og hyppigere. Satans største anstrengelser går ud på at besnære og forføre de udvalgte Kristi menighed og hans tjenere - hvis det var muligt. Han og hans redskaber sætter al deres opfindsomhed ind på netop at forføre de udvalgte. Hvis han kan gøre dem ligegyldige over for deres høje kald, er hans sejr sikker. Det, der tiltrænges i denne tid, er en grundig omvendelse og helhjertet helligelse. Den, der står i nær forbindelse med Kristus, vil blive styrket til at holde stand over for fjendens anslag. Vor sikkerhed består i at praktisere Bibelens sandheder af hele vort hjerte. Ved ydmyg overgivelse til Gud sikrer vi os hans frelsende kraft.    
Der er et stort arbejde at gøre på fremmede missionsmarker, og der er et lige så stort værk at udføre i hjemmemissionen, for det er ved helhjertet, trofast virksomhed på det hjemlige område, der vindes arbejdere, som vil gå ud og forkynde sandheden i fremmede lande. I denne tid, da fjenden som aldrig før søger at lægge beslag på menneskers sind, skulle vi forøge vor aktivitet og uegennyttigt forkynde det sidste nådens budskab i byerne, på gader og stræder. Vi må nå alle klasser. Under vort arbejde vil vi møde mennesker af forskellig nationalitet. Ingen må forbigås, alle skal advares. Jesus Kristus var Guds gave til hele verden, ikke til de højere samfundsklasser alene og ikke til en bestemt nation, medens andre bliver forbigået. Hans frelsende nåde omgiver verden. Den som vil, kan drikke af livets vand. En verden venter på at høre sandhedens budskab for vor tid. Og når Guds tjenere har gjort sig rede og er blevet lys, vil alle folkeslag blive repræsenteret blandt dem, der gør tjeneste som guddommeligt udvalgte redskaber.    
Der er mange, som længes efter at få et særligt talent til at udføre et stort værk, medens de ikke får øje på de pligter, der ligger allernærmest, og som ville blive en livets vellugt, hvis de blev udført. Sådanne mennesker må tage fat på det arbejde, der ligger lige for deres fod. Fremgang afhænger ikke så meget - af talent som af helliggjort energi og villighed. Det er ikke besiddelse af storartede evner, der sætter os i stand til at sejre og tjene, men den samvittighedsfulde udførelse af de daglige pligter, den ydmyge ånd, det tilfredse sind, den uskrømtede, oprigtige interesse for andres velfærd. Hvis Kristi kærlighed fylder hjertet, vil den åbenbares i livet.    
Hvis du har evner i en bestemt retning inden for missionsarbejdet, vil de komme til syne, når du gør dit bedste i det arbejde, der ligger dig nærmest. Vær trofast og omhyggelig i alt, hvad du gør. Bliv ikke modløs, hvis det går lidt småt til at begynde med, men sæt dit mål højt og bestræb dig alvorligt for at nå det. Lad ikke hindringer gøre dig mismodig. Lad dine anstrengelser koncentreres om at overvinde disse hindringer. Det vil lykkes for dig, hvis du holder ud.    
Sæt alvorlige bestræbelser ind der, hvor du er, og hvor menneskene er. Guds ord har været ligesom skjult under en skæppe. Det ord må forklares dem, der nu er uvidende om dets krav. Gransk skrifterne sammen med dem, der er villige til at lade sig undervise. Dette arbejde kan have en ringe begyndelse, men andre vil træde til for at føre det fremad, og når der i tro og i afhængighed af Gud arbejdes for at give mennesker vejledning og oplysning, vil de, der er lydhøre, opfatte, hvad det betyder at være. en sand discipel.    
Mit budskab til vort folk er: "Op" løft jeres øjne og se, at markerne er hvide til høsten."    
Da samaritanerne kom til Kristus som følge af den samaritanske kvindes vidnesbyrd, omtalte Jesus dem for disciplene som en kornmark, der er færdig til at blive høstet. "Siger I ikke: 'Der er endnu fire måneder, til høsten kommer?' spurgte han dem. 'Se, jeg siger jer: opløft jeres øjne og se, at markerne er hvide til høsten. Allerede nu får den, der høster, løn og samler frugt til evigt liv, så de kan glæde sig sammen, både den, som sår, og den, som høster.' "    
Og hvorledes begyndte den høst? Med en kvinde - sandheden blev givet til en kvinde, og denne kvinde gav den videre til andre, for hun gik ind i landsbyen og sagde "kom" til indbyggerne. De kom, og de lyttede, og høsten begyndte. Kristus blev hos samaritanerne i to dage, for de var hungrige efter at høre evangeliets sandheder. Og hvilke travle dage det var! Resultatet af hans arbejde blev, at "mange flere kom til tro på grund af hans ord". Deres vidnesbyrd var: "Vi har selv hørt ham og ved nu, at han i sandhed er verdens Frelser."    
Det er netop et sådant arbejde, der må udføres i dag. Mange bereder sig til høsten uden at vide det. Ethvert af vore ord og enhver af vore handlinger skulle have betydning i denne tid. Vi må råbe til Herren: "Det er tid for Herren at gribe ind, de har krænket din lov." Men det er ikke nok. Høstfolkene må gøre deres del. Guds folk må frigøre sig for deres ligegyldighed og selvviskhed og åbenbare et ønske om at blive brugt som Herrens hjælpende hånd.    
Stå op og bliv lys, mine brødre og søstre! Tiden er kommet, da vi må gøre enhver mulig anstrengelse for at bringe verden det sidste budskab. Jeg beder alle, som på nogen måde kan, om at deltage i arbejdet og gøre det nu. Vær ikke ligegyldige over for de budskaber, Gud sender for at give sit folk åndelig højnelse. Vær heller ikke ligegyldige med hensyn til det ansvar, der påhviler jer på grund af jeres kendskab til sandheden. Guds første store bud er: "Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte, af hele din sjæl og af hele dit sind." Det andet er dette ligt: "Du skal elske din næste som dig selv."    
Herren underviser os gentagne gange om betydningen af at blive alvorlige og flittige arbejdere. Vi har en vigtig gerning at udføre, en gerning, der ikke kan vente, en gerning, som kun kan fuldendes i og igennem Helligånden og under Kristi ledelse og førerskab. Enhver troende må nu vise sig som en Guds medarbejder. Lad al uenighed og overfladisk tale ophøre. Lad os tale og handle retfærdigt. Herren vil virke gennem enhver sjæl, som vil overlade hjerte og liv til hans kontrol. Gud vil skænke sin retfærdighed til alle, som vil lade sig lede af Ånden. Han giver sine sande efterfølgere kraft til at overbevise, giver dem nådens og sandhedens kraft og en dyb og varig kærlighed til hans værk både hjemme og i fremmede lande. Han giver dem hjerte til for alvor at samle med Kristus. Når hjælperne er i besiddelse af sådanne gaver, kan missionsarbejdet ikke undgå at bære frugt.    
   Nådens rige stadfæste s dag for dag. når hjerter, der har været fulde af synd og oprør, underkaster sig hans kærligheds overherredømme. Men den fulde oprettelse af hans herlighedsrige vil ikke finde sted, før Kristus. for anden gang kommer til denne jord. "Riget og herredømmet og storheden, som tilhørte alle rigerne under himmelen, skal gives den Højestes hellige folk."De skal arve det rige, der er beredt dem fra verdens grundvold blev lagt. Og Kristus vil overtage sin store herskermagt.    
   De himmelske porte vil blive åbnet på ny, og sammen med ti tusinde gange ti tusinde og tusinde gange tusinde hellige vil vor Frelser stå frem som "kongers Konge og herrers Herre." Jehova Immanuel "skal være konge over hele jorden. På hin dag skal Herren være en og hans navn et." "Nu er Guds bolig hos menneskene, og han skal bo hos dem" og være deres Gud.    
   Men Jesus har sagt, at før det sker, skal "dette rigets evangelium prædikes i hele verden til et vidnesbyrd for alle folk." Hans rige vil ikke komme, før det glade budskab om hans nåde har lydt for hele jorden. Når vi derfor overgiver os selv til Gud og vinder andre sjæle for ham, fremskynder vi hans riges komme. Kun de, der helliger sig selv til hans tjeneste ved at sige: "Her er jeg, send mig" for at åbne blindes øjne og vende mennesker "fra mørke til lys og fra Satans magt" - kan for alvor bede bønnen: "Komme dit rige."  

12 12 1912 Review and Herald Lær ved forskrift og eksempel    
 Hvis vi vil have at vore børn får en ren og ophøjet karakter, må vi se om deres daglige kammerater er som de burde være. Hvis børn har kammerater som ikke er ædle og sande, vil de i de fleste tilfælde ikke blive ædle og sande. De bør få kammerater som ikke latterliggøre det rene og værdige, men vil hellere forsvare det som er rigtigt. Faren for latterliggørelse leder mange unge mennesker til at give efter for fristelse, og vandre på de ugudelige vej.     
Faren for at blive til grin får mange unge mennesker til at give efter for fristelse, og vandre på den ugudeliges vej. Mødre kan gøre meget ved sit eksempel, såvel som forskrift, og vise deres børn at stå fast midt i hån og latterliggørelse. Men mødre viser for ofte en sygelig følsomhed over for det andre må tænke om deres levevaner, klæder og meninger, og de er i for høj grad slaver af hvad andre tænker om dem. Er det ikke sørgeligt at domfælte skabninger skal kontrolleres mere af hvad deres næste tænker om dem, end at de tænker over deres pligt over for Gud? Vi ofrer for ofte sandheden for at være i harmoni med skikke, så vi ikke bliver til grin. Vi bærer ikke alle vore byrder til Herren; men higer efter menneskelig sympati, vi læner os op af brækkede siv, forsøger at drikke fra brudte cisterner, der ikke kan holde på vandet.    
En moder kan ikke tillade sig at være træl for meninger; for hun oplære sine børn til dette liv og det tilkommende liv. I deres klæder bør mødre ikke prøve at gøre unødigt ud at udsmykningen. Frynser, pyntebånd, kniplinger og smykker er ikke nødvendigt, og for at købe disse ting rettes de penge, som Gud har betroet os, bort fra den rette kanal; for de bør flyde i den kasse der dækker manglerne i Guds sag.    
Vi bør sørge for at vore børn før noget ud af at få en uddannelse, så de får et behageligt hjem, enkelt indrettet, og giver en behagelig og smagfuld møblering. Der er retsmæssige kanaler som vore midler kan flyde i, og fornægtes selvet, stolthedens tilfredsstillelse, mister vi intet; for vi har det bekvemt i et behageligt hjem, og forsynet med pæne og enkle klæder. Mødre, følger I verdens praksis, sætter I et eksempel i upålidelighed over for Gud, for jeres børn; I må sætte et eksempel for trofasthed over for Gud, og lære dem at sige nej. Lær jeres børn betydningen af forskriftet, "hvis syndere forlokker jer, så gå ikke med." Men hvis I vil at jeres børn skal sige nej til fristelse, så må I selv kunne sige nej. Det er lige så nødvendigt for mennesker at sige nej, som for barnet.     
Hvordan kan en kvinde med en moders hellige ansvar, give sig selv over til verdens letsindige mode, og lære sine børn at tilpasse sig verdens standard? Demoraliserende ekstravagance er fremherskende overalt, og sjæle går til grunde som følge af deres kærlighed til fine klæder og prydelser. Ni tiendedele af dem, som er modens slaver, lever et liv; der er en åbenbar løgn. Bedrag og uærlighed er deres daglige praksis, for de ønsker at vise det frem, som de ikke har eller er.    
Sjælens nobelhed, venlighed og blidhed bortkastes for at tilfredsstille deres lyst til dårlige ting. Tusinder sælger deres dyd, for at de kan skaffe midler til at følge verdens moder. Sådan galskab vedrørende verdens foranderlige moder burde kalde en armé af reformister frem, som vilde tage standpunkt for en enkel og ligefrem dragt. Satan opfinder stadig moder, som man ikke kan følge uden at ofre penge, tid og sundhed.     
Hvorledes tør de, som bekender sig til at være kristne, følge de verdsliges sti når vi har for os billedet af verdens demoralisation med hensyn til moder? Skal vi give det udseende af, at vi sanktionerer disse demoraliserende moder ved at antage dem? Der er mange, som antager disse verdens moder, men det er, fordi Kristus ikke er dannet. inden i dem, han, som er herlighedens håb. Et liv i luksus og ekstravagant klædedragt er blevet så almindeligt, at det udgør et af de sidste dages tegn.     
Stolthed og forfængelighed åbenbares overalt, men de, som er tilbøjelige til at se sig i spejlet for at beundre sig selv, har ikke stor lyst til at se sig i Guds lov, det store moralske spejl. Dette klædedragtens afguderi ødelægger alt, hvad der er ydmygt og elskeligt i karakteren. Det. optager de dyrebare timer, som burde være helliget til granskning, til hjerteransagelse, til studiet af Guds ord under bøn. I Guds ord har vi særskilte lektier, der er skrevet til vor undervisning.   Paulus skriver, "Det samme skal kvinderne gøre, værdigt klædte med blufærdighed og ærbarhed, så de ikke smykker sig med håropsætning, guld eller perler eller kostbar dragt, (som passer sig for gudsfrygtsbekendende kvinder) men med gode gerninger." Ingen kristen kan tilpasse sig verdens demoraliserende moder, uden at bringe sin sjæls frelse i fare.     
Når vi er optagne, af vor påklædning, stjæler vi af de midler, der er os betroede til barmhjertighedens og velgørenhedens gerninger, og det vi bruger til ekstravagance, røver vi fra Gud. Vi har ikke fået vore midler, for at de skulle bruges til tilfredsstillelse af stolthed og pyntesyge. Vi skal være kloge husholdere, klæde de nøgne, mætte de hungrige og give af vore midler til Guds sags fremme. Dersom vi ønsker prydelser, så er ydmyghedens og mildhedens nåde og et beskedent og fordringsløst liv prydelser der passer ethvert menneske i enhver stand og stilling i livet.     
Skal vi ikke indtage det standpunkt at være trofaste skildvagter, som ved tale og eksempel slår tilbøjeligheden til at følge denne generations ekstravagance og ødselhed ned? Skal I ikke sætte det rette eksempel for vor ungdom, og hvad enten vi spiser eller drikker, eller hvad vi gør, gøre alt til Guds ære?   

24 04 1913 Review and Herald Den sande menighed   
 Den sande kirke vil ligne Kristus. Forløseren klædte sin guddommelighed i menneskelighed og kom til vor verden - en verden brændemærket og fordærvet af syndens forbandelse, en mørkets og elendighedens jammerdal - for at fuldføre et stort værk, som han forkyndte det i synagogen i Nazareth: "Herrens Ånd er over mig, fordi han salvede mig, at jeg skal gå med glædesbud til de fattige. Han sendte mig for at udråbe for fanger, at de skal få frihed, og for blinde, at de skal få deres syn, for at sætte fortrykte i frihed og udråbe et nådeår fra Herren." Luk 4,18-19. Ethvert menighedsmedlem skal repræsentere Kristi karakter og ånd. Ved forskrift og eksempel skal de absolut nødvendige elementer i sand, sund indflydelsesrig kristendom åbenbares. Kristus skal hele tiden fremholdes som livets, barmhjertighedens og kærlighedens kilde.    
Brødre, har vi i det hele taget nogen som helst sandhed forud for andre? Er indflydelsen på karakter af nogen som helst værdi for os? Når vi bringer sandheden ind i vore hjerter - væver den ind i vor karakter, fører dens helliggørende principper ud i vort daglige liv - viser vi, at vi tror, den er værd at kæmpe for, og at vi hver især vil kæmpe for den tro, der engang blev overleveret til de hellige. Vi skal se på Jesus og gribe hans Ånd. I denne tid er sindet tilbøjeligt til at tabe Jesus af sune, og hvad er resultatet? Vi nærer ikke Kristi ømhed, og hjerterne er hårde og ufølsomme. Hvis Kristus var på jorden idag, ville hans højtidelige bebrejdelser til mange, der bekender sig til at være kristne, og som er menighedsmedlemmer, være, at de ikke har Jesu sind, ikke er sagtmodige og ydmyge af hjertet. Når selvet bliver ophøjet, kan der ikke være kærlighed til de fattige, ydmyge og undertrykte.    
Ved at se på Ham forandres vi. Gennem grundigt studium og alvorlig betragtning af Kristi karakter bliver hans billede gengivet i vore egne liv og en højere harmoni givet til menigheden. Hvis Guds sandhed ikke har forvandlet vor karakter til at ligne Kristus, så er al vor bekendende viden om ham og sandheden kun som rungende malm og en klingende bjælde.    
Lån øre til Herrens ord, I sodoma-dommere, lyt til vor Guds åbenbaring, et gomorra-folk! Hvad skal jeg med alle jeres slagtofre? siger Herren; jeg er mæt af vædderbrændofre, af fedekalves fedt, har ej lyst til blod af okser og lam og bukke. Når I kommer at stedes for mit åsyn, hvo kræver da af jer, at min forgård trampes ned? Bring ej flere tomme afgrødeofre, vederstyggelig offerrøg er de mig! Nymånefest, sabbat og festligt stævne - jeg afskyr uret og festlig samling. Jeres nymånefester og højtider hader min sjæl, de er mig en byrde, jeg er træt af at bære. Breder I hænderne ud, skjuler jeg øjnene for jer. Hvor meget I så end beder, jeg hører det ikke. Jeres hænder er fulde af blod; tvæt jer, rens jer, bort med de onde gerninger for mine øjne! Hør op med det onde, lær det gode, læg vind på, hvad ret er; Hjælp fortrykte, skal faderløse ret, før enkens sag! Kom, lad os gå i rette med hinanden, siger Herren. Er jeres synder som skarlagen, de skal blive hvide som sne; er de end røde som purpur, de skal dog blive som uld. Lyder I villigt, skal I æde landets goder; står I genstridigt imod, skal I ædes af sværd. Thi Herrens mund har talet." Es 1,10-20.    
Lad alle, som gør krav på, at de holder budene, se med velvilje på denne sag og se, om der ikke er grund til, at de ikke har mere af den Hellige Ånds komme. Hvor mange har opløftet deres sjæl forgæves i bøn? De tror selv, at de står højt i gunst hos Gud, men de overser de trængende, de vender det døve øre til de undertryktes råb om hjælp. De taler skarpt med hårde ord til dem, der behøver en helt anderledes behandling. Således forsynder de sig dagligt mod Gud med deres hjerters hårdhed. De plagede har krav på deres medmenneskers medfølelse og interesse. De har ret til at vente hjælp, trøst og kristelig kærlighed. Men det er ikke det, de får. Enhver forsømmelse af Guds lidende børn er skrevet op i himlens bøger som blev de fremvist for Kristus selv. Lad ethvert medlem af menigheden undersøge sit hjerte, og udforske sin handlen for at se, om disse ting er i harmoni med Jesu ånd og gerninger. For hvis de ikke er det, hvad vil han da sige, når han står for hele jordens dommer? Kan Herren sige til ham: "Kom I, min Faders velsignede, og arv det kongerige, som er beredt for jer fra verdens grundvold blev lagt"?  

1 05 1913 Review and Herald Den sande menighed (konkluderet)   
 Kristus har gjort sine interesser til et med den lidende menneskeheds, og så længe han bliver overset i sine plagede børns skikkelse, vil det kun være til liden nytte med alle vore forsamlinger alle vore aftalte møder, hele det maskineri, som er sat i værk for at fremme Guds sag. "Dette ene bør gøres, og det andet ikke forsømmes."    
Alle, der skal blive hellige i himlen, må først være hellige på jorden. De vil ikke følge gnisterne i deres egen ild. De vil ikke arbejde for at blive rost eller tale tomme ord. Heller ikke vil de løfte en finger i fordømmelse eller undertrykkelse. Men de vil følge Livets Lys, sprede lys, trøst og mod til hver og en, der behøver hjælp, og ikke kritisere og bebrejde.    
Er Guds sandhedblevet overgivet os? Så lad os da prøve at gøre fremskridt i den på enhver tænkelig måde. Der er forventet mere af os end det, vi har gjort. Vore gerninger skulle være i overensstemmelse med dette lys. Det rige, klare lys, der har skinnet på vor sti har bragt os i en fordelagtigt stilling, og vi burde udnytte enhver mulighed til at gøre godt. Kristus kom fra den kongelig retssal i himlen for at opsøge og frelse det fortabte, og dette skal også være vort arbejde. Den tjenstiver, som vi viser i den retning, vil vise, hvor meget vi elsker Jesus og vore medmennesker, vor duelighed og missions ånd.     
Ethvert medlem i menigheden har fået betroet et arbejde, og hans helligelse vil vise sig i nytten, uselviskheden, iveren, renheden og den klogskab, med hvilken han gør sit arbejde. Menneskehedens og religionens sag må ikke gå tilbage. Det forventes, at der sker fremgang hos dem, der har modtaget et stort lys og har mange muligheder.    
Menigheden må være en arbejdende menighed, hvis den vil være en levende menighed. Den skal ikke være tilfreds med bare at holde stillingen mod syndens og vildfarelsens fjendtlige magter eller med kun at gå fremad med nølende skridt. Menigheden skal derimod bære Jesu åg og holde trit med sin Fører og hen ad vejen vinde nye tilhængere.    
Når vi i sandhed tilhører Jesus Kristus, Vil vore hjerter være fulde af sagtmodighed, ydmyghed og venlighed, fordi Jesus har tilgivet os vore sunder. Som lydige børn skal vi modtage og skatte de forskrifter højt som han har givet, og tage del i de forordninger, han har indstiftet. Vi skal stedse søge at lære ham at kende. Hans eksempel vil være vort livs levergel. De, der er Kristi disciple vil tage det arbejde op, som han forlod og føre det fremad i hans navn. De vil ikke efterligne nogen anden end ham i ord, ånd og gerning. Deres øjne hviler på deres frelses anfører. Hans vilje er deres lov. Og alt imens de går fremad, ser de hans ansigt bedre og tydeligere såvel som hans karakter og hans herlighed. De klynger sig ikke til selvet men holder fast ved hans ord, som er Ånd og Liv. "Hvis I bliver i mit ord, så er I sandelig mine disciple. Og I skal kende sandheden, og sandheden vil frigøre jer." De forvandler deres viden om hans vilje til gerning. De hører og gør de ting, som Jesus lærer.    
I menigheden er der arbejde til alle, som elsker Gud og holder hans befalinger. Ens bekendelse er ikke nødvendigvis bevis for, at man er en kristen. De ord, man taler, er ingen garanti for, at man er et omvendt menneske. Hør Kristi ord: "Hvorfor kalder I mig Herre, Herre og gør ikke de ting, jeg siger?" Hvis det daglige liv ikke er i overensstemmelse med Kristi vilje og gerninger, kan ingen gøre krav på at være et Guds barn og himlens arving. Der er en religion efter lovens bogstav, som Farisæerne havde, men en sådan religion giver ikke verden et kristeligt eksempel. Det repræsenterer ikke Kristi karakter. De, der har Kristus levende i hjertet, vil gøre Kristi gerninger. Sådanne er berettiget til ordets løfter. Idet de bliver et med Kristus, gør de Guds vilje og udviser hans nådes rigdomme. "Så skal du kalde, og Herren vil svare. Du skal råbe, og han skal sige: Her er jeg!" Åh, dyrebare løfte! Rækker du den sultne dit brød og mætter en vansmægtende sjæl, skal dit lys stråle frem i mørke, dit mulm skal blive som middag; Herren skal altid lede dig, mætte din sjæl, hvor der er goldt, og give dig nye kræfter; du bliver som en vandrig have, som rindende væld, hvor vandet aldrig svigter. Es 58,10-11. I kal kontrast til de knurrende og klagende onde, vil Guds tjenere synge: Jeg vil prise dig, Herre, af hele mit hjerte, lovsynge dig for guderne; Jeg vil tilbede, vendt mod dit hellige tempel, og mere end alt vil jeg prise dit navn for din miskundheds og trofastheds skyld; thi du har herliggjort dit ord. Den dag jeg råbte, svared du mig, du gav mig mod, i min sjæl kom styrke. Alle jordens konger skal prise dig, Herre, når de hører din munds ord, og synge om Herrens veje; thi stor er Herres ære, thi Herren er ophøjet, ser til den ringe han kender den stolte i frastand. Sl 138,1-6. Så lad ikke noget, der ligner stolthed eller storhed i egne øjne, blive næret i hjertet, for det vil skubbe Jesus ud af hjertet, og tomrummet vil så blive fyldt med Satans egenskaber.  

29 05 1913 Review and Herald Hilsende ord fra søster White [til Generalkonferensen]   
 <i>"Elmshaven," Sanitarium, Cal., d. 4 maj, 1913. </i><br>
<i>Til de forsamlede ved generalkonferensen, hilsen. </i><br>Mine kære brødre: "Nåde være med jer og fred fra Gud, vor Fader, og Herren Jesus Kristus! Lovet være Gud, vor Herre Jesu Kristi fader, barmhjertighedens fader og al trøsts Gud, som trøster os i al vor trængsel, så vi kan trøste alle dem, der er i trængsel, med den trøst, vi selv trøstes med af Gud. (2Kor 1,2-4)."    
Men Gud ske tak, som altid fører os med i Kristi triumftog og overalt lader os udsprede kundskaben om ham som en duft. For vi er Kristi vellugt for Gud blandt dem, der frelses, og blandt dem, der fortabes. (2Kor 2,14-15).    
For vi prædiker ikke os selv, men Jesus Kristus som Herren og os selv som jeres tjenere for Jesu skyld. Thi Gud, der sagde: Af mørke skal lys skinne frem, han har ladet det skinne i vore hjerter til oplysning og til kundskab om Guds herlighed på Jesu Kristi ansigt. Men denne skat har vi i lerkar, for at den overvældende kraft skal være Guds og ikke vores. (2Kor 4,5-7).    
Derfor bliver vi ikke modløse, for selv om vort ydre menneske går til grunde, fornyes dog vort indre menneske dag for dag. For vore lette trængsler her i tiden bringer os i overmål en evig vægt af herlighed, for vi ser ikke på det synlige, men på det usynlige; det synlige varer jo kun en tid, det usynlige evigt. (2Kor 4,16-18).    
De repræsentanter som er til stede ved generalkonferensen, har den forret at de kan opelske en håbefuld og modig indstilling. Mine brødre, Frelseren har åbenbaret sig for jer på mange måder. Han har fyldt jer med solskinnet af sin nærværelse når I har arbejdet i fjerne land og i hjemlandet. Han har bevaret jer i synlige og usynlige farer. Og nu, som I endnu en gang mødes med jeres brødre til rådslagning, er det jeres forret at være glade for Herren og at fryde jer i visheden om hans opholdende nåde. Lad hans kærlighed tage hjerte og sind i besiddelse. Vær på vagt mod at blive over træt, forgræmmet og nedtrykt. Bring et opløftende vidnesbyrd. Vend jeres øjne bort fra det som er mørkt og nedslående, og se hen til Jesus, vor store leder. Under hans årvågne tilsyn er sandheden for vor tid, som vi giver vort liv og vort alt for, bestemt til at vinde en herlig sejer.    
Den holdning som vore repræsentanter opretholder under generalforsamlingen, vil have en stor indflydelse på alle ud over hele arbejdsmarken, så vel som på de delegerede selv. Lad det kunne ses, mine brødre, at Jesus bor i hjertet, og at han opholder, styrker og trøster. Det er jeres forret fra dag til dag at blive udrustet med et rigt mål af hans Hellige Ånd og få et udvidet syn på betydningen og den omfattende rækkevidde af det budskab som vi forkynder for verden. Herren er villig til at åbenbare underfulde ting ud fra sin lov. Vent på ham med ydmyge hjerter. Bed inderligt om at kunne forstå den tid vi lever i, for at få et større begreb om hans hensigt, og større dygtighed i at vinde mennesker.    
Ofte under nattens timer pålægger Gud mig om indtrængende at henstille til vore brødre i ansvarsfulde stillinger at de må anstrenge sig alvorligt for at lære Herren mere fuldkomment at kende. Når vore arbejdere bliver tilstrækkeligt klar over betydningen af den tid vi lever i, vil der viser sig en afgjort vilje til at være på Herrens side, og de vil i sandhed blive Guds medarbejdere. Når de overgiver hjerte og sind til tjeneste for Gud, vil de finde at en erfaring som er dybere end noget de hidtil har opnået, er nødvendig hvis de skal sejre over al synd.    
Vi gør vel i at tænke over det som snart skal komme over jorden. Dette er ikke en tid hvor man er optaget af ubetydeligheder og selviske interesser. Hvis den tid vi lever i, ikke kan gøre et alvorligt indtryk på os, hvad kan da gøre det? Kalder Skriften os ikke til et mere rent og helligt værk end det vi hidtil har set?    
Nu er der brug for mænd med klar forståelse. Gud kalder på dem, der er villige til at lade sig drive af Helligånden til at føre an i en gennemgribende reformation. Jeg ser en krise forude, og Herren kræver, at hans arbejdere træder i tjeneste. Enhver sjæl bør nu være mere inderligt og oprigtigt helliget til Gud end i de foregående år.    
Ved generalkonferensen i 1909 skulle der have været udført en gerning i deres hjerter som var til stede, men det blev ikke gjort. Timer skulle have været brugt til hjerteransagelse. Dette ville føre til at de som var til møderne, på ny ville få pløjet deres hjerters brakmark op. Dette ville have givet dem indsigt i at forstå den gerning som det var så vigtigt for dem at gøre, når det gælder anger og bekendelse. Selv om der blev givet anledning til syndsbekendelse, til hjertefølt anger og en afgjort reformation, blev der ikke udført noget gennemgribende værk. Nogle følte Den Hellige Ånds indflydelse og lod sig påvirke, men alle gav ikke efter for denne indflydelse. Nogles tanker bevægede sig på forbudte stier. Hvis alle i forsamlingen havde ydmyget sig, ville det resultere i en vidunderlig velsignelse.    
Flere måneder efter at disse møder var slut, følte jeg en tung byrde som hvilede på mig. Indtrængende henledte jeg de ansvarlige brødres opmærksomhed på de ting som Herren har undervist mig om at lægge klart frem for dem. Til sidst var der nogle af de ansvarlige brødre som i forbindelse med det ordinære arbejde, og efter megen bøn og omhyggeligt studium af de budskaber som var givet, som i tro vovede at gå ind for den gerning som Gud kaldte dem til. Denne gerning kunne de ikke fuldt ud forstå, men da de gik fremad i gudsfrygt, fik de en rig velsignelse.    
Det har frydet mit hjerte at se de vidunderlige forvandlinger som er ført ud i livet hos nogle af dem, som valgte at gå frem på Herrens veje i tro, end hellere at følge en vej som de selv havde valgt. Hvis de ansvarlige brødre havde forsat med at se på sagerne i et falskt lys, ville de have skabt en tilstand som på en sørgelig måde ville have skæmmet vor gerning. Men da de gav agt på den undervisning som var sendt dem, og søgt Herren, førte han dem ind i det fulde lys. Han gjorde dem i stand til at yde en tilfredsstillende tjeneste og være midler i en åndelig reformation.    
Når Herren rækker sin hånd ud for at forberede vejen for sine tjenere i forkyndergerningen, er det deres pligt at følge den vej han viser dem. Han vil aldrig forlade dem som følger hans ledelse af hele deres hjerte, eller lade dem være i uvished.    
Jeg er glad for, at jeg kan stole på jer ét og alt. (2Kor 7,16). Fremdeles føler jeg den dybeste uro over den holdning nogle indtager i forbindelse med de betydningsfulde forholdsregler vedrørende udviklingen af Guds værk på jorden. Alligevel har jeg en stærk tro på arbejderne ud over hele feltet. Jeg tror, at når de kommer sammen og ydmyger sig for Herren og overgiver sig på ny til hans tjeneste, så vil de blive sat i stand til at gøre hans vilje. Der er nogle som selv ikke nu ser tingene i det rette lys. Men sammen med deres medarbejdere kan disse lære at se øje til øje og undgå at gøre alvorlige fejl, ved at de alvorligt søger Herren i denne tid og overgiver deres vilje til Guds vilje.    
Fremstillinger som for nylig har passeret mig i nattens timer, har gjort et dybt indtryk. Der syntes at være en stor bevægelse - en vækkelse - som vandt frem mange steder. Vort folk stillede sig i rækkerne som et svar på Guds kald. Mine brødre, Herren taler til os. Skal vi ikke give agt på hans røst? Skal vi ikke gøre vore lamper i stand og handle sådan som mennesker, der venter på at deres Herre skal komme? Tiden kræver at vi lyser og virker.    
Jeg der er fange for Herrens skyld, formaner jer da til at leve, så det svarer til det kald, I fik, med al ydmyghed og mildhed, med tålmodighed, så I bærer over med hinanden i kærlighed og stræber efter at fastholde Åndens enhed med fredens bånd. (Ef 4,1-3).<br><i>Ellen G. White.</i>   

12 06 1913 Review and Herald Mod i Herren [til Generalkonferensen] Tyvende møde.   
 27. maj, kl. 10.00<p>W.T. Knox som formand. Bøn ved E. W. Farnsworth. Ældre Daniells læste en hilsen og råd fra søster E. G. White, for konferensen. Budskabet er følgende: <b>Mod i Herren</b>    
Under nattens timer for nylig, gav Den Hellige Ånd mig den tanke at hvis Herren kommer, så snart som vi tror han gør, burde vi endog være mere aktive end vi har været i de år der er gået, for at bringe sandheden ud til folk.    
I den forbindelse, gik jeg i mine tanker tilbage til den aktivitet som prægede de adventtroende i 1843 - 1844. På den tid var der mange husbesøg, og der blev gjort utrættelige anstrengelser for at advare folk om de ting som Guds ord taler om. Vi burde gøre endnu større anstrengelser end dem som så trofast kundgjorde den første engels budskab. Vi nærmer os hurtigt afslutningen på denne verdens historie. Idet vi er klar over at Jesus virkelig kommer snart, vil vi blive opvækket til at arbejde som aldrig før. Det er pålagt os at blæse alarm for folket. Og i vort eget liv skal vi vise den kraft som er sandhed og retfærdighed. Verden skal snart møde ham som er den store lovgiver, hvis lov er brudt. Kun de som vender sig fra overtrædelse til lydighed, kan håbe på tilgivelse og fred.    
Vi må løfte det banner som har denne indskrift: "Guds bud og troen på Jesus." Det store spørgsmål er lydighed mod Guds lov. Tab det ikke af syne. Vi må anstrenge os for at vække menighedsmedlemmerne og dem som ikke bekender sig som troende, så de kan se og være lydige mod de krav som findes i himmelens liv. Vi skal ophøje loven så mennesker kan agte på den.    
Kristus har pålagt os at så sandhedens sæd og med iver lade vort folk forstå betydningen af den gerning som må høres af dem som lever midt i de afsluttende begivenheder af denne verdens historie. Idet sandhedens ord bliver forkyndt vidt og bredt, vil det ses at Guds Ånd virker på mennesker.    
Hvor meget godt ville der ikke kunne blive gjort hvis alle som har sandheden, livets ord, ville arbejde for at bringe lyset til dem som ikke har det! Da samaritanerne kom til Kristus, fordi kvinden fra Samaria havde bedt dem om det, talte han til disciplene om dem som en kornmark der var færdig til at blive høstet. "Siger I ikke: Fire måneder tager det endnu, så kommer høsten? Men jeg siger jer: Luk jeres øjne op, se ud over markerne, de er hvide til høst." (Joh 4,35). Kristus blev hos samaritanerne i to dage, for de hungrede efter at høre sandheden. Hvor travle disse dage var! Som et resultat af disse dages arbejde var der mange flere som troede, "og på grund af hans ord kom mange flere til tro." (Joh 4, 41). Dette var deres vidnesbyrd: "Nu tror vi ikke længere på grund af det, du fortalte; vi har nemlig selv hørt ham og ved, at han i sandhed er verdens frelser." (Joh 4,42).    
Hvem blandt Guds bekendende folk vil tage fat på dette hellige arbejde og virke for de mennesker som omkommer på grund af mangel på kundskab? Verden må advares. Der er blevet vist mig mange steder som har behov for utrættelige anstrengelser af trofaste, gudhengivne mennesker. Kristus åbner hjerter og sind hos mange i vore storbyer. De trænger til Guds ord. Hvis vi vil være i Kristi hellige nærhed, og vil søge at nærme os disse mennesker, vil det fremkalde indtryk til det gode. Vi trænger til at vågne op og blive ét med Kristus og vore medmennesker. De store og små byer og steder nær ved og langt borte må bearbejdes, og det må gøres på en forstandig måde. Træk jer aldrig tilbage. Herren vil gøre det rette indtryk på folk hvis vi vil arbejde i harmoni med hans Ånd.    
Mine brødre, jeg har opmuntrende ord til jer. Vi skal gå fremad i tro og håb og forvente store ting fra Gud. Fjenden vil prøve på alle måder at forhindre de anstrengelser som bliver gjort for at føre sandheden frem, men i Herrens styrke vil det lykkes.    
Jeg længes efter at være personligt engageret i at arbejde ude i feltet. Jeg ville også gerne tage del i mere offentlig virksomhed, hvis jeg ikke troede, at i min alder, er det ikke klogt at tage chancer når det gælder fysisk styrke. Jeg har en gerning at gøre med at give menigheden og verden, del i det lys som fra tid til anden er blevet betroet mig gennem alle de år hvor den tredje engels budskab er blevet kundgjort. Jeg har et inderligt ønske om at bringe sandheden frem for alle som kan nås. Jeg er stadigvæk med i arbejdet med at bringe materialet frem som skal trykkes. Men jeg må være meget forsigtig så jeg ikke sætter mig i en stilling som gør at jeg ikke kan skrive i det hele taget. Jeg ved ikke hvor længe jeg kan leve, men jeg lider ikke så meget af dårligt helbred som jeg kunne have forventet.    
Efter generalkonferensen i 1909 tilbragte jeg flere uger med at tage del i lejermøder og andre sædvanlige sammenkomster og besøge institutioner i Ny England, de centrale stater og i midtvesten.    
Da jeg kom tilbage til mit hjem i Californien, tog jeg igen fat på mit arbejde med at gøre materiale klar til trykkeriet. I løbet af de sidste fire år har jeg skrevet forholdsvis få breve. Den kraft jeg har, er hovedsagelig blevet brugt til at fuldføre et vigtigt bogværk.    
Lejlighedsvis har jeg været til stede ved møder og har besøgt institutioner i Californien. Men det meste af tiden siden sidste verdenskongres, er blevet brugt til at arbejde med manuskripter hjemme i "Elmshaven" ved St. Helena.    
Jeg er taknemmelig for at Herren sparede mit liv, så jeg kan arbejde lidt længere med mine bøger. Åh, om jeg havde styrke til at gøre alt det som jeg ser, der burde gøres! Jeg beder om at Gud må give mig visdom så de sandheder som vort folk så meget trænger til, kan blive fremstillet klart og på en acceptabel måde. Jeg er opmuntret til at tro, at Gud vil sætte mig i stand til det.    
Min interesse for arbejdet i sin almindelighed er ganske dyb som altid, og det er mit inderlige ønske at sandhedens sag stadig må have fremgang i alle dele af verden. Jeg finder det imidlertid ikke tilrådeligt at forsøge at tage del i megen offentlig virksomhet når mit arbejde med bøgerne kræver mit tilsyn. Jeg har nogle af de bedste medarbejdere, som Gud i sit forsyn knyttet til mig i Australien, og andre som har forenet sig med mig efter at jeg kom tilbage til Amerika. Jeg takker Gud for disse medarbejdere. Vi er alle meget travlt optaget og gør vort bedste for at klargøre det som skal trykkes. Jeg ønsker at sandhedens lys skal nå ud til hvert sted, så at det kan oplyse dem som ikke kender grundene for vor tro. I nogle dage har jeg vanskeligheder med øjnene, og jeg har betydelige smerter i dem. Men jeg priser Herren for at han bevarer mit syn. Det ville ikke være underlig om jeg i min alder ikke kunne bruge øjnene i det hele taget.     
Jeg er mere taknemmelig end jeg kan sige til Guds Ånds opløftende kraft, for den trøst og nåde som han fortsætter med at give mig, og fordi han giver mig styrke og anledning til at give mod og hjælp til hans folk. Så længe Herren sparer mit liv, vil jeg være trofast og sand overfor ham og søge at gøre hans vilje og herliggøre hans navn. Må Herren øge min tro, så jeg kan fortsætte med at kende ham og gøre hans vilje på en mere fuldkommen måde. Herren er god. Lovet være hans navn!    
Mit store ønske er at de gamle, korsets soldater, de som nu er blevet gråhårede i Mesterens tjeneste, skal fortsætte med at bære vidnesbyrdet frem, og gå lige til sagen, sådan at de som er yngre i troen, kan forstå at de budskaber som Herren gav os i fortiden, er meget betydningsfulde i denne tid af verdens historie. Vor tidligere erfaring har ikke mistet en tøddel af sin kraft.    
Alle bør være forsigtige så de ikke gør pionererne mismodige eller får dem til at føle at det er lige det de kan gøre. De kan fremdeles have en mægtig indflydelse i Herrens gerning. De ældre arbejderes vidnesbyrd vil altid være til hjælp og velsignelse for menigheden. Gud våger nat og dag over sine prøvede og trofaste fanebærere, indtil tiden kommer for dem hvor de kan lægge rustningen fra sig. De kan være sikre på at de er under beskyttende omsorg af ham som aldrig slumrer og aldrig sover. Vægtere som aldrig bliver trætte våger over dem. Når de ved dette, og når de ved at de er i Kristus, kan de hvile tillidsfuldt i Guds forsyn.    
Jeg beder inderligt om, at det arbejde vi udfører nu, må gøre et dybt indtryk på hjerte, sind og sjæl. Forvirringen vil øges, men vi som tror på Gud, må opmuntre hverandre. Vi må ikke sænke banneret, men holde det højt hævet, idet vi ser hen til ham som er troens ophavsmand og fuldender. Når jeg ikke får sovet om natten, løfter jeg mit hjerte i bøn til Gud. Han styrker mig og giver mig forvisning om at han er med sine tjenere i arbejdet, både herhjemme og i det fjerne land. Jeg er opmuntret og velsignet når jeg tænker på, at Israels Gud, fremdeles leder sit folk, og at han vil fortsætte med at være med dem indtil enden.    
Jeg er blevet undervist om at sige til vore brødre, prædikanterne: Lad de budskaber som kommer fra jeres læber, være ladet med Guds Ånds kraft. Hvis der nogen sinde er en tid, hvor vi behøver Den Hellige Ånds ledelse, så er det nu. Vi trænger til en grundig helligelse. Det er på høje tid at vi giver verden en fremstilling af Guds kraft i vort liv og i vor tjeneste.    
Herren vil at den tredje engels budskab skal blive forkyndt med øgende effektivitet. Som han har virket i alle tidsaldre for at give sit folk sejer, således længes han nu i triumf at gennemføre sine planer med menigheten. Han byder sine troende hellige at gå frem i forening, fra styrke til større styrke og fra tro til øget forvisning og tillid til hans sags sandhed og retfærdighed.     
Vi må stå fast som klippen på Guds ords principper. Vi må huske at Gud er med os for at give os styrke til at møde enhver ny erfaring. Lad os altid opretholde retfærdighedens principper i vort liv så vi kan gå frem fra styrke til styrke i Herrens navn. Den tro som fra vore tidligste erfaring af og indtil nu er blevet virkeliggjort ved Guds Ånds undervisning og godkendelse, må vi betrakte som meget hellig. Det værk som Herren har ført frem ved sit folk som holder hans bud må vi holde som noget meget dyrebart. Dette folk vil vokse sig stærkere og mer effektivt efter som tiden går. Fjenden prøver at omtåge Guds folks klarsyn og svække deres effektivitet. Men hvis de vil arbejde sådan som Guds Ånd leder vil han åbne anledningens dør for dem så de kan opbygge de gamle, nedbrudte steder. De vil opleve en stadig vækst indtil Herren skal komme ned fra himmelen med kraft og stor herlighet for at sætte sit segl, den endelige sejrs segl, på sine trofaste.     
Det værk som ligger foran os, vil kræve den yderste anstrengelse av al kraft i krop og sind. Det vil kræve udøvelse af stærk tro og en stadig årvågenhed. Til tider vil de vanskeligheder som vi må møde, være yderst nedslående. Selve storheden i opgaven vil forfærde os. Med Guds hjælp vil hans tjenere alligevel triumfere til sidst. Derfor, mine brødre, mist ikke modet på grund af de prøvende erfaringer som er foran jer. Jesus vil være med jer. Han vil gå foran jer med sin hellige Ånd og forberede vejen, og han vil være deres hjælper i enhver kritisk situation.     
Derfor bøjer jeg mine knæ for Faderen, han som har lagt navn til alt som hedder far og børn i himmel og på jord. Jeg beder om at han som er så rig på herlighed, må styrke dere i det indre menneske med sin kraft og med sin Ånd, så Kristus ved troen kan bo i jeres hjerter, og I kan stå rodfæstet og grundfæstet i kærlighed. Da kan I sammen med alle de hellige bliver i stand til at fatte bredden og længden, højden og dybden, ja, kende hele Kristi kærlighed, som er mer end nogen kan fatte, og blive fyldt af hele Guds fylde.  2På fast grunn 409
"Han som virker i os med sin kraft, og kan gøre uendelig meget mere end alt det vi beder om og forstår, ham være ære i menigheten og i Kristus Jesus gennem alle slægter og i alle evigheder! Amen.<p><i>Ellen G. White.</i>   

6 11 1913 Review and Herald I Elias' ånd og kraft*   
 Igennem de lange århundreder der var gået siden Elias' tid, har optegnelsen af hans livsgerning bragt inspiration og mod til dem som er blevet kaldet til at stå  for det rigtig midt i frafaldet. Og for os, "hvem verdens kommer over," har det særlig betydning. Historien gentages. I dag har verden sine Akab'er og Jesabel'er. Den nuværende tidsalder er ligeså afguderisk som den tidsalder Elias levede i. Ingen ydre altre er syndige, der kan ikke være et billede at øjnene kan hvile på, alligevel følger tusindvis efter denne verdens guder, - efter rigdomme, berømmelse, fornøjelser og behagelige historier der lader mennesker følge deres uforbedrelige hjertes indskydelser. Store menneskeskarer har et forkert forkert begreb om Gud og hans egenskaber, og tjener ligeså meget en falsk gud som balsdyrkerne gjorde. Mange af dem, som endog hævder at være kristne, har allieret sig selv med indflydelse som altid er imod Gud og hans sandhed. Derved ledes de til at vende bort fra det guddommelige og ophøje det menneskelige.    
Den fremherskende ånd for vor tid er vantro og frafald, - en ånd med en erklæret oplysning på grund sandhedskundskaben, men i virkeligheden er den blindeste formastelighed. Menneskelige teorier ophøjes, og sætte hvor Gud og hans lov burde være. Satan frister mænd og kvinder til ulydighed, med løfte om at de finder frihed i ulydigheden, som vil gøre dem til guder. Der ses en modstandsånd imod Guds klare ord, mod afguderisk ophøjelse af menneskelig visdom over guddommeligåbenbaring. Mennesker har ladet deres sind blive så formørkede og forvirrede mellem lys og mørke, sandhed og vildfarelse. Så langt er de veget fra den rigtige vej at de fremholder nogle få såkaldte filosoffers meninger, til at være troværdige frem for bibelens sandheder. Bønnerne og løfterne i Guds ord, er trusler imod ulydighed og afguderi, - alle er kraftesløse for at smelte deres hjerter. En tro som Paulus, Peter og Johannes udøvede, betragtede dem som gamle, mystiske og uværdige for moderne tænkende mennesker.    
I begyndelsen gav Gud sin lov til menneskene som et middel til at få lykke og evigt liv. Satans eneste håb er at forpurre Guds fortsæt med at lede mænd og kvinder til ulydighed mod denne lov; og hans stadige fortsæt har været at fremstille dens lære forkert og forklejne betydningen. Hans mester-slag har været et forsøg på at ændre loven i sig selv, så at mennesker forledes til at overtræde dets forskrifter medens de bekender at adlyde dem.    
En skriver har ville forsøge at ændre Guds lov på en gammel drilagtig måde at dreje et vejskilt i en forkert retning, som står hvor to veje skiller. Denne forvirring og ulykke som dette har ført med sig var stor.    
Et vejskilt var sat af Gud  for de rejsende igennem denne verden. En pil på dette vejskilt pegede mod villig lydighed til Skaberen, som vejen til lykke og liv, medens den anden pil viste mod ulydighed som stien til elendighed og død. Vejen til lykke var ligeså klart angivet som vejen til tilflugtsbyen under var den jødiske styring. Men på et ondt øjeblik i vort væddeløb, vendte den store fjende mod alt godt vejskiltet om, så at store skarer lige siden har gået den forkerte vej.    
Herren instruerede israelitterne gennem Moses: "Du skal tale til israeliterne og sige: fremfor alt skal I holde mine sabbater, thi sabbaten er et tegn mellem mig og eder fra slægt til slægt, for at I skal kende, at jeg Herren er den, der helliger eder. I skal holde sabbaten, thi den skal være eder hellig; den, som vanhelliger den, skal lide døden, ja enhver, som udfører noget arbejde på den, det menneske skal udryddes af sin slægt. I seks dage må der arbejdes, men på den syvende dag skal I holde en fuldkommen hviledag, helliget Herren; enhver, som udfører arbejde på sabbatsdagen, skal lide døden. Israeliterne skal holde sabbaten, så at de fejrer sabbaten fra slægt til slægt som en evig gyldig pagt: Den skal være et tegn til alle tider mellem mig og israeliterne. Thi i seks dage gjorde Herren himmelen og jorden, men på den syvende hvilede han og vederkvægede sig." 2.Mos.31,13-17.    
I disse ord definerer Herren klart lydigheden som vejen til Guds stad; men syndens menneske har ændret vejskiltet, og fået det til at pege i forkert retning. Han har sat en falsk sabbat op, og fået mænd og kvinder til at tro at ved at hvile på den, så adlød de Skaberens befaling.    
Gud har erklæret at den syvende dag er Herrens sabbat. Da "himlene og jorden blev fulendt, og hele dens hær," ophøjede han denne dag som et mindesmærke på hans skabelsesarbejde. Hvile på den syvende dag "fra al det arbejde som han havde urettet," "Gud velsignede den syvende dag, og helligede den."    
På tidspunktet for udvandringen af Ægypten, blev sabbats-institutionen bragt fremtrædende frem for Guds folk. Medens de stadig var i trældom, havde deres krævende herrer prøvet at tvinge dem til at arbejde på sabbaten, ved at øge arbejdsmægden hver uge. Igen og igen blev arbejdsbetingelserne gjort hårdere og mere krævende. Men israelitterne blev udfriet fra deres trældom, og købt til et sted hvor de kunne ugenert kunne overholde Jehovas forskrifter. Loven blev givet på Sinaj, og en kopi af den, på to stentavler, "skrevet med Guds finger," overdraget til Moses. Og efter næsten fyrre års vandring, blev israelitterne hele tiden mindet på Guds udpegede hviledag, ved at tilbageholde mannaen hver syvende dag, og den mirakuløse opbevaring af dobbel portion, der faldt på beredelsesdagen.    
Inden israelitterne drog ind i Det forjættede Land, formanede Moses dem til at tage "vare på hviledagen" og "holde den hellig." 5 Mos. 5, 12. Det var Herrens hensigt, at Israel trofast skulle holde sabbatsbudet for til stadighed at blive mindet om deres ansvar over for ham som deres Skaber og Forløser. Så længe de holdt sabbatten i den rette ånd, ville afgudsdyrkelse være udelukket, men hvis denne forskrift blev tilsidesat og erklæret for ophævet, ville menneskene glemme Skaberen og dyrke andre guder.    
"Også mine sabbatter gav jeg dem," sagde Gud, "for at de skulle være et tegn mellem mig og dem, at det skal kendes, at jeg, Herren, er den, som helliger dem." Men "de lod hånt om mine lovbud og vandrede ikke efter mine anordninger, men vanhelligede mine sabbatter; thi deres hjerte holdt sig til deres afgudsbilleder." Ez. 20, 12. 16. Da han appellerede til dem om at komme tilbage til ham, henledte han på ny deres opmærksomhed på betydningen af at holde sabbatten hellig. "Jeg, Herren, er eders Gud!" sagde han. "Følg mine anordninger og tag vare på at holde mine lovbud; hold mine sabbatter hellige, så de bliver et tegn mellem mig og eder, at det må kendes, at jeg, Herren, er eders Gud." Vers 19. 20.    
I sin frygtelige anklage af Juda for dets fortsatte frafald erklærede Herren: I "vanhelliger min sabbatter." Præsterne, sagde han, "lukker øjnene for mine sabbatter."    
"Derfor udøser jeg min vrede over dem, med min harmes ild tilintetgør jeg dem; deres færd lader jeg komme over deres hoved." Ez. 22, 8. 26. 31.    
Ved Jerusalems genopretning, på Nehemias dage, blev sabbatsbruddet mødt med hård ondskab: " Har ikke vor Gud bragt al denne ulykke over os og over denne by, fordi eders fædre handlede således? Og I bringer endnu mere vrede over Israel ved at vanhellige sabbaten!" Neh. 13,18.    
Under i sin jordiske tjeneste fremhævede Kristus sabbattens bindende krav, i alle sine læresætninger, der viste forbehold for den institution han selv havde givet. På Kristi dage, var sabbaten blevet så forvansket at dens overholdelse snarere genspejlede det selviske og egenkærlige menneskes karakter, frem for Guds karakter. Kristus satte den falske lære til side, hvor dem der hævde at kende Gud havde fremstillet ham forkert. Selvom rabbinerne fulgte ham med nådesløs fjendtlighed, viste han endog aldrig at tilpasse sig deres krav, men gik direkte frem, for at holde sabbaten efter Guds lov.    
I umiskendeligt sprog bevidnede han sin agtelse for denne lov. "Tro ikke, at jeg er kommen for at ned bryde loven eller profeterne;" sagde han, "jeg er ikke kommen for at nedbryde, men for at fuldkomme Thi sandelig siger jeg Eder: før himmelen og jorden forgår, skal end ikke det mindste bogstav eller en tøddel af loven forgå før det er sket alt sammen. Derfor: Den, der bryder et af de mindste blandt disse bud og lærer menneskene således, han skal kaldes den mindste i Himmeriget; men den, der holder dem og lærer andre dem, han skal kaldes stor i Himmeriget." Matt. 5,17-19. (<i> Konkluderes</i>)  

6 11 1913 Review and Herald Arbejdet med tidsskrifter   
 Om alle ville erkende nødvendigheden at gøre deres yderste, efter deres evner i Guds arbejde, med en dyb kærlighed for sjæle, føle en arbejdsbyrde på sig, ville vi se hundredvis engageret som aktive medarbejdere, som hidtil har været sløve og uinteresserede og ikke udrettet noget. De har følt at der ikke var noget af betydning i dette traktat og missionsarbejde - intet værdig for deres særlige interesse. Dog er det et faktum at runddelingen af vore blade gør et større arbejde end den levende forkynder kan gøre. Alle kan gøre noget. Nogle kan gøre mere end andre, men alle bør være forstandige efter hvordan de kan arbejde mest succesrigt og metodisk med at udbrede sandhedens lys, ved at sprede vore publikationer. Vi møder gamle og unge som bekender at være Guds børn, som dog ikke har rykket sig en tomme i årevis. Faktisk vil en kristen vokse i sandhedskundskaben; og idet han helliges gennem sandheden, vil han blive mere og mere lig Jesus, og mere ivrig efter at frelse sjæle, købt for hans blod.    
Vore søstre har haft for mange undskyldninger mod at bære ansvar som kræver tanke og nøje koncentration af sindet; alligevel er dette den disciplin de behøver for at udvikle kristen erfaring. De kan være medarbejdere på missionsmarken, have en personlig interesse for at uddele traktater og blade som bringer vor tro korrekt. Alle kan ikke gå ud for at arbejde, men alle kan gøre noget der hjemme.<br><i>Mrs. E. G. White.</i><br>(<i>Læsning for sabbaten d. 20. december</i>)  

13 11 1913 Review and Herald Det salige håb   
 Jesu forrådelse, lidelse og korsfæstelse nærmede sig. Da disciplene samledes omkring ham, fortalte Herren dem om de triste begivenheder som snart ville finde sted. Mens de lyttede, fyldtes deres hjerter med sorg, og for at trøste dem sagde han disse ømme ord: "Jeres hjerte forfærdes ikke. .  Jeg kommer igen og tager jer til mig." "Han ledte deres tanker bort fra de triste begivenheder, som lå forude, og hen til boligerne i Himmelen og den genforening, som ville finde sted i Guds rige. "Jeg går bort for at gøre en plads rede for jer,"" sagde han. Selv om han skulle stige op til Faderen, var hans gerning for dem, som han elskede, ikke til ende. Han drog bort for at berede et hjem til dem, der for hans skyld skulle være pilgrimme og fremmede på Jorden."    
Efter sin opstandelse førte Kristus disciplene hen i nærheden af Betania, "og han løftede sine hænder og velsignede dem, skiltes han fra dem og opløfrtedes til himlen." Mens han drog bort, gav engle de sørgende disciple dette løfte: "Denne Jesus, som er optaget fra jer til Himmelen, han skal komme igen på samme måde, som I har set ham fare til Himmelen."    
Menigheden bør til stadighed holde sig den store sandhed om Kristi genkomst for øje. Vi har fået denne formaning: "Hav bælte om lænd og lysene tændt. Og vær I ligesom mennesker, der venter på, at deres herre vil bryde op fra gæstebudet, for at de straks, når han kommer og banker på, kan lukke op for ham. "Salige er de tjenere, som herren finder vågne, når han kommer! Sandelig siger jeg eder: han skal binde op om sig og lade dem sætte sig til bords og selv gå hen og varte dem op. Og enten han kommer i den anden nattevagt eller i den tredje salige er de, når han finder det således. . . . Vær også I rede; thi Menneskesønnen kommer i den time, I ikke tænker jer."    
Fordi vi ikke kender det præcise tidspunkt for Kristi komme, er vi befalet at våge. "Salige er de tjenere, som herren finder vågne, når han kommer!" Dem som våger efter Herrens genkomst er ikke ubeskæftiget i deres venten. De renser deres hjerter ved at være lydige mod sandheden. Ved årvågen venten går de sammen med alvorligt arbejde. Fordi de ved at Herren står ved døren, deres iver opkvikkes til at samarbejde med guddommelige intelligensvæsener i virke for sjæles frelse. Der er trofaste og kloge tjenere, som giver deres del af føde til Herrens hushold på rette stund. De erklærer at sandheden er særlig god at anvende. Som Enok, Abraham og Moses erklære sandheden for sin tid, ligeledes vil Kristi tjenere give den særlige advarsel for deres slægt.    
Nu er det tid til at forberede sig for vor Herres komme. Det at være parat til at måde ham kan ikke opnås på et øjeblik. Forberedelse til dette højtidelige sceneri må afventes og overvåges i tapperhed, kombineret med et alvorligt arbejde. Således forherliger Guds børn han. Midt iblandt de travle scenerier vil deres røster kunne høres i opmuntrende, trofaste og håbefulde ord. Alt som de har er helliget til mesterens tjeneste.    
Men ligesom beboerne i Sodoma, vil dem som nægter at tjene Gud kun vågne op når det er for sent. Da sole stod op for sidste gang over slettens byer, tænkte folk at begynde en ny dag i gudløs optøjer. Alle planlagde ivrigt deres forretninger eller deres fornøjelser, og Guds budbringer blev bespottet for hans gudsfrygt og advarsler. Pludseligt som en række tordendrøn fra en skyfri himmel faldt ildkugler på den fordømte stad.    
 "Sådan skal det også være ved menneskesønnens komme." Folk vil spise og drikke, plante og bygge, gifte og give til ægte, indtil Guds vrede skal udgydes ublandet af barmhjertighed. Mennesker er blevet undervist af deres prædikanttjenere til at tro at Kristi komme skal være åndelig, ellers skal den finde sted i en fjern fremtid og budskabet om hans snarlige tilbagekomst erklæres om fanatisme eller kætteri. Skepticisme og "såkaldt videnskab" har undermineret tro i bibelen. Skarerne bestræber sig på at glemme Gud, og de accepterer ivrigt fabler, at de går uforstyrret på selvføjelighedens sti. Folk skynder sig hid og did, fornøjelseselskere har morskab i sinde, pengeelskere søger efter velstand; og alle siger: Hvor er løftet for hans komme?    
Jøderne misfortolkede og misbrugte Guds ord, og de kendte ikke tidspunktet for deres hjemsøgelse. De år med Kristi og hans apostles tjenestegerning - de dyrebare nådesår for det valgte folk - tilbragte de på at fastsætte udslettelsen af Herrens budbringere. Jordisk ærgerrighed optog dem, og offeret for det åndelige krige kom forgæves til dem. Nutidens riger i denne verden optager i dag menneskers tanker, og der er få som giver agt på de hurtigt opfyldende profetier, og tegnene på Guds snarlige kommende rige.    
Kristus fortæller os hvornår dagen for hans rige skal bebudes. Han siger ikke at hele verden skal omvendes, men at "dette evangelium om Riget skal prædikes over hele jorden til et vidnesbyrd for alle folkeslagene; og så skal enden komme." Ved at give evangeliet til verden, er det i vor magt at fremskynde Guds dags komme. Havde Kristi menighed gjort sit udpegede arbejde, sådan som Herren har forordnet, vil hele verden være advaret forud for dette, og Herren Jesus ville være kommet til jorden i kraft og stor herlighed.    
Levende kraft må følge med budskabet om Kristi anden tilsynekomst. Vi må ikke hvile før vi ser mange sjæle omvendte til det velsignede håb om Herrens genkomst. På apostlenes dage vendte de budskabet, som de frembar som et virkeligt arbejde, fra afguder til at tjene den levende Gud. Det arbejde der skal gøres i dag er ligeså virkeligt, og sandheden er lige så megen sandhed; vi skal kun give budskabet med så megen mere alvor, idet Herrens komme nærmer sig. Budskabet for denne tid er tydeligt, enkelt og af dybeste vigtighed. Vi må handle som mænd og kvinder der tror på det. Vent, våg, arbejd, bed, advar verden - det er vort arbejde.    
Da Kristus kom til denne jord første gang, kom han i beskedenhed og ubemærkethed, og hans liv her var i lidelse og armod. Han var en sorgernes mand og kendte til smerte. Mennesker skjulte deres ansigter fra ham, og til sidst korsfæstede de ham. Medens han stadig havde menneskelighed steg han op til himlen, triumferende og i sejr. Han tog forsoningsblodet, stænkede det på nådestolen og sine egne klæder, og velsignede folket. Snart vil han vise sig for anden gang og erklære at der ikke er længere er ofre for synd.    
Ved hans genkomst vil alt blive forandret. Mennesker vil ikke som fange omgivet af en larmende hob, men som himlens konge. Kristus vil komme i sin egen herlighed, i sin faders herlighed, og i hellige engles herlighed. Ti tusinde gange ti tusinde og tusinde af tusindvis engle, Guds skønne sejrrige sønner, der besidder overmådelig elskelighed og kærlighed, vil ledsage ham på hans vej. I stedet for en krone af torne, vil han bære en herlighedskrone - en krone inden om en krone. I stedet for den gamle fyrstekåbe, vil han være iklædt det hvideste hvide, "som ingen blegemand på jorden kan gøre dem." Og på hans klædning om hans lår vil et navn stå skrevet: "Kongernes Konge, og herrenes Herre."    
Så vil den sidste sejrsfanfare lyde, Guds stemme vil tale, og hele jorden, fra de knejsende bjerges højder til de laveste fordybninger i miners dybder, vil høre den røst. Det vi høres i menneskers borgtårne, i dybe huler, i klipper og jordens kløfter, og det vil adlydes. Det er den samme stemme der siger: "Kom til mig, alle I som arbejder og er trætte af byrder, og jeg vil give jer hvile." - den samme stemme som har sagt: "Dine synder er dig forladt." Og dem som alder denne stemme når den siger: "Hvis nogen skal følge efter mig, så lad ham fornægte sig selv, og tage sit kors op, og følge mig," vi nu høre ordene: "Vel gjort, du gode og tro tjener, gå ind til din Herres glæde." For dem vil den stemme betyde hvile, fred og evigt liv. De vil genkende den som Hans stemme, som Een der er blevet berørt med en følelse af deres svagheder.     
Og dem som gennemborede Frelseren, som hånede og korsfæstede ham, vil også oprejses, og se ham, som de hånede og foragtede komme i himlens skyer, ledsaget af englehæren. Præsterne og rådsherrerne vil genkalde sceneriet i domssalen. Alle omstændigheder vil vise sig som skrevet med ildbogstaver. Så vil dem som bad: "Hans blod vil være over os, og over vore børn," vil få svaret på deres bøn. Så vil dem som har valgt at føre krig imod Gud vide og forstå hvad de som fattige, svage og begrænsede væsener, har kæmpet imod. I pinsel og rædsel vil de råbe til bjerge og klipper: "Fald over os, og skjul os for Hans ansigt som sidder på tronen, og fra Lammets vrede; for den store vredesdag er kommet; og hvem skal da kunne stå?    
Medens verden sænkes ned i mørke, vil der være lys i alle de helliges boliger. De vil gribe det første lys fra hans anden tilsynekomst. Det ubesmittede lys vil skinne fra al dens glans, og Kristus genløseren vil beundres af alle som har tjent ham. Når de onde flyer fra hans nærhed, vil Kristi efterfølgere glæde sig. Patriarken Job, ser ned ad tiden til Kristi andet komme, og sagde: "Hvem jeg skal se på min side; ham skal mine øjne se, ingen fremmed!" Kristus har været en daglig ledsager for sine trofaste efterfølgere, en fortrolig vej. De har levet i tæt, og stadig samfund med Gud. På dem har Herrens herlighed oprejst sig. I dem er kundskabens lys fra Guds ære er blevet genspejlet i Jesu Kristi ansigt. Nu fryder de sig over klarhedens tydelige stråler og Kongens ære i hans majestæt. De er forberedt til samfumd med himlen; for de har himlen i deres hjerter.    
Med opløftede hjerter, med klare stråler fra Retfærdighedens Sol skinnende på dem, med fryd over at deres genløsning drager nær, går de frem for at møde Brudgommen, og siger: "Se, det er vor Gud; vi har ventet på ham, og han vil frelse os."    
 "Og jeg hørte som et kor af en stor skare og som en brusen af mange vande og som en buldren af stærke tordener; de sagde: "Halleluja! thi Herren, vor Gud, den Almægtige, har tiltrådt sit kongedømme. Lad os glæde og fryde os og give ham æren; thi Lammets bryllupsdag er kommet, og hans brud har gjort sig rede." . . .  Og han siger til mig: "Skriv: Salige er de, som er indbudt til Lammets bryllupsmåltid." "det er herrernes Herre og kongernes Konge, sejre sammen med dem, som er i dets følge, de kaldede og udvalgte og trofaste."    
 "Der er gået over atten hundrede år, siden Frelseren gav løftet om sit komme. Gennem århundrederene har hans ord fyldt hans trofaste børns hjerter med mod. Løftet er endnu ikke blvet opfyldt. Livgiverens røst har endnu ikke kaldt de sovende hellige op af deres grave. Med det ord, som er talt, er  ikke mindre pålideligt af den grund. Gud vi lade sit ord gå i opfyldelse til sin egen tid. Skal nogen blive træt nu? Skal vi give slip på troen, når vi er så nær ved den evige verden? Skal nogen sige: ""Der er lang vej til staden?"" - Nej og atter nej!" Om kort tid vil vi få kongen at se i hans skønhed. Om kort vil han tørre alle tårer bort fra vore øjne. Om kort tid vil han fremstille os "dadelfri for sin herlighed i fryd". Judas 24.    
Hele himlen er i oprør, involveret i beredelse for Guds hævns dag, dagen for Zions udfrielse. Tidspunktet for at tøve er næsten til ende. Pilgrimme og fremmede som så længe har søgt efter et bedre land er næsten hjemme. Jeg føler det som om jeg må råbe højt: Hjemad igen! Vi nærmer os hurtigt tiden hvor Kristus vil komme og samle Sine genløste til Sig. Så vil sangen synges med utallige stemmer: "Se, nu er Guds bolig hos menneskene, og han skal bo hos dem, og de skal være hans folk, og Gud selv skal være hos dem."    
 "Herrens forløste vender hjem, de drager til Zion med jubel, med evig glæde om issen; fryd og glæde får de, sorg og suk skal fly."    
 "Derfor, I elskede! da I venter dette, så stræb efter at komme til at stå uplettede og dadelfri for ham i fred."    
<b>(Lad ofre til missioner blive samlet. De troende i isolation, som læser dette, bør sende deres gaver til deres menighed eller konferens-kasser.)</b>  

20 11 1913 Review and Herald I Elias' ånd og kraft (konkluderet)*   
 Under den kristne forvaltning har fjenden til menneskets lykke gjort det fjerde buds sabbat til genstand for et særligt angreb. Satan siger: "Jeg vil arbejde imod Guds hensigter. Jeg vil give mine efterfølgere kraft til at tilsidesætte Guds mindesmærke, syvende dags sabbaten. Derved vil jeg vise verden at den dag der er helliget og velsignet af Gud er blevet forandre. Den sag skal ikke leve i folks tanker. Jeg vil tilintetgøre erindringen om den. Jeg vil sætte en dag i dens sted, som ikke bærer Guds legitimation, en dag som ikke kan være et tegn mellem Gud og hans folk. Jeg vil lede dem som accepterer denne dag, til at sætte ukrænkelighed på den som Gud har sat på den syvende dag.    
"Ved min stedfortrædelse vil jeg ophøje mig selv. Den første dag vil hæves til skyerne, og den protestantiske verden vi modtage denne falske sabbat som den ægte. Ved at ikke overholde den Sabbat som Gud har forordnet, vil jeg bringe foragt over hans lov. Ordene: "Et tegn imellem mig og dig igennem dine slægter, vil jeg få over på min sabbats side.    
"Således vil verden blive mine, jeg vil være jordens hersker, verdens fyrste. Således vil jeg kontrollere menneskenes sind under min magt, så Guds sabbat vil være særlig genstand for foragt. Et tegn? Jeg vil gøre overholdelsen af den syvende dag til et tegn på illoyalitet mod jordens myndigheder. Menneskers love vil gøres så strenge at mænd og kvinder ikke vil vove at overholde syvendedags sabbaten. Af frygt for at mangle mad og klæder vil de forene sig med verden i at overtræde Guds lov. Jorden vil være helt under mit herredømme."    
Ved at sætte en falsk sabbat op har det lykkes fjenden at vende vejviseren rundt, så at den peger imod ulydighedens sti. Han har forhånet Jehova ved at forsøge at sætte et tydeligt "så siger Herren" til side. Han har tænkt på at ændre tider og love. Men har han virkelig held med at ændre Guds love? Ordene i det enogtredvte kapitel i anden mose bog er svaret. Han som er den samme i går, i dag og for evig har erklæret at syvendedags "sabbaten er et tegn mellem mig og eder fra slægt til slægt." "Den skal være et tegn til alle tider." 2. Mos 31, 13. 17.    
Det ændrede vejskilt peger hen til den forkerte vej, men Gud har ikke ændret det. Han er stadig Israels mægtige Gud. "Se, som dråbe på spand er folkene, at regne som fnug på vægt, som et gran vejer fjerne strande. Libanon giver ej brændsel, dets dyr ej brændoffer nok. Alle folk er som intet for ham, for luft og tomhed at regne." Og han er ligeså nidkær for sin lov nu som han var i Ahabs og Elias' dage.    
Men hvor er den lov blevet vanrøgtet! Dette er en sandheds-hadende, bibelforsømmende og egensindig slægt. Mange tøver ikke med at forhåne Guds ord; dem som tror det Ord præcis som det læses fremholdes som latterlige. Jesus ser at verden er fyldt med smiger, formalisme, oprigtighed, stolthed og frafald. Han ser sin kærlighed foragtet, hans lov forkastet, hans ambassadørere behandlet med ligegyldighed. Jesus har talt om barmhjertighed, men denne barmhjertighed har ikke være anerkendt; han har talt om advarsler, men disse advarsler har været upåagtet. Menneskesjælens tempelsale er blevet vendt til steder med uhellig færdsel. Selviskhed, fjendskab, stolthed, ondskab - alt dette gemmes der på.    
Se verden i dag, i åbent oprør imod Gud. Se ligegyldigheden over for sabbatsbudet. Se den voksende foragt over for lov og orden, som føres direkte tilbage til overtrædelsen af Jehovas udtrykkelige bud. Se den vold og kriminalitet som har ført bort fra lydighedens sti. Se de store skarers ulykke og elendighed som har dyrket afguders altre, og som forgæves forsøger efter lykke og fred.    
Se også deres forvovede ugudelighed, som, medens de gældende love sættes til at anerkende ugens første dag, samtidig legaliserer alkoholhandel. Selvom de godt ved at det der står skrevet, forsøger de at tvinge mænds samvittighed, og leder dem til at billige en vej der brutaliserer og ødelægger mennesker skabt i Guds billede. Det er Satan selv som fører en sådan legalisering. Han ved godt at Guds forbandelse vil hvile på dem som ophøjer menneskelige forordninger over det guddommelige; og han gør alt i sin kraft for at lede mennesker på den brede vej der fører til ødelæggelse.    
Det er en frygtelig ting at sætte en menneskelig opfundet sabbat der hvor Herrens skabelsesmindesmærke burde være. Det er en frygtelig ting for mennesker at tilrane sig selv den kraft, for at tilsidesætte den dag Gud har erklæret for hellig og sætte en almindelig arbejdsdag i stedet. Og det er endnu mere forfærdeligt at tvinge mennesker til at respektere og ære denne dag, medens de som samtidig prøver at gennemtvinge dens overholdelse træder syvendedags sabbaten under deres fødder.    
Så længe har mennesker tilbedt menneskelige meninger og menneskelige institutioner at næste hele verden følger efter afguder. Og han som drister sig til at ændre Guds lov, bruger alle bedrageriske kunster til at forlokke mænd og kvinder til at stille sig op imod Gud og imod det tegn som de retfærdige kendes ved. Men Herren vil ikke altid lade sin lov være brudt og foragtet uden risiko for straf. Der kommer en tid hvor "den ophøjede skal ydmyges, og menneskers arrogance skal bøjes ned, og Herren alene skal ophøjes på den dag." Skepticisme kan behandle kravene for Guds lov med spøg, hån og fornægtelse. Verdsliges ånd kan besmitte mange og kontrollere få; Guds sag kan kun holde sig ved stor udøvelse af og stadig opofrelse, dog vil den sejre herligt til sidst.    
I Guds afsluttende arbejde på jorden vil hans lovs standard ophøjes. Falsk religion kan være fremherskende, uretfærdighed kan være i overflod, manges kærlighed kan blive kold, Golgatas kors mistes af syne, og mørke vil sprede sig over verden som et ligklæde. Hele de populære strømningers kraft kan vendes imod sandheden, stykke for stykke kan formes til at kuldkaste Guds folk; men i den største farestund vil Elias' Gud oprejse menneskelige redskaber til at frembære et budskab som ikke vil stilles til tavshed. I landets største byer, og på steder hvor mennesker er taget til de største længder og taler imod den Allerhøjeste, vil den hårdeste irettesættelses stemme kunne høres. Mennesker efter Guds bestemmelse vil frimodigt frasige sig menighedens forening med verden. Frygtløst vil de kalde på mænd og kvinder, til at vende bort fra at overholde en menneskegjort institution til overholdelse af den sande sabbat. "Frygt Gud og giv ham ære;" vil de forkynde for ethvert folk; "thi nu er hans doms time kommet. Ja, tilbed ham, som har skabt himmelen og jorden og havet og kildevældene." . . . . "Hvis nogen tilbeder dyret og dets billede og tager dets mærke på sin pande eller på sin hånd, så skal han drikke af Guds harmes vin, som er skænket ublandet i hans vredes bæger."    
Gud har ikke forandret den ting som er gået ud af hans læber. Hans ord vil stå fast for evigt, ligeså uforanderligt som hans trone. Ved dommen, hvor enhver sag skal afgøres i himlens retssale, vil denne pagt bringes frem, udtrykkeligt skrevet med Guds finger. Verden vil kræves til regnskab for den Evige Dommers domstol til at få domsafsigelse.    
I dag, ligesom i Elias'dage, er skillelinjen mellem Guds lovlydige folk og tilbedere af falske guder klart trukket op. "Hvor længe vil I blive ved at halte til begge sider?" råbte Elias, "Er Herren Gud, så hold eder til ham, og er ba'al Gud, så hold eder til ham!" 1 Kong. 18,21. Og i dag er budskabet: " "Faldet, faldet er Babylon, den store." "Drag ud fra hende, mit folk! for at I ikke skal gøre jer delagtige i hendes synder og rammes af hendes plager. Thi hendes synder har hobet sig op, så de når til Himmelen, og Gud har kommet hendes uretfærdigheder i hu." Åb. 18,2.4.5.    
Der er ikke så længe til den tid hvor prøven vil komme til enhver sjæl. Tilskyndelserne til at holde den falske sabbat vil komme over os. Kampen vil være mellem Guds bud og menneskers bud. Dem som skridt for skridt har givet efter for verdslige verdslige forordninger og tilpasset sig verdslige sæder, vil da overgive sig til kræfterne som er der, end snarere selv være genstand for bespottelse, hån, trusler fængsel og død. På det tidspunkt vil guldet udskilles fra slaggerne. Sand gudsfrygt vil klart adskille sig fra dens udseende og glimmer. Mange stjerner som vi har beundret for sin klarhed, vil slukkes i mørket. Dem som har antaget sig helligdommens besmykkelse, men ikke iklædt sig Kristi retfærdighed, vil vise sig i deres egen nøgenheds skam.    
Iblandt jordens beboere, spredt over alle lande, er der dem som ikke har bøjet knæ for Baal. Ligesom himlens stjerner kun viser sig om natten, vil disse trofaste mennesker skinne frem når mørket dækker jorden, og tungt mørke folket. I det hedenske Afrika, i Europas og Sydamerikas katolske lande, i Kina, i Indien, og på havets øer, og på alle jordens mørke afkroge, har Gud en himmelhvælving i reserve, som stadig vil skinne ud iblandt mørket, og klart åbenbare den forvandlende kraft i lydighed mod hans lov over for den frafaldne verden. Endog nu viser de i enhver nation, iblandt alle tungemål og folk, og i den dybeste frafalds-stund, når Satans største anstrengelser "får alle, både små og store, rige og fattige, frie og trælle," til at modtage alliancens tegn for en falsk hviledag under dødsstraf, disse trofaste "dadelfrie og skadesløse, Guds sønner, uden skam," vil "skinne som lys i verden." Jo mørkere natten er des mere strålende vil de skinne.    
Hvilket besynderligt arbejde ville Elias have gjort med at tælle Israel når Guds domme falder over det frafaldne folk! Han kunne kun tælle på Herrens side. Men da han sagde: "Jeg alene er tilbage, og nu står de mig efter livet!" overraskede Herrens ord ham: " Jeg vil lade syv tusinde blive tilbage i Israel, hvert knæ, der ikke har bøjet sig for ba'al."    
Lad da ingen mennesker prøve at tælle Israel i dag, men lad enhver have et hjerte af kød, et hjerte af øm medfølelse, et hjerte der, ligesom Kristi hjerter, rækker ud til en tabt verdens frelse.  

23 07 1914 Review and Herald Kristi eksempel   
 [Upubliceret brev, dateret 2. juli, 1903.]<br>kære bror,<br>En gang foreslog du om lederne på vore institutioner gav højere lønninger, ville de få en højere klasse medarbejdere og derved en højere grad af arbejde. Min bror, en sådan tankegang er ikke i harmoni med Herrens planer. Vi er alle Hans forvaltere. Vi er ikke vore egne. Vi er blevet købt for en pris, og vi skal ære Gud i vort legeme og med vor ånd, som er Hans. Her er en lektie som vi behøver at lære. Vi behøver den disciplin der er så nødvendig for at udvikle en fuldstændig kristen karakter.    
Vore institutioner skal være helt under Guds ledelse. De blev oprettet ved et offer, og kun ved offer kan de arbejde succesrigt.    
Alle som er involveret i Guds arbejde påhviler ansvaret at opfylde hvervet: "Gå derfor hen og gør alle folkeslagene til mine disciple, idet I døber dem i Faderens og Sønnens og Helligåndens navn, og idet I lærer dem at holde alt det, som jeg har befalet jer."     
Kristus har selv givet os et eksempel på hvordan vi skal arbejde. Læs derfor det fjerde kapitel i Mattæus, og lær hvilke metoder Kristus, livets Fyrste, fulgte i Sin lære: "Og han flyttede fra Nazaret og kom og bosatte sig i Kapernaum ved søen, i Zebulons og Naftalis egne. for at det skulle gå i opfyldelse, som er talt ved profeten Esajas, der siger: "Zebulons land og Naftalis land langs søen, landet hinsides Jordan, hedningernes, Galilæa, det folk, som sad i mørke, har set et stort lys, og for dem, som sad i dødens land og skygge, er et lys oprundet."    
 "Da han vandrede langs Galilæas sø, så han to brødre, Simon, kaldet Peter, og hans broder Andreas, i færd med at kaste vod i søen; for de var fiskere. Og han siger til dem: "Kom og følg mig, så vil jeg gøre jer til menneskefiskere." Og de forlod straks deres garn og fulgte ham. Og da han gik videre, så han to andre brødre, Jakob, Zebedæus' søn, og hans broder Johannes, sidde sammen med deres fader Zebedæus i båden og bøde deres garn, og han kaldte på dem. Og de forlod straks båden og deres fader og fulgte ham."    
Disse ydmyge fiskere var Kristi første disciple. Han sagde ikke at de skulle have en vis sum penge for deres tjenester. De skal dele Hans selvfornægelse og opofrelse med Ham.    
 "Jesus gik omkring i hele Galilæa, lærte i deres synagoger, prædikede evangeliet om Riget og helbredte al slags sygdom og svaghed blandt folket. Og rygtet om ham kom ud over hele Syrien; og man bragte til ham alle dem, som led af forskellige sygdomme og var plagede af lidelser, både besatte og månesyge og lamme, og han helbredte dem. Og store folkeskarer fulgte ham både fra Galilæa og Dekapolis og Jerusalem og Judæa og fra den anden side af Jordan. Da han, så folkeskarerne, gik han op i bjergene; der satte han sig, og hans disciple kom hen til ham. Så tog han til orde, lærte dem." Han gav det der kendes som bjergprædikenen, - en prædiken fuld af dyrebar belæring til alle der hævder at være hans disciple. Hans forståelse for at genoprtte den syge til sundhed, havde vækket en dyb interesse for Hans arbejde, og havde forberedt folk til at lytte til Sine ord.    
I hele ordets forstand var Kristus en sundhedsmissionær. Han kom til denne verden for at forkynde evangeliet og helbrede den syge. Han kom som menneskers helbreder af legeme såvel som af deres sjæle. Hans budskab var at lydighed mod Guds riges lov ville bringe mænd og kvinder sundhed og velstand. . . .    
Kristus kunne have taget den højeste plads blandt det jødiske folks lærere. Men han valgte hellere at tage evangeliet til de fattige. Han gik fra sted til sted, så de på hovedveje og biveje kan gribe evangeliesandhedens ord. Han arbejde på den måde som Han ønsker at Hans medarbejdere arbejder i dag på. Hans røst kunne høres ved havet, på bjergsiden, i byens gader, forklare det gamle testamentes skrifter. Så anderledes fra skriftkloges og farisæreres forklaring var Hans forklaring at folks opmærksomhed blev fængslet. Han lærte som en med myndighed, og ikke som de skriftkloge. Med klarhed og kraft proklamerede Han evangeliebudskabet.     
Der aldrig været en evangelist som Kristus. Han var himlens majestæt, men Han ydmygede Sig selv og påtog sig vor natur, så Han kunne møde menneskene hvor de er. For alle folk, rige og fattige, frie og bunde, bragte Kristus, pagtens budbringer, frelsens efterretninger. Hvor folk flokkes om ham! Fra fjern og nær kom de efter helbredelse, og han helbredte dem alle. Hans rygte som den Store Helbreder spredte sig udover Palæstina, fra Jerusalem til Syrien. Den syge kom til steder som de tænkte han ville komme forbi, så de kunne bede Ham efter hjælp, og Han helbredte dem for deres sygdomme. Først kom den rige, ivrige for at høre Hans ord og blive berørt af hans hånd. Derefter gik han fra stad til stad, fra by til by, og forkyndte evangeliet og helbredte syge - herlighedens konge i menneskenes ydmyge forklædning.  . "Han var rig, for at I ved hans fattigdom skulle blive rige."  

30 07 1914 Review and Herald Enkelthed og sparsommelighed   
 [Upubliceret Manuskrift., 15. april, 1904.]<br>Vore Sanatorier skal ledes efter principper som vil imødekomme den store Lægemissionærs bifald, som gik omring i hele Galilæa, og underviste i deres synagoger, og helbredte al slags sygdom blandt folk. . . . .    
Når arbejdet oprettes og føres fremad, må der altid udvises den strengeste sparsommelighed. Der skal ansættes medarbejdere som vil yde såvel som forbruge. Penge skal under ingen omstændigheder bruges til opvisninger. Det evangeliske sundhedsmissionsarbejde skal fremføres i sin enkelhed, ligesom himlens Majestæts arbejde blev, som ser en fortabt og syndig verdens nødvendigheder, lagde sin kongelige kåbe og kongekrone til side, og iklædte Sin guddommelighed med menneskelighed, så Han kan stå som menneskehedens overhoved. Han førte sit missionsarbejde sådan at det efterlader et fuldkomment eksempel som mennesker kan efterfølge. "Hvis nogen følger efter Mig," erklærede han, "lad ham fornægte sig selv og tage sit kors op, og følge mig." Enhver sand sundhedsmissionær vil adlyde disse ord. Han vil ikke bruge kræfter på at følge verdslige skikke, og lave opvisninger, og tro at sjæle vindes til Frelseren. Nej, nej. Hvis himlens Majestæt kunne forlade Sit herlige hjem for at til verden, der er helt udtørret og ødelagt af forbandelse, for at lave rigtige metoder at udføre sundhedsmissionsarbejdet på, bør vi som Hans efterfølgere praktisere den samme selvfornægtelse og selvopofrelse.     
Kristus giver indbydelsen: "Kom hid til mig, alle I, som er trætte og tyngede af byrder, og jeg vil give jer hvile. Tag mit åg på jer og lær af mig, thi jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet; så skal I finde hvile for jeres sjæle. Thi mit åg er gavnligt, og min byrde er let." Hvis alle vil bære Kristi åg, hvis alle vil lære de lektier han underviser i, i hans skole, vil der være midler nok til at føre evangelium sundhedsmissionsarbejde på mange steder.    
Lad ingen sige: "Jeg vil gå ind i dette arbejde for en aftalt sum penge. Hvis jeg ikke får denne sum ,vil jeg ikke arbejde." Dem som siger dette viser at de ikke bærere Kristi åg; de lærer ikke Hans sagtmodighed og ydmyghed. Kristus kan komme til denne verden, med en hær af engle; men i stedet kom Han som en baby, og levede et ydmygt og fattigt liv. Hans ære var i Hans enkelthed. Han led armodets afsavn for vor skyld. Skal vi ikke fornægte os selv for Hans skyld? Skal vi nægte at blive sundhedsmissionsarbejdere, medmindre vi følger verdens skikke, laver opvisninger som verdslige gør? Tænk over den almægtige Guds Søns liv og lidelser. For at frelse lydernes slægt, levede han et liv i armod og selvfornægtelse. Han sagde til ham der spurgte om han måtte følge Ham: "Ræve har huler, og himmelens fugle reder; men Menneskesønnen har ikke det sted, hvor han kan lægge sit hoved til hvile." Skal dem som bekender at være Hans efterfølgere nægte at gå i gang med at hjælpe deres lidende medmennesker, medmindre de sættes i en position som ikke nedværdiger dem?    
Min bror, min søster, tag fat i arbejdet, lige hvor I er. Gør jeres bedste, se altid på Jesus, vor tros ophavsmand og fuldender. På ingen måde kan vi gøre Guds arbejde og ophøje Hans sandhed, end ved at gå i Hans fodspor, som opgav Sin høje rang for at komme til vor verden, så menneskevæsener gennem Hans ydmygelse og lidelse, kan få del i guddommelig natur. For vor skyld blev Han fattig, og gennem Hans fattigdom kommer vi i besiddelse af de evige rigdomme.    
Det er ikke ved verdens rigdomme at vi bliver værdifulde i Guds øjne. Det er den sagtmodige og brødebetyngede at Herren anerkender og ærer. Læs Esajas kapitel syvoghalvtreds. Studér dette kapitel nøje; for det betyder meget for Guds folk. Jeg kommenterer ikke på dette. Hvis du vil studere det omhyggeligt, og under bøn, vil du blive klog på frelse . . . .    
Nu er der brug for forstandige, selvfornægtende og selvopofrende mænd - mænd som erkender højtideligheden og vigtigheden af Guds værk, og der, som kristne filantroper vil fuldbyrde Kristi hverv. Det sundhedsmissionsarbejde vi har fået at udføre betyder noget for enhver af os. Det er et sjælevindende, det er proklamationen af evangeliebudskabet.  

6 08 1914 Review and Herald Selvfornægtelse og tjeneste   
 Vort liv udgår fra Jesus. Hos Ham er liv, som er oprindelig, - ulånt, og uafledt liv. Hos os er der en bæk fra livets kilde. Hos Ham er livets udspring. Vort liv er noget som vi modtager, noget som Giveren tager tilbage til Sig Selv igen. Hvis vort liv er skjult med Kristus i Gud, skal vi når Kristus viser sig, også vise med Ham i herlighed. Og når vi i denne verden vil vi give Gud, i helliget tjeneste, alle de evner som Han har givet os. . . .    
Kristus var himlens fyrste, men han gjorde et uendeligt offer, og kom til en verden der var helt ødelagt af den faldne fjende. Han greb fat i den faldne slægt. Han indbyder os: "Kom hid til mig, alle I, som er trætte og tyngede af byrder, og jeg vil give jer hvile. Tag mit åg på jer og lær af mig, thi jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet; så skal I finde hvile for jeres sjæle. Thi mit åg er gavnligt, og min byrde er let." Offeret er vort, og vi har alle muligheder hvis vi vil acceptere betingelserne. Jeg prøver at gøre dette helt alvorligt. Vi kan være eksempler for andre ved vor glæde lydighed mod Guds vilje. Lad os gå med til betingelserne, og derved finder vi den hvile vi beder om.    
Med hensyn til bror ___'s forslag, ser jeg sagen ligesom du gør. Vi kan ikke tillade os at starte ud på højt lønnivau. Det var folks ulykke i ___, og jeg har noget at sige på dette punkt. Foran os har vi en stor missionsmark. Vi skal være sikre på at Kristi krav bliver respekteret, som Selv gav en gave til vor verden. Intet at det vi har mulighed for at gøre, må efterlades ugjort. Der skal være nethed og orden, og alt muligt skal gøres for at vise grundighed på alle områder. Men kommer det til at betale femogtyve dollars hver uge, og give procenter af det kirurgiske arbejde der gøres, fik jeg lys i Australien at sådan må det aldrig være, fordi vort omdømme står på spil. Det blev lagt frem for mig at mange sanatorier kunne oprettes i det sydlige Californien; for der ville der vore stor tilstrømning af folk. Mange søger dette klima.    
Vi ser at vore prædikanter der arbejder med evangelisering i alle lande, hvor der sendes budskaber, er til meget hjælp. På alle steder er der brug for en skole, og på rigtig mange steder et sanatorium. Hos Jesus Kristus er vor hjælp og vor fylde til at gennemføre arbejdet forstandigt. Gud har set på de store ting nogle har gjort, der arbejdede i New York; Men han sætter det ikke sammen med den måde evangeliet forkyndes på. Det højtidelige budskab blandes med en stor del avner, som giver folk indtryk af at det ikke er i harmoni med vort arbejde. De gode nyheder med den frelsende nåde skal føres ud til alle steder; advarslen må gives til verden; men der må udøves sparsommelighed hvis vi handler i den ånd Kristus har givet os som eksempel med Sit livsværk. Han ikke have et sådant udlæg til at fremvise sundhedsreformen med på noget sted.    
Evangeliet forbindes med lys og liv. Hvis der ikke var sollys, vil al vegetation gå til, og mennesker vil ikke kunne eksistere. Dyrelivet vil dø. Vi skal tænke over at der ikke skal ødsles noget på nogen linjer. Vi må være tilfreds med ren, og enkel mad, tilberedt på en enkel måde. Dette bør være både den højtstående og laveres kost. Forfalsket materiale skal undgås. Vi forbereder os til foremtiden, evigt liv i himmelens rige. Vi forventer at gore vort arbejde i den store mægtige Helbreders lys og kraft. "Lær af mig," siger Han; "for jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet: og I skal finde hvile for jeres sjæle."    
Alle de store fremvisende ting som er blevet gjort i sundhedsmissionsarbejdet, eller i bygninger, eller i klæder, eller i nogen form for besmykkelse, er i modsætning til Guds vilje. Vort arbejde skal undersøges nøje, og skal være i overensstemmelse med vor Frelsers plan. Han kunne have haft ære af engle til at vise Hans sande fyrstelige karakter; men Han lagde alt det til side, og kom til verden i menneskers iklædning, for at lide alle de fristelser menneskers fristes ved, sammen med menneskene. Han blev fristes på alle punkter som mennesker fristes, så Han kan åbenbare at det er muligt for os at vinde sejr som sejrherre, og blive ét med Kristus ligesom Kristus er ét med Faderen. "Han kom til sit eget, og hans egne tog ikke imod ham. Men alle dem, som tog imod ham, gav han magt til at blive  Guds børn, dem, som tror på hans navn."    
Gud kalder på syvendedags adventister til at åbenbare for verden at vi forbereder os til de boliger som Kristus er gået bort for at forberede for dem, som vil rense deres sjæle, idet de adlyder sandheden som den er i Jesus. Lad alle sjæle som vil komme efter Kristus, fornægte sig selv, og tage sit kors op og følge Ham. Så siger den Store Lærer.  

10 09 1914 Review and Herald Skriften er vort værn   
 Gud har givet os sit ord for at vi kan blive bekendt med dets lærdomme og vide med os selv hvad Gud forventer af os. Da den skriftkloge kom til Jesus med spørgsmålet "Hvad skal jeg gøre for at arve evigt liv?", henviste Frelseren ham til skrifterne ved at sige, "Hvad står der skrevet i loven? Hvordan læser du?" Det vil ikke undskylde hverken ung eller gammel at ignorere Guds Ord. Det vil heller ikke frikøbe dem fra straffen som konsekvens for overtrædelse af Guds lov. For de har i deres hænder en troværdig fremstilling af denne lov, deres principper og krav. Det er ikke tilstrækkeligt at have gode intentioner; det er ikke nok at gøre hvad mennesker anser for rigtigt eller hvad præsten fortæller er ret. Det gælder sjælens frelse og derfor nå denne selv søge skrifterne. Ligegyldigt hvor stærk ens overbevisning er og hvor sikker man måtte være på at præsten kender sandheden, så er det ikke grundlaget. Enhver har et kort der angiver alle vejskilte på den himmelske rejse, og derfor er det ikke meningen at vi skal gætte om noget.     
Det er den første og højeste pligt for ethvert fornuftsvæsen at læse fra skrifterne hvad der er sandhed og derefter at vandre i lyset og opmuntre andre til at følge dette gode eksempel. Vi bør studere Bibelen omhyggeligt dag efter dag, og overveje enhver tanke under læsningen og sammenligne skriftsted med skriftsted. Med guddommelig hjælp, skal vi danne os vore holdninger og meninger, for vi skal jo selv stå til ansvar overfor Gud for disse.    
Vi må lægge alle sindets kræfter i studiet af skrifterne, sætte forståelsesevnen det mål at nå til erkendelse af Guds dybe sandheder, så langt som det er muligt for os dødelige skabninger. Og vi må ikke glemme at den lærevillighed og underkastelse som karakteriserer barnet er den sande ånd for den der vil lære. Skriftens vanskelige steder kan aldrig løses med de samme metoder som bruges når man bakser med filosofiske problemer. Vi skal ikke gå i lag med Bibelstudiet med den selvsikkerhed som så mange i videnskaben har. Derimod skal vi studere med en bønfuld afhængighed til Gud og et oprigtigt ønske om at lære hans vilje at kende. Vi må komme med en ydmyg og lærevillig ånd hvis vi skal kunne erhverve viden fra den store JEG ER. Ellers vil onde engle forblinde og forhærde vore hjerter så vi ikke kan opfange sandhedens indtryk.    
Mange dele af skriften som har fået mennesker til at hævde at dette var et uforståeligt mysterie, eller som de ganske enkelt hoppede over er fyldt med vederkvægelse og instruktion for den der er blevet oplært i Kristi skole. En grund til at mange teologer ikke har nogen særlig forståelse af Guds ord er at de lukker deres øjne for de sandheder de ikke ønsker at praktisere. En god forståelse af Bibelske sandheder afhænger ikke af meget af den sindets kraft vi lægger i studiet, som af om man studerer med det eneste ægte motiv, nemlig den endelige længsel efter retfærdighed.    
Bibelen burde aldrig blive studeret uden bøn. Den Hellige Ånd er den eneste der kan få os til at føle vigtigheden af de ting der er lette at forstå og som tilsvarende kan hindre os i at fordreje de sandheder der er svære at forstå. Det er himmelske engles opgave at berede hjertet til at forstå Guds Ord på en sådan måde at vi overvældes af dets skønhed, påmindes af dets advarsler og styrkes og opmuntres af dets løfte. Vi må gøre salmistens bøn til vor egen. "Åben du mine øjne, at jeg må skude de underfulde ting i din lov" Fristelser synes ofte uimodståelige fordi den fristede har forsømt at bede og at studere Bibelen og derfor nu ikke kan komme i tanker om Guds løfter og møde Satan med skriftens våben. Derimod er engle anbragt rundt om dem, der villigt lader sig belære om de guddommelige ting; og i den svære trængsels tid vil de ihukomme de sandheder som er nødvendige. Så, "når fjenden vælter frem som en flod, da skal Herrens Ånd rejse en standard imod ham."    
Alle dem der værdsætter deres evige mål bør være på vagt overfor skepticismens indfaldsveje. Sandhedens grundpiller vil blive angrebet. Det er umuligt at være uden for sarkasmens og spidsfindighedernes rækkevidde, den lumske og fordærvede lære fra det moderne fangenskab. Satan tilpasser sine fristelser til alle klasser. Han angriber dem mindre belæste med spøg og spot, mens han møder den bogligt uddannede med videnskabelige indvendinger og filosofiske argumenter, lige velegnede måder til at skabe vantro og foragt for skrifterne. Selv unge mennesker med lille erfaring vover at fremvise tvivl angående kristendommens fundamentale grundprincipper. Og denne utroskab har sin egen indflydelse trods sin overfladiskhed. Mange ledes således til at spøge med deres forældres tro og til at foragte nådens Ånd. Mange et menneskeliv som havde lovet at være til Guds ære og til verdens velsignelse er blevet fordærvet på grund af utroskabens dårlige ånde. Alle som stoler på den stolte menneskefornufts meninger og tror at de kan forklare guddommelige mysterier og nå til sandhed uden Guds visdoms hjælp, alle disse er indviklet i Satans fangenet.    
Vi lever i den mest betydningsfulde del af denne verdens historie. Den skæbne der skal tilfalde jordens myldrende menneskemængder er ved at blive afgjort. Både vores egen fremtids lukke og andre sjæles frelse, afhænger af denne tidsperiode vi nu gennemløber. Vi må lade os lede af sandhedens Ånd. Enhver Kristi efterfølger må alvorligt spørge: "Herre, hvad vil du have mig til at gøre?" Vi har behov for at ydmyge os for Herren under faste og bøn og meditere meget over hans ord. Specielt skal vi meditere over dommens scener. Vi må nu søge en dyb og levende erfaring om de ting der hører Gud til. Vi har ikke et sekund at spilde. Begivenheder med afgørende betydning indtræffer rundt omkring os. Vi er på Satans fortryllende grund. Sov ikke, I Guds vagter. Fjenden lurer i nærheden, parat til ethvert tidspunkt, hvor han ser du bliver sløv og søvnig, til at springe på dig og gøre dig til sit bytte.     
Mange er bedraget m.h.t. deres virkelige forhold til Gud. De roser sig selv på grund at de slette ting som de ikke begår, men glemmer at tælle alle de gode og ædle handlinger som Gud forventer af dem, men som de har forsømt at udføre. Det er ikke tilstrækkeligt at de er træer i Guds have. De må indfri hans forventninger om at de bærer frugt. Han holder dem ansvarlig for alt det gode de kunne have gjort hvis de havde ledet hans nåde styrke dem. I de himmelske bøger er de registreret som jordens byrdefulde. Men alligevel er deres sag ikke helt håbløs. Selv hos de der har sløset med Guds nåde og fornætet hans nåde, vil det længe lidende hjert gå i forbøn. "For alt, hvad der kommer for dagen, er lys. Derfor hedder det: Vågn op, du som sover, stå op fra de døde, og Kristus vil lyse for dig. Se derfor til, hvordan I lever, ikke som uvise, men som vise. Brug det gunstige øjeblik, for dagene er onde." Ef 5,14-16.    
Når prøvetiden kommer vil de der har gjort Guds Ord til deres livsregel blive afsløret. Om sommeren er der ingen forskel på stedsegrønne træer og andre træer; men når vinterens storme kommer forbliver de stedsegrønne uforandrede mens de andre træer mister deres løv. Altså kan den falskhjertede professor ikke skelnes fra den ægte helhjertede kristne, men det er lige før tiden hvor forskellen vil blive synlig. Derfor, lad der blot komme modgang, lad kortsynethed og intolerance vælde frem, lad forfølgelser blusse op og de halvhjertede og hykleriske vil vakle og afkaste troens skin. Men den sande kristne vil stå fast som klippen med en endnu stærkere tro eg et endnu lysere håb end i velværens dage.    
Salmisten siger "Dine vidnesbyrd er det jeg mediterer over" "Gennem dine forskrifter opnår jeg forståelse: Derfor afskyr jeg enhver falsk vej."    
Lykkelig den mand der finder visdom." "Han er som et træ, der er plantet ved vand og strækker sine rødder til bækken, ej ængstes, når heden kommer, hvis løv er frodiggrønt, som ej ængstes i tørkens år eller ophører med at bære frugt." Jer 17,8.  

15 10 1914 Review and Herald Afholdsarbejdet*   
 I vort tidligere arbejde for budskabets forkyndelse har min mand og jeg hele tiden betragtet det som vor pligt at demonstrere på ethvert sted, hvor vi holdt møder, at vi var i fuld overensstemmelse med arbejderne i afholdsbevægelsen. Vi fremholdt denne sag for folk i tydelige ord, og når der kom indbydelse til at tale om afholdsspørgsmålet, imødekom jeg altid disse anmodninger, så vidt det var mig muligt. Dette har været min fremgangsmåde under hele min offentlige prædikevirksomhed, ikke alene i Amerika, men også i Europa og Australien.    
Alle som hævder at være Syvende dags adventisterne burde stå i forreste række blandt alle dem, som udgiver sig for at være afholdsvenner. Et væld af lys angående den sande reforms principper har skinnet på vor vej i mange år, og vi er skyldige overfor Gud, hvis vi undlader at lade dette lys skinne ud til andre. For år tilbage anså vi det for en af vore vigtigste pligter at sprede lys angående afholdsprincipperne, og det burde også være således i dag. Vore skoler og sanatorier burde åbenbare Kristi nådes kraft til at omdanne hele mennesket -legeme, sjæl og ånd. Vore sanatorier og andre uddannelsesanstalter burde være lys- og velsignelsescentrer til fremme af enhver bibelsk reform.    
På dette tidspunkt behøver vi at vise en afgjort interesse for arbejdet i "Woman's Christian Temperance Union." Ingen som hævder at have del i Guds arbejde, bør miste interesse for denne organisations store formål, i mådeholdenhedens linier. Det ville være godt, hvis vi inviterede medlemmer af W.C.T.U. til at tage del i vore lejrmøder. Det ville give dem anledning til at blive bekendt med grundlaget for vor tro og åbne vejen for os, så vi kunne forene os med dem i afholdsarbejdet. Hvis vi gør det, skal vi nok komme til at se, at afholdsarbejdet betyder mere, end mange af os antager. I nogle henseender er arbejderne i W.C.T.U. langt forud for vore ledere. Herren har i denne organisation dyrebare sjæle, som kan blive en stor hjælp for os i vore bestræbelser for at fremme afholdsbevægelsen; og den oplysning, som vort folk har lået om bibelske sandheder, og det kendskab, de har til forpligtelserne over for Herrens lov, vil sætte vore søstre i stand til at meddele disse ædle afholdsforkæmpere det, som har betydning for deres åndelige velfærd. Således kan der dannes sammenslutning og skabes sympati, hvor der tidligere undertiden har været fordom og misforståelser.    
Det har forundret mig, når jeg har set nogle af vore lederes ligegyldighed overfor denne organisation. Herren gav verden himmelens bedste gave for derved at vinde menneskene tilbage og få dem til atter at vise ham troskab. Vi burde gøre alt, hvad der står i vor magt, for at samarbejde med himmelske redskaber i udbredelsen af sandhed og retfærdighed på jorden. Vi kan ikke gøre noget bedre end at forene os - så langt som vi kan uden at gå på akkord - med arbejderne i W.C.T.U.    
Angående denne sag skrev jeg i 1898 til en af vore søstre:    
Jeg tror fuldt og fast, at Herren leder dig, for at du må kunne bevare afholdsprincipperrme klare og lydelige i al deres renhed i forbindelse med sandheden for disse sidste dage. 'Hvis nogen vil gøre hans vilje, skal han erfare, om læren er fra Gud.' ... Herren kræver ikke, at du skal træde ud af . De behøver alt det lys, som du kan give dem. Kast alt det lys på deres sti, som du har mulighed for. Du kan være enig med dem på grundlag af de rene og forædlende principper, som fra først afførte til oprettelsen af W.C.T.U. Herren har givet dig evner og talenter, som bør bevares ubesmittede i deres ligefremhed. Ved Jesus Kristus kan du gøre et godt arbejde. Når sjæle omvender sig til sandheden, få dem så til at forene sig med dig i at oplyse de kvinder, som er villige til at tage imod lærdom, og til at leve og arbejde med indsigt og i samdrægtighed.    
Og i "<i>Vidnesbyrd for menigheden</i>," bind VI, side 110, 11, har jeg skrevet:    
 "Vi burde i vort arbejde skænke afholdsreformen større opmærksomhed. Enhver pligt, som kræver reform, kræver omvendelse, tro og lydighed. Den betyder, at sjælen bliver løftet op til et nyt og ædlere liv. Derved har enhver sand reform sit sted i arbejdet for den tredje engels budskab. Især kræver afholdsreformen vor opmærksomhed og støtte. Ved vore årsmøder bør vi henlede opmærksomheden på dette arbejde og gøre det til et brændende spørgsmål. Vi burde fremholde de sande afholdsgrundsætninger for folk og opfordre dem til at undertegne afholdsløftet. Vi bør særlig have opmærksomheden henledt på dem, som er lænkebundne af dårlige vaner. Vi må lede dem til Kristi kors.    
 "Ved vore lejrmøder bør der være læger til stede for at hjælpe. Det bør være forstandige mænd med sund dømmekraft, mænd, som respekterer ordets forkyndelse, og som ikke er hyldet i vantro. Disse mænd er vogtere af folkets sundhed, og de bør anerkendes og respekteres. De bør oplyse folk om uafholdenhedens farer. Det onde bør møde mere bestemt modstand i fremtiden, end tilfældet har været i fortiden. Prædikanter og læger bør fremholde drikkeriets onde følger, og begge parter bør arbejde i evangeliets tjeneste med kraft for at fordømme synd og ophøje retfærdigheden. De prædikanter og læger, som ikke retter personlige opfordringer til folk, forsømmer deres pligt. De undlader at gøre det arbejde, som Herren har betroet dem.    
 "I andre kirkesamfund er der kristne, som forsvarer afholdsprincipperne. Vi bør søge at komme disse arbejdere nær og arbejde på at få dem til at stå skulder ved skulder sammen med os. Vi burde anmode store og gode mænd om at støtte vore bestræbelser for at frelse det, som er fortabt.    
 "Hvis afholdsarbejdet blev båret frem af os, som det blev påbegyndt for 30 år siden, hvis vi ved vore årsmøder gjorde folk opmærksomme på det onde, som ligger i umådeholdenhed med hensyn til at spise og drikke og især alkoholnydelsens onde, og hvis disse ting blev fremholdt i forbindelse med beviserne for Kristi nær forestående genkomst, ville der komme en rystelse blandt folk. Hvis vor nidkærhed stod i forhold til vigtigheden af de sandheder, vi fremholder, kunne vi blive redskaber til at frelse hundreder, ja, tusinder fra ruin.    
 "Evigheden alene vil åbenbare, hvad der er blevet udretter ved denne slags arbejde, hvor mange sjæle, syge af tvivl og trætte af verdslighed og uro, der er blevet ledet hen til den store læge, som længes efter fuldkomment at frelse alle dem, som kommer til ham. Kristus er en opstanden frelser, og der er lægedom under hans vinger."    
Denne sag trænger sig på ny ind på mig. Vi bør gøre mere end at tale offentligt. Vi må fremsætte vore principper i pjecer og i vore blade. Vi må bruge alle mulige midler for at få vort folk til at forstå, at det er deres pligt at sætte sig i forbindelse med dem, som ikke kender sandheden. Det hel,vi har haft i missionsarbejdet, har fuldt ud stået i forhold til de selvopofrende, selvforsagende anstrengelser, vi har gjort. Herren alene ved, hvor meget vi kunne have udført, hvis vi som et folk havde ydmyget os for ham og fremsat sandheden om afholdenhed klart og tydeligt.    
Der er endnu et stort arbejde at gøre med at udså sæden. Sandhedens lys har skinnet ind i manges sind, men de har endnu ikke fuldt ud taget deres standpunkt, og disse sjæle venter på at se, hvad der nu skal komme. Herrens arbejdere må drage nær til ham, og han vil give dem en skarpere erkendelse og en mere vidtskuende opfattelse af hans forsæt og af deres personlige ansvar.    
Vi må bort fra vor snæversynethed. Vi bør ransage skrifterne og sætte os ind i, hvorledes Kristus bar sig ad, når han forsøgte at nå alle klasser i befolkningen. Atter og atter blev Kristus anklaget for, at han tog imod syndere og spiste sammen med dem; men han sagde: "Jeg er ikke kommet for at kalde retfærdige, men syndere til omvendelse."    
<b>Stemme imod alkoholbevillingsloven.</b><br>Medens vi på ingen måde bør lade os indvikle i politiske spørgsmål, er det dog vor forret at indtage et afgjort standpunkt angående alle spørgsmål vedrørende afholdsreformen. Jeg har ofte givet et tydeligt vidnesbyrd angående denne sag. I en artikel i Review and Herald den 8. nov. 1881 skrev jeg:    
 "Vor skaber har rundhåndet udøst sine gaver over mennesket. Hvis alle disse forsynets gaver blev anvendt viseligt og med mådehold, ville fattigdom, sygdom og nød være næsten forsvundet fra forden. Men ak, vi ser alle steder, at Guds velsignelser bliver forvandlet til forbandelser på grund af menneskenes ondskab.    
 "Ingen gør sig skyldig i større forøgelse og misbrug af hans dyrebare gaver end de mennesker, der anvender jordens produkter til fabrikation af berusende drikke. De næringsrige kornsorter og de sunde, liflige frugter omdannes til drikkevarer, som fordærvet sanserne og forvilder hjernen. Som et resultat af brugen af disse gifte berøves tusinder af familier livets bekvemmeligheder, ja endogså livets fornødenheder. Voldsgerninger og forbrydelser forøges mangefold, og sygdom og død fører myriader af ofre ned i en drankers grav.    
 "Dette ødelæggelsesværk foregår i ly af landets love. For en ussel pengesum får folk bevilling til at give deres medmennesker den drik, som frarøver dem alt, hvad der gør dette liv attråværdigt, og fratager dem håbet om et liv herefter. Hverken lovgiveren eller spiritussælgeren er uvidende om resultatet af dette arbejde. På caféen, i restaurationen og på kroen udgiver appetittens slave sine penge for det, som ødelægger forstand, sundhed og lykke. Spiritussælgeren fylder sine skuffer med de penge, som burde være anvendt til føde og klæder for den stakkels drankers familie.    
 "Det er tyveri af værste slags, og dog udøver mænd, som indtager høje stillinger i samfundet og indenfor kirken, deres indflydelse til gunst for beværterbevillinger... Således fordærves samfundet; arbejdshuse og fængsler overfyldes med forbrydere, og galgen får sine ofre. Ondet rammer ikke blot drankeren og hans ulykkelige familie; thi skattebyrden forøges, de unges moral trues, og ethvert samfundsmedlems ejendom, ja, endog hans liv sættes i fare. Men selv om man maler billedet aldrig så levende, formår det dog ikke at skildre virkeligheden. Ingen menneskelig hånd eller pen kan til fulde beskrive drikkeriets vederstyggeligheder. . . .     
 "Hvorledes kan kristne mænd og kvinder tolerere dette onde? . . . Der er en grund til den moralske lammelse, som hviler over samfundet. Vore love opretholder et onde, der suger marven ud af selve lovens grundvold. Mange beklager de onder, som de ved eksisterer, men anser sig selv for at være fri for ethvert ansvar i sagen. Dette kan de aldrig være, for hvert eneste menneske øver en indflydelse i samfundet. I vort favoriserede land er enhver stemmeberettiget med til at afgøre, hvilke love der skal gælde i nationen. Burde den indflydelse og den stemme, som vi har, ikke anvendes til fordel for afholdssagen på rettens side? . . . .    
 "Vi kan opfordre afholdssagens venner til at samle sig til kamp og søge at drive den ondskabens flodbølge tilbage, som demoraliserer verden. Men hvad nytter alle vore anstrengelser, så længe spiritussalget opretholdes ved lov? Skal drikkeriets forbandelse for stedse hvile som en ødelæggelse over vort land? Skal den hvert år som en fortærende ild feje hen over tusinder af lykkelige hjem? Vi taler om følgerne, skælver over følgerne og undres over hvad vi kan gøre ved de frygtelige følger, medens vi alt for ofte ikke alene tåler, men også billiger årsagen. Afholdsforkæmperne forsømmer at gøre deres pligt fuldt ud, hvis de ikke ved påbud og eksempel, med mund og pen samt stemmeseddel gør deres indflydelse gælder til gunst for forbud og total afhold. Vi må ikke vente, at Gud skal udføre et mirakel for at gennemføre denne reform og således overflødiggøre vore anstrengelser; vi må selv stride mod denne kæmpemæssige fjende. Vort motto må være: Intet kompromis og ingen standsning i vore anstrengelser, før sejren er vundet . . . . .    
 "Hvad kan der gøres for at drive denne ondskabens flodbølge tilbage? Der må vedtages love, som forbyder salg og brug af stærke drikke, og man må sørge for, at de bliver strengt gennemført. Lad der blive gjort alle mulige anstrengelser for at opmuntre drankeren til at vende tilbage til ædruelighed og retskaffenhed. Men der er endnu mere, som er nødvendigt for at skaffe drikkeriets forbandelse ud af vort land. Fjern lysten til de berusende drikke, så vil brugen og salget af dem ophøre. Dette arbejde hviler for en stor del på forældrene. Lad dem ved selv at vise streng afholdenhed bidrage til at udvikle den rette karakter hos deres børn og derpå oplyse og opdrage børnene i Gudsfrygt og til selvforsagelse og selvbeherskelse. En ungdom, der er blevet opdraget på denne måde, vil have moralsk rygrad nok til at modstå fristelsen og beherske appetitten og lysterne. Den vil stå urokkelig til trods for den dårskab og de udsvævelser, som ødelægger samfundet.    
 "En nations trivsel er afhængig af dens borgeres retskaffenhed og intelligens. For at erholde disse velsignelser er streng afholdenhed aldeles nødvendig. Rigernes historie er helt fra oldtiden fyldt med advarende lærdomme for os. Luksus, nydelsessyge og udskejelser beredte vejen for deres fald. Fremtiden vil vise, om vort land vil tage lære af deres eksempel og undgå deres skæbne."  

29 10 1914 Review and Herald Udlændninge i Amerika   
 Samtidig med at man realiserer planerne om at advare indbyggerne i forskellige fjernt liggende lande, må der gøres meget for udlændinge, som er kommet til vort eget land. Sjæle i Kina er ikke mere dyrebare end de mennesker, vi bor dør om dør med. Guds folk skal arbejde trofast i fjerne lande, efter som hans forsyn åbner mulighed derfor, men de skal også opfylde deres pligt over for udlændinge af forskellig nationalitet i nærliggende byer, landsbyer og landdistrikter.    
Det vil være godt om dem med ansvar nu planlægger klogt, for at forkynde den tredje engels budskab for hundrede tusinde fremmede i Amerika. Gud ønsker at Hans tjenere skal gøre deres fulde pligt mod uadvarede millioner i byerne, og især til dem, som er kommet til disse byer i vort land, fra jordens nationer. Mange af disse udlændige er her under Guds forsyn, så de kan få anledning til at høre sandheden for denne tid.    
Det ville blive til stor fordel for Guds sag i andre lande, om der blev gjort noget effektivt for udlændingene i byerne herhjemme. Blandt disse mennesker findes sådanne, som efter at have taget imod sandheden hurtigt ville egne sig til at arbejde for deres landsmænd både her og i andre lande. Mange kunne vende tilbage til egnen, hvorfra de kom, i håb om at vinde deres venner for sandheden. De kunne opsøge deres slægtninge og naboer og gøre dem bekendt med den tredje engels budskab.    
Var advarselsarbejdet i Ameria byer blevet fremført i de senere år med alvor i overenensstemmelse med vigtigheden af denne del af høstmarken, kunne vi nu stå på fordelagtig grund. Da henledte vore brødres opmærksomhed, som har ansvar, og som var samlet ved unionskonferensen i 1909 sagde jeg:    
I New York City, Chicago og andre store tætbefolkede centre hindes mange udlændinge af forskellig nationalitet, og så godt som ingen af dem har hørt advarslen. Blandt syvende dags adventister går man stærkt ind for at arbejde i fremmede lande, og jeg siger ikke, at der bliver gjort for meget, men det ville behage Gud, hvis der blev gjort relativt lige så meget i byerne herhjemme. Guds folk skal gå fornuftigt frem. De skal begynde arbejdet i byerne i fuldt alvor. Gudhengivne, talentfulde mænd skal sendes til disse byer for at arbejde. Mange forskellige arbejdere skal slutte sig sammen og få gennemført dette arbejde med at advare indbyggerne.    
 "Når Guds udvalgte budbringere erkender deres ansvar mod byerne, og i Mesterarbejderens ånd arbejder utrættelig for dyrebare sjæles omvendelse, vil dem, som er oplyst ønske at give frivilligt af deres midler for at støtte arbejdet for deres skyld. De nyomvendte troende vil svare positivt på ethvert kald efter hjælp, og Guds Ånd vil bevæge deres hjerter til at ikke kun understøtte det arbejde der gøres i byerne, hvor de lever, men i regionerne derude. Således vil der komme styrke til arbejdskræfterne der hjemme og derude, og Guds sag vil fremmes på hans udpegede måde."    
I "Vidnesbyrd for menigheden," bind VIII, gives der råd om denne sag. Fra siderne 34-37 citerer jeg:    
 "Jeg må skrive noget om den måde vor byer i Amerika er gået forbi og forsømt på, byer hvori sandheden ikke er blevet proklameret. Budskabet må gives til tusinde udlændinge der bor i disse byer i hjemmemarken.. . . .     
 " Hvem føler sig stærkt bebyrdet for at budskabet bliver proklameret i Stor-NewYork og i mange andre byer som stadig er ubearbejdet? Ikke alle midler som samles skal sendes fra Amerika til fjerne lande, medens der på hjemmemarken er Forsynets anledninger til at give sandheden til millioner, som aldrig har hørt den. Blandt disse millioner er der repræsentanter fra mange nationer, mange som er rede til at modtage budskabet. Meget er der endnu at gøre inden for vore døres skygge - i Californiens og New Yorks byer og mange andre stater. . . . .     
 "Vi gentager bønnen: "Komme dit rige; ske din vilje på jorden, som den sker i himmelen." Matt.6,10. Gør vi vor del for at besvare denne bøn? Vi bekender os til at tro at det hverv Kristus gav sine disciple også er givet til os. Fuldbyrder vi det? Måtte Gud tilgive vor frygtelige forsømmelse for at gøre det arbejde som vi hidtil knapt nok har rørt med vore fingerspidser. Hvornår vil dette arbejde gøres? Det gøre mig ondt om hjertet at se en sådan blindhed fra Guds folks side."    
 "Der er tusinder i Amerika der går tabt i uvidenhed og synd. Og ser vi langt borte på nogle høstbare marker, lader dem, som kender sandheden, disse trængende marker sig uanfægtet lukke bag sig. Kristus siger: "Gå hen, min søn og arbejd i vingården i dag!" "Siger I ikke: "Der er endnu fire måneder, til høsten kommer?" Se, jeg siger jer: opløft jeres øjne og se, at markerne er hvide til høsten." Matt.21,28. Joh.4,35.    
 "Vågn op, vågn op, mine brødre og søstre og gå ud i de arbejdsmarker i Amerika, hvor der endnu intet er gjort. Tænk ikke, at I har gjort jeres pligt, når I har givet noget til virksomheden i fremmede lande. Der er et værk, som må udføres i fremmede lande, men der er også et værk, som må udføres i Amerika, der er lige så vigtigt. I byerne i Amerika er der folk af næsten ethvert tungemål. De behøver det lys, som Herren har skænket sin menighed."     
 "[Herren lever og regerer. Snart vil han rejse sig i sin majestæt for at forfærde jorden. Et særskilt budskab skal nu frembæres, et budskab, der vil gennemtrænge det åndelige mørke og overbevise og omvende sjæle. "Red dig hurtigt! Det gælder dit liv!" er det kald, der skal lyde til dem, som lever i synd. Vi må nu handle med frygtelig alvor. . . . . "    
 "Mit hjerte er fyldt med angst, når jeg tænker på de intetsigende budskaber, nogle af vore prædikanter bringer, når de har et budskab at fremholde, der gælder liv og død. Prædikanterne sover, lægfolket sover, medens verden forgår i synd. Måtte Gud hjælpe sit folk til at stå op og vandre og arbejde som mænd og kvinder på grænsen til den evige verden. Snart vil en frygtelig overraskelse komme over jordens indbyggere. Pludselig vil Kristus komme med kraft og megen herlighed. Da vil der ikke være tid til at forberede sig til at møde ham. For os er tiden nu kommet til at give det advarende budskab."    
For nylig havde vi glæde af et besøg fra ældre O. A. Olsen, som var blevet udpeget af generalkonferensen til at få et generelt overblik over arbejdet blandt udlændinge i Amerika. Vi blev meget glade for den opmuntrende beretning han bragte om den vækst der var sket på nogle få steder. Han fortalte os om støt fremgang for sandhedens sag blandt skandinavere og tyskere i Amerika, og planer om at fortsætte arbejdet blandt franskmænd. Vi glæder os over at pionerarbejdernes arbejde i de udenlandske nationaliteter i de Forenede Stater og Canada har båret så rig en sjælehøst og vi bad om at vore brødre og søstre, som har brugt kræfter på at oprette skoler til deres børn med deres modersmål, må fortsatte stadigt i troen. Deres arbejde i kærlighed vil ikke være forgæves. Medarbejdere på disse skoler bør opmuntres til at hurtigt finde deres plads i Mesterens vingård, og arbejde udholdende for deres bedste som ikke kender denne tids sandhed. Gud vil gå foran dem, og give dem mange sjæle, for deres løn.    
Br. Olsen fortalte også opmuntrende nyheder om, hvordan der var indledt arbejde blandt italienere, serbere, rumænere, russere og flere andre nationaliteter. Vi glæder os med ham over alt det, der er blevet gjort, og dog bedrøvede det os at vide, at meget, der kunne have været udrettet, ikke blev gjort, fordi der var mangel på midler. Vi håber, at den specielle kollekt der fornyeligt er optaget i alle vore menigheder i Amerika, vil sætte brødrene, som har ansvaret for denne afdeling, i stand til at gøre en større indsats i landets storbyer. Derved kan mange vindes som medlemmer, og af dem vil nogle kunne uddannes til at forkynde budskabet for deres egne landsmænd her i landet og andre steder i verden.    
Det ville behage Gud, om hans folk udrettede meget mere i forkyndelsen af sandheden for vor tid for udlændinge i Amerika, end der hidtil har været gjort. Lad os styrke br. Olsen og hans medarbejderes hænder. Lad os ikke lade dem kæmpe sig fremad alene og med kun ringe støtte til udførelsen af deres store opgave. Gud har i sit forsyn ført mennesker lige til vor dør og så at sige kastet dem i armene på os, for at de skal lære sandheden at kende og blive velegnede til at gøre en gerning, vi ikke kunne, nemlig at bringe lyset til folk, som taler et andet sprog.    
Der er et stort arbejde foran os. Verden skal advares. Sandheden skal oversættes til mange sprog, så alle nationer kan have glæde af dens rene og livgivende (571) indflydelse. Dette arbejde kræver at alle de talenter Gud har betroet i vor varetægt bliver brugt: pennen, trykmaskinen, stemmen, pengepungen, og sjælens helliggjorte hengivenhed. Kristus har gjort os til ambassadører for at gøre Sin frelse bekendt for menneskebørnene; og hvis vi er iklædt med Kristi retfærdighed og er fyldt med Hans iboende Ånds glæde, kan vi ikke holde os tavse. Sandheden vil udgydes fra hjerter der helt gløder af Guds kærlighed. Vi vil længes efter at overbringe tiltrækkende kraft fra Kristus og den usynlige virkelighed fra den kommende verden.   

12 11 1914 Review and Herald Forberedelse for Jesu genkomst   
 Syvende dags adventister bekender sig til, at denne verdens historie snart er omme, og at natten er nær Får dette os til at vise større alvor og iver i tjenesten for Gud, eller får det os til at slappe af, mens vi følger verdens lyster og fornøjelser? Herren har altid krævet af sit folk, at de i alle livets forhold skulle være markant forskellige fra verdens mennesker. Selvom enden ikke var nær, ville det være enhver kristens pligt at være sand i sin bekendelse og gennem et godt eksempel modvirke de ugudeliges stolthed og selviskhed. Hvor meget mere er dette så ikke nødvendigt for Guds folk i dag.    
I både Det gamle og Det nye Testamente har Herren på en positiv måde opfordret sit folk til at adskille sig fra verden i indstilling og praktisk livsførelse. De skal være et helligt folk, et ejendomsfolk. øst befinder sig ikke længere fra vest, end lysets børn fra mørkets børn, når det gælder vaner, skikke og indstilling. Denne forskel vil blive endda mere markant, som vi nærmer os tidens afslutning. Det er ikke vor trosbekendelse, - eller vort medlemsskab i menigheden, der gør os til Guds børn. Det er en levende forbindelse med Kristus. Vi skal være et med ham, fyldt med hans ånd, delagtige i den guddommelige natur, korsfæstet for verden og dens lyster, opbyggede i kundskab og sand hellighed.    
Gud kræver at hans blod købte arvinger viser hellighed i alle ting - og en renhed som ligner Kristus. De skal leve i fuldkommen harmoni med Guds vilje. "Vær derfor fuldkomne" siger Guds ord til os. For at få os til at vise lydighed overfor hans ord, sendte han sin enbårne søn til jorden for at leve et fuldkomment liv for os. Vi har hans eksempel foran os, og vi kan også få del i den kraft, hvorved han levede sit liv. Vor pligt, vor sikkerhed, vor lykke og nyttighed - og vor frelse opmuntrer os til med største iver at sikre os Kristi nåde. At være så nært knyttet til Gud, at vi kan fatte det åndelige og ikke være uvidende om Satans snarer Der kommer store fristelser til alle, og medmindre vi er forankret i den evige klippe, vil vi blive revet bort og blive fjendens hjælpeløse bytte. Hvis vi ivrigt ransager skrifterne og beder alvorligt om hjælp fra Gud, forbereder vi sjælen på at modstå fristelse. Kristi nådes farvand len de kraft vil forme den, der giver sig selv i tjeneste for Gud, for Gud er bundet af sit evige løfte om at yde kraft og nåde til enhver, der i lydighed mod sandheden overgiver og indvier sig selv til ham.    
Nu er det på tide at forberede sig på Herrens komme. Man kan ikke gøre sig klar til at møde ham på et kort øjeblik. Før denne begivenhed indtræffer, må man have våget og ventet opmærksomt, samtidig med at man har gjort en ihærdig indsats.    
Vi lever i en farlig time med fristelser og fortvivlelser. Alle bliver udsat for Satans anslag, og vi må stå sammen for at kunne modstå hans magt. Det bør kendetegne os, at vi har et i sinde, taler om det samme og er fælles om at herliggøre Gud. Hvor der er fællesskab, vil menigheden opleve fremgang, fordi alle grene af Guds værk vil være kendetegnet af iver efter at fuldende hans store gerning.    
Der findes mange, mange i vore menigheder, der blot har en begrænset forståelse af sandheden for vor tid. Jeg opfordrer disse til ikke at overse, hvorledes tidernes tegn opfyldes. De peger ,på at tidens ende er nær. Alt for mange, der ikke har været optaget af deres sjæls frelse vil snart klage deres nød. "Høsttiden er endt, sommeren omme, og vi er endnu ikke frelst".    
Vi må ydmyge os selv for Gud, for der findes endnu sådanne som ikke har nået det, Gud gerne ville, for dem. De privilegier han har givet dem, de løfter han har fremsat, de velsignelser han har udøst, - burde opmuntre til langt mere iver og hengivenhed, end tilfældet er.    
Mine brødre og søstre, er vi villige til at glemme os selv! Bruger vi vore kræfter i mesterens tjeneste! Hæver vi røsten for at bede om kraft fra det høje! Er vor overbevisning urokkelig og uplettet! Har vi lagt al fordom til side og er holdt op med at tænke og tale ondt? Har vi kastet vor kærlighed på det himmelske, eller vakler vi stadig mellem dette og det jordiske! Har vi opmærksomheden rettet mod deres behov, som vi er omgivet af! Kan Gud kaldte os trofaste vægtere!    
Til dem, der ikke har fået "øje på de nære anledninger, vil jeg sige: "Ønsker du at bryde den optagethed, som har grebet dig! Vil du rejse dig fra den sløvhed, der ligner et forvarsel om død! Sæt i gang, om du kan lide det eller ej. Gør en personlig indsats for at bringe sjæle til Jesus og til kundskab om sandheden. En sådan indsats vil virke både stimulerende og opkvikkende. Det vil både vække dig og give dig kraft. De åndelige kræfter i dig vil styrkes gennem optræning og derved sætte dig i stand til at arbejde med større held på din egen sjæls frelse. Mange, der bekender sig til Kristus, er grebet af en dødelig sløvhed. Gør alt for at vække dem. Advar, bønfald, skub på. Bed om, at Guds smeltende kærlighed må opvarme og blødgøre deres iskolde natur. Om de end nægter at lytte, vil dine anstrengelser ikke være forgæves. Når du forsøger at være til velsignelse for andre, bliver din egen sjæl nemlig velsignet.    
De største i Guds rige. vil være sådanne som elsker Frelseren for højt til at mis repræsentere ham: der elsker sine medmennesker så højt, at de ikke gennem et dårligt eksempel vil udsætte deres sjæle for fare.    
Lad hvert menighedsmedlem knæle i bøn om Helligåndens udgydelse. Bed: "Herre, styrk min tro. Lad mig forstå dit ord, for dit ord bringer lys. Forny mig ved dit nærvær, fyld mit hjerte med din ånd, så jeg kan elske mine brødre, som Kristus elsker mig."    
Gud vil velsigne dem, der på denne måde forbereder sig på at tjene ham. Kristi religion betyder mere end syndernes forladelse. Det betyder at synden er fjernet og at livet bliver fyldt med Ånd. Det betyder at sindet bliver guddommelig oplyst, at hjertet er tømt for selviskhed og fyldt med Kristi nærvær. Når denne gerning er udført for menighedens medlemmer, vil menigheden være en levende og arbejdende menighed.    
Gud forventer at dem, der hævder at være hans børn, bringer andre til ham. Overalt åbner der sig døre for forkyndelsen af den frelsende sandheds budskab. Sandhedens frø skal sås ved alle vande. Til hele verden - til alle slægter, tungemål og folk - skal budskabet forkyndes. Når sandheden præsenteres gennem en levende tro af alle, der har taget imod sandhedens lys, vil der blive udført en storslået gerning. Guds engle vil bane vej for sådan en indsats. De vil samarbejde med menneskelige redskaber, så man hverken kommer til at løbe eller virke forgæves.    
Pagtens engel udruster hans tjenere til som vidner at bringe sandheden ud til hele verden. Han har sendt sine engle med et budskab. Som om disse engle ikke løber hurtigt nok, giver han personligt Johannes et budskab, der skal forkyndes for alle: "Ånden og bruden siger: Kom. Lad den, der hører sige: Kom. Og lad den, der tørster komme. Hvem der vil skal drikke af livets vand." Han har åbnet en kilde for Juda og Jerusalem - og hvert eneste menighedsmedlem skal vise sin loyalitet ved at indbyde de tørstige til at drikke af livets vand. En kæde af levende vidner skal bære Indbydelsen til verden. VII du tage del i denne gerning! Gud kalder. Vil du høre hans stemme, fornægte dig selv, tage dit kors op og følge ham! Hold op med at bruge kræfter på nytteløse klager, hver gang du ser den fare og elendighed, som mænd og kvinder bliver udsat for under Satans angreb. Virk i stedet for dig selv og for andre. Stå op og føl en byrde for dem, der er i farezonen.    
Advar enhver alle vegne. Fortæl mennesker, at Herrens dag er nær. Alle bør advares. Det kunne have været os selv, der var i deres sted. Vi er forpligtede til at forkynde den sandhed, vi har modtaget, til andre.    
Vi har ingen tid at spilde. Mørkets magter slider allerede for fuld kraft. Satan forsøger af al magt at overliste dem, der sover, som en ulv overfalder sit bytte. Vi skal advare verden, før det bliver for vanskeligt. Gud vil hjælpe os til at blive i lyset og at virke med blikket fæstet på vor leder. Tålmodigt og udholdende bliver vi ved, indtil sejren er vundet.    
Herrens komme er nærmere, end da vi blev troende. Den store strid nærmer sig sin afslutning. Enhver rapport om ulykker til havs eller på land - er et vidnesbyrd om den kendsgerning, at alle tings ende nærmer sig. Krige og krigsrygter fortæller det samme. Findes der mon en kristen, hos hvem pulsen ikke banker hurtigere, når tanken strejfer de store begivenheder, der venter os! Herren kommer. Vi kan allerede høre fodtrinene af Gud, der er på vej for at straffe verden for dens synd. Vi skal bane vej for ham ved at gøre vor del, når det gælder om at berede mennesker for den store dag. Ingen appeller er så indtrængende, ingen lærdom så enkel, intet bud så mægtigt og beskyttende, intet løfte så rigeligt, som dem, der indbyder syndere til at finde kilden, der kan rense menneskers sjæle for skyld. Lad os alle med både hjerte og hånd deltage i den indsats, der må øves. Ordet lyder fra Guds trone: "Gør klar til indsats - og gør det så godt som muligt."    
Den store strid nærmer sig sin afslutning. Nyheder om ulykker på land og hav vidner om, at alle tings ende er nær. Krig og rygter om krig fortæller det. Skulle den kristnes puls ikke slå hurtigere, når han aner de store begivenheder ret forude? Herren kommer. Vi hører Guds fodtrin nærme sig. .....   

15 04 1915 Review and Herald Et budskab til vore unge mennesker   
 Der findes Bøger af yderste Vigtighed, som vore unge ikke ser i. De forsømmes, fordi de unge synes, at de er ikke så interessante som det lettere Læsestof.     
Vi burde råde de unge til at tage fat på sådan Læsning, der er i Stand til at opbygge en kristelig Karakter. De mest betydningsfulde Punkter af vor Tro burde presses ind i de unges Hukommelse. De har bare fået et Glimt af disse Sandheder, men de er ikke blevet så velkendte med dem, at de er kommet til at holde af Studiet af dem. Vor Ungdom burde læse sådant, som vil øve en sund og helliggørende Virkning på deres Sind. De trænger til dette, for at blive i Stand til at skelne mellem sand og falsk Religion. Der er meget Læsestof, der kan være godt, men som ikke er helliggørende.     
Nu er det den rette Tid og den rette Anledning til at arbejde for de unge. Fortæl dem, at vi nu lever i en farlig Krisetid og at det er nødvendigt at vide, hvorledes man kan skelne ægte Gudfrygtighed fra falsk. Vore unge trænger til Hjælp, de trænger til at blive løftet op, blive opmuntrede, men på den rette Måde måske ikke netop sådan, som de vilde ønske det, men på en Måde, som kan hjælpe dem til at hellige Sjæl og Sind. De behøver god, helliggørende Religion mere end noget andet.     
Jeg venter ikke at leve længe. Mit Værk er nær ved at være afsluttet. Fortæl de unge at jeg ønsker, at mine Ord må opmuntre dem til at leve et sådant Liv, som vil være mest tiltrækkende for de himmelske Væsener, og som vil gøre, at deres Indflydelse over andre bliver af den nobleste Art.     
I Løbet af Natten beskæftigede mit Sind sig med at udpege og bortlægge Bøger, som ikke var til nogen Nytte for de unge. Vi bør vælge Bøger til dem, som vil opmuntre dem til at leve et alvorligt Liv og som vil få dem til at søge i den hellige Skrift. Dette er tidligere blevet fremstillet for mig, og jeg tænkte, jeg vilde lægge det frem for jer og betone det. Vi kan ikke være tjent med, at vore unge læser værdiløs Litteratur. De behøver Bøger, der er til Velsignelse for Sind og Sjæl. Vi tager disse Ting alt for let vort Folk bør derfor blive bekendt med, hvad jeg siger derom,     
Jeg tror ikke; jeg vil få flere Vidnesbyrd til vort Folk. Vore Mænd med sikkert, pålideligt Omdømme ved, hvad der er godt m. H. t. Værkets Forædling og Udvikling. Men de behøver med Guds Kærlighed i deres Hjerter at trænge dybere og dybere ind i Studiet af de Ting, som hører Guds Rige til. Jeg er meget interesseret i, at vore unge Mennesker får den passende Slags Læsning; så vil også de ældre få det. Vi må have vore Øjne åbne for Sandhedens religiøse Tiltrækningskraft. Vort Sind og vor Hjerne må være åbne for Guds Ords Sandheder. Satan kommer, når Menneskene ikke er på Vagt. Vi må ikke være tilfreds med, at Advarselsbudskabet een Gang er blevet fremholdt. Vi må fremholde det Gang på Gang.     
Vi kunne begynde et Læsekursus så yderst interessant, at det vilde tiltrække og øve Indflydelse på mange Sind. Hvis jeg blev befriet for andet Arbejde, vilde jeg med Glæde hjælpe til med at fremstille Bøger for de unge.     
Der er et Arbejde, som burde udføres for de unge, hvorved deres Sind vilde blive påvirket og formet af Guds helliggørende Sandhed. Det er mit inderlige Ønske for vore unge, at de må forstå den sande Betydning af Retfærdiggørelse ved Tro og den Karakterens Fuldkommenhed, som vil berede dem til evigt Liv. Jeg venter ikke at leve længe, og jeg efterlader dette Budskab til de unge, for at de må opnå det Mål, de har sat sig.     
Jeg formaner mine Brødre til at opmuntre de unge til at sætte Guds dyrebare Nåde uendelig højt. Arbejd for og bed stadig om, at de må forstå, hvor kostbar den sande Religion er. Fremhold Velsignelsen af og det tiltrækkende ved Hellighed og Guds Nåde. Jeg har følt en Byrde for dette, fordi jeg ved, det er blevet forsømt.    
Jeg har ingen Sikkerhed for, at mit Liv skal vare ret længe, men jeg føler, at jeg er antaget af Herren. Han ved, hvor meget jeg har lidt, når jeg har været Vidne til den lave Standard, som såkaldte Kristne har levet efter i åndelig Henseende. Jeg har følt det såre vigtigt, at Sandheden skulle blive åbenbaret i mit Liv, og at mit Vidnesbyrd skulle nå ud til Menigheden. Jeg ønsker at I skal gøre alt, hvad I kan, for at mine Skrifter må komme vort Folk i fremmede Lande i Hænde.    
Fortæl de unge, at de har haft mange åndelige Fordele. Gud ønsker, at de skal gøre alvorlige Bestræbelser for at få Sandheden ud til Folk. Det står for mig som min særskilte Pligt at sige disse Ting.  

11 11 1915 Review and Herald Sejr over synd ved tro på Kristus*   
  "Betingelsen for at opnå det evige liv er nøjagtig den samme nu, som den altid har været den samme, som den var i paradiset før vore første forældres fald: fuldkommen lydighed mod Guds lov, fuldkommen retfærdighed. Dersom evigt liv blev givet på nogen mindre betingelse end denne, ville hele verdensaltets lykke blive sat på spil. Det ville gøre det muligt for synden med al dens elendighed og jammer at fortsætte til evig tid.    
 "Det var muligt for Adam før faldet at udvikle en retfærdig karakter ved lydighed mod Guds lov. Men da han syndede mislykkedes dette for ham, og på grund af hans synd er vor natur fordærvet, så at vi ikke kan gøre os selv retfærdige. Fordi vi er syndige og vanhellige, kan vi ikke til fuldkommenhed adlyde en hellig lov. Selv har vi ingen retfærdighed, vi kan ikke opfylde Guds lovs fordringer. Men Kristus hat skaffet udvej for os. Han levede på jorden under de samme prøvelser og fristelser, som vi må møde. Han levede ef syndfrit liv. Han døde for os, og han tilbyder os nu at tage vore synder og give os retfærdighed. Hvis du overgiver dig til ham og antager ham som din Frelser, vil du for hans skyld blive tegnet for retfærdig, hvor syndigt dit liv end måtte have været. Kristi karakter sættes i stedet for din egen karakter, og Gud antager dig, som om du aldrig havde syndet.    
 "Ja, mere end det: Kristus forvandler hjertet, idet han ved troen bor i dit hjerte. Du må bevare denne forening med ham ved tro og ved bestandig at overgive din vilje til ham; og så længe du gør dette, vil han virke i dig både at ville og at udrette efter sit velbehag. Da kan du sige:"Hvad jeg nu lever i kødet, det lever jeg i troen på Guds søn, som elskede mig og gav sig selv hen for mig." Jesus sagde til sine disciple:"Thi I er ikke de, som taler; men det er eders Faders ånd, som taler i eder." Matt. 10,20. Når Kristus således virker i dig, vil du vise den samme ånd og gøre de samme gerninger retfærdigheds og lydigheds gerninger.    
 "Den frelsende tro er ikke blot en bekendelsestro, men et blivende princip, der kommer af den livsvigtige kraft fra Kristus. Den vil få sjælen til at mærke Kristi kærlighed i en sådan grad at karakteren gøres fin, renes og forædles. Tro på Kristus er ikke blot en indskyldelse, men en kraft der virker ved kærlighed og renser sjælen. Den udretter noget, underlægger sjælen disciplin, ophøjer den fra besmittelse, og bringer den i forbindelse med Kristus, indtil dens kraft dækker sjælens behov. Dette er frelsende tro." -Review and Herald Aug. 18, 1891.    
 "Den, som ikke alene gør indrømmelser over for Guds ord, men overgiver viljen til ham, giver Gud sit hjerte og sin kærlighed, et sådant menneske har en tro, som er virksom ved kærlighed og renser sjælen. Ved denne tro fornyes hjertet efter Guds billede, og det hjerte, som i sin uomvendte tilstand ikke var Guds lov underdanig og heller ikke kunne være det, glæder sig nu ved hans hellige bud og udbryder med Salmisten:"Hvor elsker jeg dog din lov! Hele dagen grunder jeg på den." Sl. 119,97. Lovens retfærdighed fuldbringes i os,"som ikke vandrer efter kødet, men efter ånden." <i>Vejen til Kristus</i> s 93     
 "Mange betragter troen som en anskuelse. Frelsene tro er en handling, hvorved der som tager imod Kristus, indgår i et pagtforhold med Gud. Levende tro betyder forøget kraft, en stille tillid, hvorved sjælen ved Kristi nåde bliver til en sejrende magt. <i>I den Store Læges fodspor</i>, side 63,    
 "Hvor ofte har ikke de, som stolede på Guds ord, skønt de selv var magtesløse, alligevel modstået hele verdens magt: Enok, som var ren af hjertet og levede et helligt liv, holdt fast ved sin tro, og retfærdigheden sejrede over en fordærvet og hånende slægt; Noa og hans familie over for hans tids mennesker, mennesker med den største fysiske og sjælelige kraft og den mest fordærvede moral; Israels børn ved det røde Hav, en hjælpeløs, forfærdet skare slaver over for den mægtigste hær fra jordens mægtigste folk; David, en hyrdedreng, som havde fået Guds løfte om tronen, over for Saul, der var landets konge og fast besluttet på at beholde sin magt; Sjadrak og hans venner i ildovnen og Nebukadnezar på sin trone; Daniel blandt løverne og hans fjender i rigets højeste stillinger; Jesus på korset og de jødiske præster og rådsherrer, der tvang selv den romerske statholder til at handle efter deres vilje; Paulus, der i lænker blev ført hen for at lide en forbryders død, over for Nero, eneherskeren over et verdensrige.    
 "Den slags eksempler findes ikke blot i Bibelen. Det vrimler med dem i enhver beretning om menneskelige fremskridt. Valdeserne og huguenotterne, Wiclif og Hus, Hieronymus og Luther, Tyndale og Knox, Zinzendorf og Wesley, foruden mange, mange andre har været vidner om Guds ords magt over for menneskers magt og snuhed i det ondes tjeneste. Disse mennesker er verdens sande adel. De er dens kongeslægt. Vor tids ungdom er kaldet til at indtage en plads i deres rækker.    
 "Der behøves tro såvel i de mindre som i de større foretagender i livet. I alle vore daglige interesser og beskæftigelser virkeliggøres Guds opretholdende kraft for os gennem bestandig tillid. . . . .     
 "Som værn mod fristelser og inspiration til renhed og sandhed kan intet måle sig med følelsen af Guds nærværelse."Alt ligger blottet og udbredt for hans øjne; og ham skal vi stå til regnskab.""Dit rene blik afskyr ondt, du tåler ej synet af kvide." Hebr. 4,13; Hab. 1,13. Tanken herom var Josefs skjold midt i Ægyptens fordærvelse. Over for fristelsens tillokkelser var hans svar bestandig dette:"Hvor skulle jeg kunne øve denne store misgerning og synde imod Gud." Et sådant skjold vil troen, om den næres, kunne være for hver eneste sjæl. . . . .    
 "Ved tro på Kristus kan enhver mangel i vor karakter erstattes, hver besmittelse blive renset, hver fejl blive rettet og hver god egenskab blive udviklet."I denne fylde har I del." Kol. 2,10.    
 <b>I er eet me ham</b><br>Tro og bøn er tæt forbundet og de bør betragtes samtidig. I troens bøn findes der en guddommelig visdom. Dette er en visdom, som enhver, der gerne vil se sin livsgerning lykkes, må lære at forstå. Kristus siger:"Alt, hvad I beder og bønfalder om tro, at I har fået det, så skal I få det." Mark. 11,24. Han siger tydeligt, at vor bøn må være i overensstemmelse med Guds vilje. Vi skal bede om de ting som han har lovet os, og hvad vi end tager imod, må det bruges til at gøre hans vilje. Når betingelserne opfyldes, er løftet utvetydigt.     
 "Vi har lov til at bede om syndernes forladelse, om Helligånden om et sind, der ligner Kristi sind, om visdom og kraft til at gøre hans gerning og om enhver gave, som han har lovet os. Så skal vi tro på, at vi får det, og takke Gud for, at vi har modtaget det.    
 "Vi behøver ikke at se os om efter ydre beviser for velsignelsen. Gaven er indbefattet i løftet, og vi kan passe vor gerning i forvisning om, at Gud er mægtig til at udrette det, som han har lovet, og at gaven, som vi allerede er i besiddelse af, vil blive virkeliggjort, når vi mest trænger til den."- <i>Uddannelse</i> side 256-260.     
 "Vi skatter ikke bønnens kraft og virkning, som vi burde. bøn og tro vil udrette, hvad ingen magt på jorden formår. Det er sjælden, at vi to gange i enhver henseende befinder os i den samme stilling. Vi har stadig nye erfaringer og nye prøvelser at gennemgå, hvor tidligere erfaringer ikke vil være en tilstrækkelig vejledning. . . . .     
 "De fristelser, som vi daglig er udsatte for, gør bøn til en nødvendighed. Farer findes overalt.    
 "Som dem, der arbejder for Gud, må vi nå menneskerne, hvor de er, selv om de er omgivet af mørke, nedsunket i last og fordærvelse. Men når vi fæster vort sind ved ham, som er vor sol og vort skjold, så vil det onde omkring os ikke påføre os en eneste plet. Under vor virksomhed for at frelse sjæle, som er ved at fortabes, vil vi ikke komme til skamme, såfremt vi sætter vor lid til Gud. Kristus i hjertet, Kristus i livet dette er vor sikkerhed. Hans nærværelse vil fylde sjælen med afsky for alt, hvad der er ondt. Vor ånd kan være således forenet med ham, at vi bliver ét med ham i tanke og i forsæt.    
 "Den, hvis tillid er til Gud, vil med Paulus kunne sige: Jeg formår alle ting i ham, som gør mig stærk." Hvilke forseelser og fejltrin vi end tidligere måtte have gjort, så kan vi med Guds hjælp hæve os op over dem. Med apostelen kan vi sige:     
 "Et gør jeg: glemme, hvad der er bagved, og række efter det, som er foran, iler jeg mod målet, til det klenodie, som hører til Guds kald her ovenfra i Kristus Jesus." - "<i>I den store læges fodspor</i>," side 517, 520.  

5 08 1875 The Signs of the Times Moderens første pligter *    
 Rent, pænt og orden er absolut nødvendigt for at lede hjemmet ordentligt. Men når moderen gør disse betydningsfulde pligter i sit liv, og helliger sig selv til dem, for at forsømme børnenes fysiske udvikling og mentale moralopdragelse, begår hun en sørgelig fejl. <i>Landmanden</i> godt over dette emne under overskriften "Principløs pænt"    
 "'Renhed står næst efter gudsfrygt;' men lad os aldrig glemme den gudsfrygt som er det første vi søger, og efter den renhed i ethvert omfang. Hvis nogen tror det betyder at I skal "blive omvendte" i almindelig betydning, så gå i gang med at skurre og skrubbe alt hvad I kan, uden at disse vaskebord og vaskebrætter hentyder til kristendom, så har den person ikke lært mig at kende. 'Åndens frugt er kærlighed, glæde, fred,' osv., og kan ikke prissættes; nethed er kun en sekundær ting.    
 "Vi sætter renhed op over gudsfrygt, hvis vi børster og skurer indtil vore nerver er så trætte at et godt gemyt bliver næsten helt umuligt; eller hvis vi hele tiden lader vore venner være bange for at lave en snavsplet i vore værelser; eller hvis vi lader os selv slå helt ud af en ulykke der sker på vore gulvtæpper eller bordduge. Det er vanskeligt at bære disse ting, hvis vi ikke har midler nok eller masser af hjælp; og jeg ved ikke noget andet end en sand filosofi hjertet tror på, så vel som forstanden, som vil hjælpe os igennem. Ønsker vi virkelig at føre et sandt liv, og gøre vor pligt ved vore familier? Så må vi læge os på sinde hvad er vigtigt i dette, og absolut sætte andre ting i anden række.    
 "Det er principløs pænhed at insistere på rene forklæder og polerede facader for børn, mere end venlige ord og tålmodig sympati med deres planer og behag, som angår sig selv mere om fluer og støv end om familiens sundhed og lykke. Blanke vinduer og pletfrie farver og velskurrede gulve er fremragne ting på deres måde; men kan du kun få dette ved at miste al tid og sætte lid til læsning og udendørs rekreation, har ædelsind sammen med noget snavs og pjalter, frem for at ofre livet på mad eller klæder. For deres skyld som er omkring dig, såvel som for dig selv, skån dine nerver fra overbelastning, og dit forstandsliv fra sult. Men giv aldrig køb på renhed, frem for at vise dig frem. De børn er lykkelige som er forsynet med hele og rene klæder; men intet af disse ting kan sammenlignes med værdien af en klog moders kærlighed og omsorg når det gælder karakterdannelse og udvikling af et sundt sindelag i en sund krop. En mand har noget at sige 'tak' for, hvis knapper aldrig mangler, og hvis måltider altid er i god tid og orden; men han mangler minsanten de bedste gaver i dette liv, som værdsætter disse ting over en hustru ledsagelse og inspiration i alle ting mest elskelige og af godt omdømme."    
Jeg har besøgt en moder, hvis kritiske øje kunne opdage den mindste ufuldkommenhed i, hvordan træværket i hendes hus var føjet sammen, og som var meget nøjeregnende med at få rengøringen gennemført til den tid, hun havde fastsat, og som tit gjorde rent på bekostning af både fysisk og åndelig sundhed, medens hendes børn var overladt til at strejfe om på gaderne og hente deres opdragelse der. Disse børn voksede op som rå, egoistiske, uforskammede og ulydige børn. Skønt moderen havde hjælp i huset, var hun så optaget af husholdningen, at hun ikke kunne få tid til at opdrage sine børn rigtigt. Hun lod dem vokse op med en vanartet karakter, udiciplinerede og uskolede. Vi kunne ikke undgå følelsen af, at moderens fine smag ikke udfoldede sig i den rigtige retning, ellers ville hun have indset nødvendigheden af at forme sine børns sind og opførsel og opdrage dem, så de ville få en harmonisk karakter og et elskeligt temperament.    
Hvis moderen havde ladet de ting, som hun havde tilladt at få førstepladsen, komme ind på andenpladsen, ville hun have betragtet sine børns fysiske, åndelige og moralske opdragelse som værende af allerstørste betydning. De, som påtager sig en moders ansvar, burde føle det som den mest højtidelige forpligtelse over for Gud og deres børn at opdrage dem på en sådan måde, at de får en venlig og kærlig natur, en ren moral, en forædlet smag og en elskelig karakter.    
Moderen elsker sine børn. Dette er rigtigt. Dette kan hun ikke afhjælpe. Men denne kærlighed bruges ofte forkert; for den får hende til at føje sine børn til deres skade.    
I årevis har jeg set på disse børn med bedrøvelse, nogle gange gentager jeg disse ord for mig selv: "Hvad I sår skal I også høste." Disse børn har manglet et roligt og vel afbalanceret sindelags indflydelse. Moderens tid kunne ikke bruges nyttigere end ved at søge himmelsk visdom, og studere hvordan børnene kan oplæres for Gud. Hvis hun vil have succes må hun han have fast tillid til Gud, og dette glade håbefulde sind og fredfyldte temperament som flyder fra rene religiøse principper. Alt hvad der bestræbes på i den retning, vil betale sig ti gange.    
Hvis mødre forsømmer at opdrage deres børn ordentligt, vil deres forsømmelighed ramme dem selv ved at gøre deres bekymring og rådvildhed større, end den ville være blevet, hvis de havde givet sig tid til med tålmodig omsorg at opdrage deres børn til lydighed og ærbødighed. I den sidste ende betaler det sig for mødrene først og fremmest at tage børnenes karakterdannelse i betragtning for at tjørnene ikke skal slå rod og brede sig og give en stor høst. Gud kalder på mødre til at blive medarbejdere sammen med ham, når deres børns karakter skal dannes, i stedet for at spilde deres tid på unødigt arbejde, og pynte deres huse for øjnene af besøgende, medens deres børn vokser op med karaktertræk som er forkvaklede og deforme. De oplæres ikke til nytte, og deres sind formes så de får selvfornægtelse og selvkontrol, får smukke karaktertræk som engle kan elske. Den indre besmykkelse er en sagtmodig og stille ånds smykke som Gud værdsætter. I sammenligning med dette, har ydre smykker kun lille betydning.    
Mødre har en hellig mission med at lede og uddanne deres børns tanker. De bør ikke være så optagne af det unaturlige og så bebyrdede med bekymringer, at de ikke kan få tid til at undervise deres børn i naturens store bog og lade skønheden i knopper og blomster præge deres unge sind. De høje træer og de yndige fugle, der synger deres glade sange til Skaberens pris, taler til deres sanser om Guds godhed, nåde og barmhjertighed. Hvert blad og hver blomst med deres varierende nuancer fylder luften med duft og lærer dem, at Gud er kærlighed. Alt, hvad der er godt, yndigt og smukt i denne verden, vidner for dem om vor himmelske Faders kærlighed. De kan se Guds karakter i hans skaberværk. Forældre bør bruge alle anledninger til at indprente deres børn, og lægge dem Gud på sinde med naturens ting, så de gennem naturen kan se op til Gud. Led jeres børn til at betragte Gud som alle tings skaber, og til ærbødighed og frygt for ham som er ophøjet over himlene, og at elske ham, som først elskede dem. Beviserne på hans kærlighed har de over alt, de taler til dem gennem naturens herligheder. Jeres timelige sager kan sættes til side, frem for det hjertet mangler og at jeres børns sind bliver opdyrket.<br><i>E. G. White.</i>  

9 12 1875 The Signs of the Times Et liv i mode   
 Et liv i mode fratager naturens enkelthed og tiltrækkende skønhed. Vore kunstige levevaner berøver os at nyde det naturlige, og gør os uegnet til at leve et praktisk liv. Hvordan kan kristne mødre, når de opdrager deres børn, følge i de store skarers fodspor, og bøje sig for modens alter?    
Et leve moderigtigt er et dyrt, såvel som et omkostningsrigt liv. Hvor megen tid og midler bortødsles blot på at skabe sensation i et modesamfund, hvor Mesteren har betroet midler til sit bekendende folk, til at velsigne de trængende med, og fremme hans sag. Klæder tilberedes under stort arbejde og under store omkostninger, for at forskønne personen, og gøre det ydre udseende smukt; alligevel, sammenligner de dårligt al denne kunstige besmykkelse med med naturens enkleste blomster.     
Idet verdens Genløser giver sine betroede lektier til sine disciple, peger han dem hen til markens liljer, og siger: "Læg mærke til liljerne på marken, hvorledes de vokser; de arbejder ikke og spinder ikke; men jeg siger jer, at end ikke Salomon i al sin pragt var klædt som en af dem." En masse unødig slid for at gøre det ydre tiltrækkende med kunstige dekorationer, er ofte på bekostning af sundheden. Efter alle disse forberedelser, som variation og glans kan antyde, kan de der bekymrer sig selv ikke sammenligne sig, i al deres bekostelige klædedragt, med markens enkle naturlig liljer.    
Jeg vil indprente over for kristne mødre at være vågen for alt det de gør i deres liv, er tællende for deres børns fremtid, og former deres karakter at vakle for samfundets vaner, eller give dem en rigtigt syn på sandheden og rette principper, som grundlag for deres handlinger. Mange kristne mødre føler sig tvunget til, på grund af falske synspunkter, at falde i samfundets skikke, og modens tidevandsbølge. Med deres modne erfaring vil de bedre kunne modstå modelivets strømninger, og undgå dens nedadgående og ryggesløse tendenser; men ved at besmykke deres huse, og tilpasse deres børn efter et modesamfund, giver de et eksempel til deres børn, og omgiver dem med en indflydelse som er fostrer stolthed, forfængelighed og selviskhed, og de fejes med modestrømmen, driver - driver bort fra sand godhed og bort fra Gud.    
Hvor mange dyrebare timer bringer forældre ikke på at opdrage deres børn i modens elendighed, for liv der er mere end fortabte. Hvor meget mere udbytte ville det ikke give børnene med lektier om Guds underværker i naturen, ses i de enkle, og dog fine, smukke og farverige blomster. Forældre kan lære deres børn at al opvisning og kostelige besmykkelser ikke kan sammenlignes med en af Guds beskedne blomsters skønhed og herlighed. Børnenes tanker bør ledes til at se modelivets faldgruber.    
Forældre bør overvinde deres ønske for at leve for udseende. De bør snarer bruge tid på at gøre deres børn lykkelige i deres hjem, så de kan elske deres forældres selskab; gøre dem til deres fortrolige venner og rådgivere, og nyde et nyttigt arbejde, få smag for det naturlige, frem for det kunstige. Vi bør indprente i vore børns sind, at de ikke har lov til at gå og komme, klæde sig og gøre, som de har lyst. De er Guds ejendom, købt ved Kristi livs offer; og deres liv skal ikke spildes bort ved magelighed, eller søge deres eget behag. Hvis de har personlig tiltrækningskraft og sjældne naturlige evner, bør der vises større omhu i deres opdragelse, for at disse evner ikke skal blive en forbandelse og blive brugt på en måde, der gør dem uduelige til livets nøgterne pligter, og ved smiger, forfængelighed og lyst til at fremhæve sig selv gør dem uegnede til det bedre liv.    
Vore børn bør nøje instrueres om deres eget væsen, og om livets nødvendigheder, forhold og forpligtelser. De bør lære at deres liv ikke skal spildes på forfængelighed, tåbelighed og stolthed; for Gud har givet dem livet for at gøre sig bedre. De bør lære dem at de har en plads at opfylde, en del at gøre, og et mål at vinde. De bør ikke opdrage dem til at blive båret, men til at selv bære byrder, fornægte sig selv og udøve selvkontrol.    
Mødre, mange af jer bruger tid med travle fingre og trætte øjne, der arbejder ihærdigt på at ordne, eller brodere et skørt eller klæde, for at tiltrække beundring og misundelse hos dem som ikke kan få dette ekstra, denne tid bruges dårligt. I sidste ende vil det være som Sodomas appeller for jer, smukke uden på, men som aske inde i. Derved bruger I tid og midler på opvisning, og lærer jeres børn at elske disse ting. "Sådan som kvisten bøjes, sådan bliver træet." Idet jeres sønner og døtre blev ældre, og nærmer sig manddommen og kvindedommen, beklager I jer over at deres tanker er for overfladiske, og optaget i deres fornøjelser, i moderigtige klæder, og ydre fremvisning, medens de kun har en lille fornemmelse af deres pligt over for forældre, eller deres Gud. De har ofte en klar afsmag mod nyttigt arbejde, eller letter de byrder deres forældre har båret.    
De frø som forældrene har sået i deres hjerter, er spiret op, og giver en frodig høst. De lektier de har lært deres børn skal bruges praktisk. De er hvad deres forældre har gjort dem til. De besidder ikke moralsk værdi, eller ædel uafhængighed. De følger i modens kølvand, og lever for at blive forkælede, smigret og beundret. Ydre opvisning er målet for deres ganske unyttige liv.    
Vore børn bør undervises om at de kan få forstand på deres egen fysiske organisme. I en tidlig alder kan de, under tålmodig belæring, få lov til at forstå at de skal adlyde deres krops love, hvis de vil være fri for smerte og sygdom. De bør forstå at deres liv ikke kan være nyttigt, hvis de er krøblinger af sygdom. De kan heller ikke behage Gud hvis de pådrager sig selv sygdom ved at ignorere naturens lov.     
Mange kristendomsbekendende forældre følger store skarers eksempel, når de tilpasser sig verden. Forældre, I har påtaget jer ansvaret for at sætte børn i verden, uden at de har bedt om det, og I er ansvarlige for jeres børns liv og sjæl. Verdens forlystelser lokker og drager dem. I kan opdrage dem sådan, at de står rustet mod dens demoraliserende påvirkning. I kan lære dem at opfylde livets forpligtelser og at kende deres ansvar over for Gud sandheden og pligten og den betydning, deres handlinger har på det fremtidige evige liv. Mange unødige ting sættes først, endog af kristne forældre, når deres børn skal opdrages. En nøje ransagelse, oplyst af Guds Ånd, vil åbenbare for disse forældre at en stor del af de byrder og besvær som de lider under i livet, har Gud ikke bundet på dem; men de samler den på sig selv, ved at gøre de ting,s om Gud udtrykkeligt har påbudt dem at gøre.    
 "Skik jer ikke lige med denne verden, men lad jer forvandle gennem en fornyelse af jeres sind, så I må kunne skønne, hvad der er Guds vilje: det gode, velbehagelige og fuldkomne." Mange kristendomsbekendende forældre arbejder for at tilfredsstille deres børn, og bruger midler, og udtømmer deres kræfter, og endog ofrer deres liv, for at få deres børn til at få fred med moden. Idet jeg har set disse forældre bekymre sig, og beklage sig over deres trængsler, fristelser, mørke og tungsind, ærgre sig livet igennem, bære deres unødige last af bekymringer, er jeg blev mindet på Kristi ord til farisæerne: "I giver tiende af mynte og rude og alle slags grønsager, men ret og kærlighed til Gud går I let hen over."    
Alle har en naturlig tilbøjelighed til snarere at handle følelsesmæssigt end praktisk. I betragtning af denne kendsgerning er det vigtigt, at forældrene i opdragelsen af børnene vejleder og oplærer dem til at elske sandhed, pligt og selvfornægtelse, til at besidde en ædel uafhængighed og til at vælge at gøre det rette, selv om flertallet vælger at gøre det forkerte. Vore børn som får en skoleuddannelse, bør være forstandige om deres egne kroppe, den bolig Gud har givet dem, og få gavn af deres kundskab i deres hverdagsliv, så de kan få forstand, når det gælder deres spise, klæder og gåture, for at opretholde livet, sundheden og livslykken.    
Hvis de bevarer en sund konstitution og en tiltalende karakter, vil de være i besiddelse af ægte skønhed, som de kan bære med guddommelig ynde. De vil ikke have behov for at smykke sig med noget kunstigt, for det er altid et udtryk for, at den sande morals indre prydelse ikke er til stede. En smuk karakter er værdifuld i Guds øjne. Den skønhed vil virke tiltrækkende, men ikke vildledende. Disse egenskaber er vaskeægte, de falmer aldrig.    
Forældre, der ligger et arbejde foran jer. I må passe på jeres helbred ved at ikke være så ivrige for personens ydre besmykkelse, med kunstige smykker, og hellige jeres dyrebare tid på sindets besmykkelse og forskønnelse. I gudsfrygt må I tage jeres forsømte pligt op, og oplære jeres børn til at danne himlens karaktertræk. Den inspirerede apostel sætter den indre besmykkelse i modsætning til ydre kunstig opvisning, og erklærer det ikke for fordærveligt. Den sagtmodige og stille ånds smykke, erklærer han er af stor pris i Guds øjne. Hvis vi klart får at vide hvad Gud værdsætter, er vi uden undskyldning hvis vi fortsætter med at elske fremvisninger, og forguder vore legemer, og ikke dyrker den indre besmykkelse og udvikler smukke karaktertræk som Gud værdsætter.<br><i>E. G. W.</i>  

6 01 1876 The Signs of the Times Kristen mådehold.*   
 Vi lever i en umådeholden tidsalder. Rigtig mange ofrer deres sundhed og liv, for at tilfredsstille deres appetit på skadelige nydelsesmidler. Disse sidste dage karakteriseres af fornedret moralsk styrke og fysisk svaghed, som følge af disse nydelsesmidler og den generelle uvillighed til at påtage sig fysisk arbejde. Mange lider i dag af inaktivitet og forkerte vaner.    
De fleste af de unge i denne generation har hang til fornøjelser og bane for at arbejde. Generelt mangler de moralsk mod til at fornægte appetitten og besvare på pligternes krav. De har kun lidt selvkontrol, og bliver oprørte og vrede over det mindste. Dovenskab og masser af penge til fornøjelser, spænding, vin, spiritus og tobak, lægger grundlaget for sygdom og fordærv. Mandighed og dydighed ofres på lysternes alter. Rigtig mange i enhver tidsalder og livsstadie er uden principper eller samvittighed, og med ødslens vaner ryger i al laster, og fordærver samfundet, indtil vor verden er blevet et andet Sodoma.    
Grådige fester og udsværgelse i narkotika og stimulanser, føres vidt ud, endog i den kristne verden. Mange afslutter de sidste kostbare timer af deres nådetid i lystighed, fest og fornøjelse, hvor alvorlige tanker ikke tillades adgang, og hvor Jesu Ånd ikke er velkommen. Deres sidste dyre øjeblikke forsvinder, mens hjernen er lammet af tobak og spiritus. Ikke så få går direkte fra lastens huler ind i dødens søvn. De afslutter deres livshistorie blandt lystens og lastens venner, Hvilken opvågnen vil det blive i de uretfærdiges opstandelse!    
Herren ser alt, hvad der foregår af nedværdigende forlystelser og vanhellige udsvævelser. De forlystelsessyges ord og gerninger passerer direkte fra disse lastens haller til bogen med de sidste optegnelser. Hvad er disse menneskers liv værd for verden uden som en advarsel til dem, der vil lade sig advare om ikke at leve som de og dø som tåben. Apostlen formaner således: " Så formaner jeg jer da, brødre! ved Guds barmhjertighed, til at bringe jeres legemer som et levende, helligt, Gud velbehageligt offer; dette er jeres åndelige gudsdyrkelse. Skik jer ikke lige med denne verden, men lad jer forvandle gennem en fornyelse af jeres sind, så I må kunne skønne, hvad der er Guds vilje: det gode, velbehagelige og fuldkomne."    
Når vi spiser og drikker sådan, at det nedsætter vore legemlige og åndelige kræfter, eller vi bliver et offer for vaner, der fører til det samme resultat, så vanærer vi Gud, for vi berøver ham den tjeneste, han kræver af os. De, der fremkalder og giver efter for den unaturlige trang til tobak, gør det på bekostning af helbredet. De svækker nervekraften, nedbryder livskraften og ofrer deres intellektuelle styrke.    
De, der bekender sig til at være Kristi efterfølgere, men har denne skrækkelige synd lurende ved deres dør, kan ikke få nogen dyb forståelse af forsoningen eller ret vurdere de evige realiteter. Personer, hvis hjerne er omtåget og delvis lammet af narkotika, falder let for fristelse og kan ikke have samfund med Gud.    
Dem som bruger tobak er kun et fattigt påskud over for spiritus-drankeren. To-tredjedele af drankerne i vort land har skabt en appetit for spiritus ved brug af tobak. Dem som hævder at tobak ikke skader dem, kan overbevises om deres fejltagelse ved at ikke bruge det i nogle få dage, de rystende nerver, det svimlende hoved, den pirlighed de mærker, vil vise sig for dem at denne syndige vane har bundet dem i slaveri. Den har overvundet viljekraften. De er i trældomsåg mod en last som har frygtelige følger.    
Kærligheden til tobak er en uforenelig lyst. Derved bortødles midler som vil hjælpe til det gode arbejde at klæde den nøgne, give den hungrende mad, og sende sandheden til stakkels sjæle der er borte fra Kristus. Hvilken optegnelse vil vise sig når livets regnskab gøres op i Guds bog! Da vil det vise store summer penge, som er blevet brugt på tobak og alkoholiske spirituoser! Til hvad? For at sikre sundhed og forlænge livet? Oh, nej! For at hjælpe til at udvikle kristen karakter og være egnet til hellige engles selskab? Oh, nej! Men for at tjene en fordærvet, unaturlig appetit  for det som forgifter og ikke kun dræber brugeren, men dem som han overfører sin sygelige arv og tåbelighed til. Gud har ikke i sinde at udføre mirakler der bevarer vor sundhed og styrke, som vi dagligt skades ved laster fra skadelig udsvævelser.    
Mad som er tilbredt med krydderi laver betændelse i maven, fordærver blodet og baner vej for stærkere stimulanser. Det fremkalder nervøsitet, utålmodighed og manglende selvkontrol. Tobak og vinbægeret følger med.    
Vi har set, hvordan de sejre, der er vundet i afholdskampagnen, i flere tilfælde ikke har kunnet holde. På steder, hvor begejstringen var størst og der tilsyneladende blev opnået mest med hensyn til lukning af saloner og at redde drankere, dér fortsatte drikkeriet nogle måneder senere og var endnu værre, end før der blev gjort forsøg på at få bugt med det.    
Grunden hertil er åbenbar. Arbejdet går ikke i dybden, det er ikke grundigt nok. Øksen bliver ikke lagt ved roden af træerne. Alkoholismens rødder går dybere end til at drikke spiritus. Hvis afholdsbevægelsen skal have fremgang, må reformen begynde ved bordet. Bespisning af kød-mad øger ikke den fysiske, mentale eller moralske sundhed, men tværtimod skaber den ofte sygdomme af meget skærpende karakter. Brugen af stærkt krydrede kødretter skaber appetit for stærkere stimulanser som tobak og spiritus.    
Den umiddelbare virkning af at spise kød må tilsyneladende være at styrke organismen, men dette er ikke nogen begrundelse for at regne det for det bedste næringsmiddel. En moderat brug af brandy har samme virkning i øjeblikket, men når den ophidsende virkning har forlaget sig, kommer der en følelse af mathed og kraftesløshed. De, der lever på en enkel, nærende kost, som til sammenligning ikke har nogen stimulerende virkning, kan holde til mere arbejde i måneder og år, end dem, der spiser kød eller drikker spiritus. De, der arbejder i det fri, mærker mindre til den skadelige virkning af kødspisning, end dem, der har stillesiddende arbejde, fordi sol og luft har en god indflydelse på fordøjelsen og gør meget til at modarbejde virkningen af forkerte spise og drikkevarer.    
Alle stimulerende midler påvirker den menneskelige organisme for stærkt, og skønt aktivitet og energi i øjeblikket synes at tiltage i forhold til den pirrende virkning, de udøver, så vil der komme en reaktion, der vil indtræde en mathedsfølelse modsvarende den kunstige ophidselse, de har fremkaldt.    
Når denne mathedsfølelse melder sig, indtager man igen noget, der kan stimulere og stramme op, for at blive fri for den ubehagelige mathed. Organismen vænnes gradvis til at være afhængig af dette middel, indtil dens kræfter bliver nedbrudt af så tit at blive animeret til unaturlig aktivitet. Alle mennesker burde lære livslovene at kende. Det burde være af væsentlig betydning at få studeret, hvordan man skal leve, hvordan man skal afvikle arbejdet, og hvordan man skal spise og drikke sundt.    
Jo mere enkelt og naturligt vi kan leve, des bedre vil vi kunne modstå epidemier og sygdom. Når vi har gode livsvaner og organismen ikke svækkes af kunstig aktivitet, vil naturen selv give os al den stimulans, vi har brug for.    
Hvis mænd og kvinder lever udholdende i overensstemmelse med livets og sundhedens love, vil de se de velsignede resultater af en helsereform. Men mange gør en fejltagelse ved begyndelsen af deres reform. De går til yderligheder. De lader deres tanker gå for vidt. Deres syn på sund diæt er for snæver. De har de samme fødeartikler på deres borde, der knapt nok varierer fra uge til uge, og fra måned til måned. De gør sig ikke umage for at tilberede frugter og kornfibre på en indbydende såvel som en sund måde, og er tingene gjort strengt på denne måde, så beslutter de sig for at ikke kan følge helsereformens principper, og går tilbage til deres tidligere levemåde.    
Dem som handler ud fra impulser og tager en radikal kurs for en tid, og så går tilbage, gør sagen en stor skade. Mange gør for store pludselige ændringer i deres kost. Idet helsereformens lys kommer til dem, vækkes samvittigheden med hensyn til at spise og drikke, og ved deres anstrengelser for at ændre deres levevaner bevarer de ikke et sikkert stade, men går til en yderlighed med det samme. De reducerer mængden og kvaliteten af deres mad. Denne mådeholdenhed reducerer deres styrke, og skader faktisk deres sundhed. Til sidst konkluderer de, at de ikke kan efterleve helsereformen. Det der i virkeligheden er sket, er at de aldrig <i>har</i> gennemført dens principper. Helsereformen sådan som vi forstår den, består ikke af en fattig kost. Bordet bør være velforsynet med frugter og kornprodukter tilberedt på en sådan måde, at de ikke kun nærer men også er indbydende.    
Nogle får den tanke at antages helseformen så lever man af den aller tarveligste mad med det mindste arbejde. Med dette er ikke sandt. Det er en forsmædelse af helsereformens principper. Menneskets organisme må have næring, og alle kan ikke synes godt om de samme retter. Så når bordet er dækket med den samme salgs mad, tilberedt på den samme måde, måltid efter måltid og dag efter dag, kan nogle af familiemedlemmerne være godt mættede og nyde deres mad rigtig godt, medens andre kun kan spise spartansk af en ret og organismens behov vil ikke imødekommes; for det er en kendsgerning at nogle personer ikke kan finde velbehag, eller næring af mad som andre nyder og trives med. Men enhver kan gøre meget for at oplære smagen og appetitten og glæde sig over enkel og sund mad, sådan som grahamsbrød og havrevælling, og forskellige grøntsager, også hvis de ikke umiddelbart smager dem godt.    
Mange anbefaler den leveregel at spise, når man er sulten, og så spise, til man er mæt. Men denne livsførelse vil medføre sygdom og meget andet ondt. Folk i almindelighed har ikke nogen naturlig appetit nu om stunder, derfor er den ikke noget korrekt udtryk for organismens krav. Der har været kælet for den og den er ledet i en forkert retning, indtil den er blevet sygelig og ikke længere kan være nogen pålidelig vejleder. Organismen har været misbrugt og dens funktioner er blevet svækket af dårlige vaner og syndige nydelser, indtil smag og appetit er blevet forvrænget. Det er unaturligt at være begærlig efter kød. Sådan var det ikke i begyndelsen. Mennesket selv har skabt og udviklet begæret efter kød. Ved at give os grøntsager, kornsorter og frugt har Skaberen forsynet os med alle de næringsstoffer, som er nødvendige for vor sundhed og styrke. Kødspiser hørte ikke til den føde, Adam og Eva fik før syndefaldet. Dersom frugt, grøntsager og kornsorter ikke er tilstrækkelige til at udfylde menneskets behov, så begik Skaberen en fejltagelse, da han forsynede Adam.    
Denne tidsalders levevaner er alvorlige hindringer for at udvikle kristen karakter. Fysisk er vi sat sammen af det vi spiser, og vore sind påvirkes meget ved vore legemer. Hvis vi for det meste lever af kødspiser, øges den dyriske natur i samme grad. Mennesket er rigelig dyrisk i sin natur, uden at opelske de tilbøjeligheder, når de spiser mad, som stimulerer og opvækker dyriske organer til aktivitet. Disse tilbøjeligheder styrkes, mentale og moralske kræfter svækkes.    
Gud nægtede ikke hebræerne kød i ørkenen blot for at hævde sin autoritet, men fordi det var bedst for dem at undvære det, så de kunne bevare deres legemlige og åndelige styrke. Han vidste, at animalsk føde styrker de dyriske lidenskaber og svækker forstanden. Han vidste, at hvis hebræerne fik lov til at tilfredsstille deres begær efter kød, så ville deres moral blive nedbrudt og skabe et sådan irritabelt temperament, at den vældige hær ville blive opsætsig, og at de ville miste den fine sans for deres moralske forpligtelser og nægte at lade sig lede af Jehovas gode love. Vold og oprør ville råde iblandt dem og gøre det umuligt for dem at kunne blive et rent og lykkeligt folk i Kana'ans land. Gud vidste, hvad der var bedst for Israels børn, derfor unddrog han dem kødet så meget, som tilfældet var.    
Satan fristede dem til at betragte det som uretfærdigt og ubarmhjertigt. Han fik dem til at begære, hvad der var forbudt, fordi han var klar over, at hvis de gav efter for en fordærvet appetit, ville de blive kødelig forvirrede og nemme at få til at gøre hans vilje; de lavere anlæg ville blive styrket, mens de intellektuelle og moralske kræfter ville blive svækket.    
Satan har god erfaring i at ødelægge sjæle. Han er fuldt klar over, at hvis han kan få menneskene vænnet til at spise og drikke forkert, så har han i vid udstrækning fået magten over deres sind og lavere lidenskaber. I begyndelsen spiste mennesket al jordens frembringelser, men synden medførte, at kødet fra døde dyr blev brugt som fødemiddel. Denne kost modvirker direkte en sand forædling og ren moral. De fødeemner, der indtages, går over i kredsløbet og bliver omdannet til kød og blod.    
Dem som mest lever af kød-mad, ophidser maven derved, blodet bliver trægt og urent, og hovedpine og utilpashed følger efter. Organismen er fyldt med legemsvæsker, feber, kirtelsyge og kræftsygdomme er følgerne. Det gælder især dem som spiser svinekød. Tilbøjelighederne til at ignorere disse onder er dog så store at kun få kan erkende den sande effekt af den slags kost til menneskeorganismen.    
Gud kræver, at hans folk skal være afholdende i alt. Under Jesu lange faste i ørkenen skulle hans eksempel lære hans efterfølgere at afvise Satan, når han kommer i appetittens forklædning. Så kan de eje en indflydelse til at kunne hjælpe de mennesker til en forandring, der er kommet på afveje som følge af mangel på mådehold og har mistet evnen til at overvinde den svaghed og synd, de ligger under for. Således kan kristne sikre sig sundhed og lykke ved et rent og velordnet liv og en ren og uskadt samvittighed for Gud.  

6 01 1876 The Signs of the Times Mrs. Ellen G. White: Hendes liv, kristen erfaring og arbejde.   
 <i> [Note: Denne artikel introducerer en serie på femten, udgivet fra 6. januar til 11. maj, 1876, tilvejebragt af James White, redaktøren. Den viser hans metode at henlede offentlighedens opmærksomhed til hans hustrus, Ellen G. Whites kald og arbejde. Hver artikel omhandler mest hendes livshistorie, sådan som hun fortalte den i 1860 i "Åndelige gaver", bind II, en selvbiografisk afhandling hun skrev til troens husholdning kunne læse. Da det blev forberedt for missions journalernes spalter til menigheden, blev der kun ændret lidt så det kunne bruges til generel offentlig læsning. For at det kunne bruges i "Åndelige gaver", er artiklerne indsat i dette fotografiske genoptryk. - "White estate.] </i>    
<i>Mrs Ellen G Whites navn er kendt vidt og bredt på grund af hendes skrifter, og hendes arbejde som offentlig taler i nitten af Forenede Stater og Canada. Hendes trykte bøger beløber sig til hen ved firetusinde sider, som har fået en stor udbredelse. Og hendes arbejde som taler dækker en periode på mere en tredive år. Men de sidste ti år har, i Guds forsyn, og i overensstemmelse med folks ønsker som hun er i forbindelse med, bevæget hende ud for at tale til forsamlingerne ved vore årlige konferenser og lejrmøder i adskillige stater, hvor møderne er holdt. Aviser skilrer hendes taler, og udtalelserne har gjort indtryk på tilhørerne, som har givet hende førstepladsen hos tusindvis, som hverken har læst hendes bøger, eller hørt hende tale før. Og det faktum som er fremtrædende i hendes bøger, at Mrs. White har modtaget tanker og holdninger ved direkte åbenbaring fra Gud, har gjort hende til en særlig interessant person for alle dem, som har modtaget hende som en Herrens begunstiget. Og på den anden side har der ikke været mangel på personer som har afvist hendes vidnesbyrd og hendes arbejde, for at give hendes navn et dårligt ry gennem pressen, og i forfølgelsens ånd søge at skabe fordomme imod hende. Ikke desto mindre har dette tjent som en anbefaling, og har i større grad øget folks ønske for at høre hende tale, og for at læse hendes bøger. </i>    
<i>I synet af denne situation, har vi i flere år følt at det var passende at offentliggøre Mrs Whites liv, kristne erfaring og arbejde, og bringe det ud i et beskedent bind blandt dem rundt omkring der kender hendes navn. Næsten alle modstandere, i forkyndelse og skrift imod sabbaten og andre læresætninger syvende-dags adventister fremholder, referer til Mrs White og hendes arbejde på en hånende måde, for at behage den larmende hob, og give ærlige mennesker fordomme. Fordi mange giver forkert fremstilling af hendes arbejde, og mangler kundskab til sagens kendsgerninger, får mange et dårligt syn på den sag, som hun har fremholdt i tæt forbindelse med dens tidligste opståen. Det er derfor nødvendigt for at forklare for ærlige mennesker, og for bibelsandhedens sag i sin helhed, at hendes arbejde fremvises korrekt, og forsvares ordentligt for folk. Læseren vil utvivlsomt være interesseret i en kort skildring af Mrs Whites<p><b>Herkomst og første liv.</b></i>    
<i>Hendes forældre, Robert og Eunice Harmon, boede i Maine. I sit tidligere liv var de alvorlige og hengivne medlemmer af Metodist biskoppelige kirke i den menighed. I den menighed havde de den største tilknytning, og arbejdede for synderes omvendelse, og opbyggede Guds sag i en periode på fyrre år. I løbet af denne tid havde de den glæde at se deres børn, otte i alt, alle blive omvendt og samlet ind i Kristi fold. Deres afgjorte syn på genkomsten førte, på trods familiens stærke tilknytning til metodist kirken, i 1843, til en adskillelse, efter at der er blevet holdt møder i deres hjemby, i Portland. For hendes tidlige liv, og kristne erfaring vil vi lade Mrs. White tale for sig selv, som er taget fra hendes andet bind af "Åndelige gaver."</i>    
I en alder af ni år skete en ulykke på mig, som skulle påvirke hele mit liv. Sammen med min tvillingesøster og en af vore skolekammarater, kom jeg igennem en almindelig by i Portland, Maine, hvor en pige på omkring tretten år gammel, også fra vor skole, blev vred på en bagatel ved os, og truede med at slå os. Vore forældre havde lært os at aldrig slås med nogen, men hvis vi var i fare for at blive slået eller såret, så skynde os hjem med det samme. Dette gjorde vi med al vor hastighed, men pigen fulgte hurtig efter os, med en sten i hånden. Jeg vendte mig om for at se hvor langt hun var bag ved mig, og idet jeg gjorde dette, kastede hun stenen, og den ramte mig på næsten. Jeg forblindende og lammende fornemmelse tog overhånd over mig, og jeg følte mig sanseløs.
"Da jeg vågnede op igen og kom til bevidsthed, fandt jeg mig selv i en købmandsforretning, mine klæder vær fyldt med blod, som strømmede ud fra min næste og strømmede ned på gulvet. En venlig fremmed mand tilbød mig at tage mig hjem på hans vogn, men jeg, uden at vide hvor svag jeg var, sagde at jeg foretrak at gå, frem for at søle hans vogn til med blod. De tilstedeværende var ikke klar over at jeg var skadet alvorligt, og overlod mig til min egen vej; men jeg havde kun gået nogle få skridt da jeg blev svimmel og besvimede. Min tvillingesøster og min skolekammarat bar mit hjem.
Jeg har ingen erindring, hvad der skete mere efter den ulykke. Min mor sagde at jeg mærkede intet, men var uden bevidsthed i tre uger. Ingen, uden hende selv, tænkte at det var muligt for mig at komme mig; men af visse grunde mente hun at jeg ville klare mig. En venlig nabo, som var meget interesseret for mit bedste, tænkte engang at jeg døde. Hun ønskede at erhverve sig et ligklæde til mig, men min moder sagde: Ikke endnu; for noget har fortalt hende at jeg ikke vil dø.     
 Da jeg igen vågnede op til bevidsthed, var det som om jeg havde sovet. Jeg huskede ikke ulykken og var uvidende om årsagen til min sygdom. Efterhånden som jeg begyndte at få lidt styrke, vækkedes min nysgerrighed ved at lytte til dem som kom for at besøge mig og sagde: Hvor er det synd! Jeg burde ikke have kendt hende, osv. Jeg bad om et spejl og ved at stirre ind i det, var jeg rystet over forandringen i mit udseende. Ethvert ansigtstræk synes forandret. Min næses knogler der havde været brækket, forårsagede denne vansiring. 
 Tanken om min ulykke i mit liv var uudholdelig. Jeg kunne ikke se nogen behag i min tilværelse. Jeg ønskede ikke at leve og dog frygtede for at dø, for jeg var uforberedt. Venner, som besøgte os, så medlidende på mig og rådede mine forældre til at lægge sag mod pigens far, som de sagde havde ødelagt mig. Men min mor ville have fred; hun sagde at det forløb der ville bringe min sundhed og naturlige udseende tilbage, ville vinde noget; men dersom det var umuligt, var det bedst ikke at få fjender ved at følge et sådant råd.     
Læger mente at der skulle lægges en sølvsnor i min næse for at holde den i form. Dette ville have været meget smertefuldt og de frygtede at det ville være af lille nytte, da jeg havde mistet så meget blod og udholdt et så kraftigt chok, at min bedring var meget tvivlsom. Selv hvis jeg levede op igen, mente de at jeg kun kunne leve i kort tid endnu. Jeg var næsten formindsket til et skelet.
 På det tidspunkt begyndte jeg at bede til Herren for at berede mig til døden. Når kristne venner besøgte familien, ville de spørge min moder om hun havde talt til mig om døden. Jeg hørte det og det vækkede mig. Jeg besluttede at blive en kristen og bad alvorligt om tilgivelse af mine synder. Jeg mærkede en sindsro komme og elskede enhver, følte ivrigt at alle skulle have deres synder tilgivet og elske Jesus som jeg gjorde.    
"Jeg huskede godt en aften om vinteren da sneen var på jorden, himmelhvælvingen lyst op, himmelen så rød og truende ud og synes at åbne og lukke, medens sneen så ud som blod. Naboerne var rigtig meget skræmt op. Mor tog mig ud af sengen i hendes arme og bar mig hen til vinduet. Jeg var lykkelig; jeg troede Jesus kom og jeg længdes efter at se ham. Mit hjerte var fyldt; jeg klappede i hænderne af glæde og tænkte at mine lidelser var til ende. Men jeg blev skuffet; det enestående fænomen svandt bort fra himmelhvælvingen og den næste morgen stod solen op som sædvanlig." <br><center>J. W.</center>  

13 01 1876 The Signs of the Times Mrs. Ellen G. White: Hendes liv, kristen erfaring og arbejde.   
 <i>Vi siger ikke at der ikke er sunde omvendelser til Gud i disse vækstår; men vi hævder at god kristen karakter sjældent begynder og modnes i en høj alder, og endog her udvikles under store vanskeligheder. Både fortidens erfaring og ensartede appeller fra hellige skrivere til de unge, om at søge Herren i deres ungdom, beviser at det tidlige liv, endog som spæd, er det mest bedste at foretrække for dannelse og vækst af sand kristen karakter.</i>    
<i>I det ydre behandlede Forsynet Mrs. W strengt. I hendes barndom, kan hun nu se tilbage i over tredive års vanskeligheder, slid og bebrejdelser for Kristi sag, for hans dyrebare navns skyld, og kysser den dæmpende stav, som har slået hendes første håb ned for dette liv, men blev helliggjort af Gud til hendes første helliggørelse og modnende vækst i nåde. Om dette lader vi hende tale, som fortsætte fra sidste uge: - </i>    
 "Jeg fik meget langsomt styrke. Da jeg blev i stand til lege med mine unge venner, blev jeg tvunget til at lære den bitre lektie, at vort personlige udseende ofte gør en forskel i den behandling vi får fra vore kammerater. Da min ulykke indtraf, var min far borte i Georgia. Da han kom tilbage, omfavnede han min bror og mine søstre og da spurgte han efter mig. Jeg, trak genert tilbage, blev peget ud af min mor, men min egen far genkendte mig ikke. Det var svært for ham at tro, at jeg var hans lille Ellen, som han havde forladt for kun få måneder siden og var et sundt og lykkeligt barn. Dette skar mine følelser dybt, men jeg prøvede at vise venlighed, endskønt mit hjerte synes brudt.     
 "Jeg mærkede mit uheld stærkt, mange gange i disse barndomsdage. Jeg var udsædvanlig sensibel og det forårsagede mig stor ulykke. Ofte søgte jeg, med krænket stolthed, ydmyget og ulykkelig i ånden, et ensomt sted og tungsindigt grundede over de prøvelser jeg dagligt var dømt til at bære.     
 "Tårernes lindring afviste mig. Jeg kunne ikke græde ud, som min tvillingsøster kunne; skønt mit hjerte var betynget og smertet som var det brudt, kunne jeg ikke fælde en tåre. Jeg følte ofte, at det i høj grad ville lindre, at græde væk fra min sorg. Nogle gange forviste de venlige venners sympati mit mørke og fjernede, for en tid, den tunge vægt som trykkede mit hjerte. Hvor frugtesløs og tom synes jordens behageligheder til mig da! Hvor foranderlig mine unge kammeraters venskab! Alligevel var disse små skolekammerater ikke forskellige fra de fleste af den store verdens folk. Et pæn ansigt, smukke klæder, tiltrak dem; men lad uheld tage dette væk og det skrøbelige venskab vokser sig koldt eller brydes. Men da jeg vendte mig til min Frelser trøstede han mig. Jeg søgte Herren alvorligt i mine trængsler og modtog trøst. Jeg følte mig sikker på at Jesus selv elskede mig.     
 "Min sundhed synes at være håbløst svækket. I to år kunne jeg ikke trække vejret gennem min næse og kunne kun gå lidt i skole. Det synes umuligt for mig at læse og huske hvad jeg lærte. Den samme pige som forårsagede mit uheld, blev udpeget til ordensduks af vor lærer og det var blandt hendes pligt at hjælpe mig i min skrivning og andre lektier. Hun føltes altid oprigtig ked af det for den store skade hun havde påført mig, endskønt jeg passede på ikke at minde hende om det. Hun var nænsom og tålmodig mod mig og synes ked af det og tankefuld når hun så mig arbejde under ganske ugunstige forhold for at få en uddannelse.     
 "Min nervesvage organisme var knust og mine hænder rystede så at jeg kun gjorde lidt fremskridt i skriveri og kunne få ikke mere end enkle afskrifter med grov hånd. Idet jeg bestræbte mig på at holde mit sind til mine studier, løb bogstaverne på siden sammen, store sveddråber stod på min pande og en afmagt og en svimmelhed ville gribe mig. Jeg havde en slem hoste og hele min organisme synes svækket. Min lærer tilrådede mig at forlade skolen og ikke videreføre mine studier før mit helbred ville bedres. Det var den hårdeste kamp i mit unge liv, at give efter for min svaghed og jeg beslutte at jeg måtte forlade mine studier og opgive håbet at få en uddannelse.     
 "Mit ønske om at blive elev var meget stort og da jeg grundede over mit skuffede håb og tanken om at jeg ville være invalid resten af livet, greb fortvivlelsen mig. Fremtiden trak mørke skyer ud for mig, uden nogen lysstråler. Jeg var ikke forligt med min lod, og knurrede nogle gange imod Guds forsyn, forpinte mig. Jeg skjulte mine betrængte følelser fra min familie og venner, og var bange for at de ikke forstå mig. Dette var en fejlslaget kurs, og havde jeg åbnet mit sind for min moder, kunne hun have instrueret mig, formildnet mig og opmuntret mig.    
 "Efter at jeg har kæmpet med denne uforsonende ånd i dagevis kom fristeren i ny forklædning og gjorde mine pinsler større, ved at fordømme mig, for at så oprørske tanker tager mit sind i besiddelse. Min samvittighed var forvirret, og jeg kendte ingen måde at udfri mig selv fra den labyrint som jeg strejfede rundt i.    
 "Den glade tillid til frelserens kærlighed, som jeg havde nydt i mine sygdomme, var borte. Jeg havde mistet den gode samvittighed at jeg var et Guds barn, og følte at mit hjertes håb havde bedraget mig. Det var min beslutning at ikke sætte lid til mine følelser, før jeg havde en sikkerhed for at Herren havde tilgivet mine synder.    
 "Nogle gange lå min skylds- og ansvarsfølelse til Gud så tungt på min sjæl, at jeg ikke kunne sove, men ligge vågen i timer, og tænke på min fortabte tilstand og hvad var bedst for mig at gøre. Konsekvenserne af min uheldige ulykke tog atter gigantiske dele af mine tanker. Jeg lod til at være afskåret fra al chance for jordisk lykke, og dømt til vedvarende skuffelse og ydmygelse. Jeg fik endog smerte af mine venners ømme sympati, for min stolthed oprørtes imod den tilstand jeg var i, som vækkede deres medynk. Min udsigt til verdslige nydelser svandt hen, og himlen lod til at lukke sig imod mig.    
 "Jeg havde den højeste ærbødighed for kristne og evangeliske forkyndertjenere, men religion syntes at være for hellig og indviet for mig at opnå. En besynderlig og ubegribelig pinsel tog mig ned, indtil jeg følte at jeg ikke længere kunne leve under byrden. Jeg så min skjulte pinsel inden i mit hjerte, og søgte ikke råd fra erfarne kristne, som jeg burde have gjort.    
 "Ingen tale med mig om min sjæls frelse, og ingen bad sammen med mig. Jeg følte at kristne var så langt væk fra mig, så meget mere ædle og rene, end jeg selv, at jeg ikke turde nærme sig dem om det emne der betyngede mine tanker, for jeg skammede mig over at afsløre mit hjertes fortabte og elendige tilstand."<br><center> J. W.</center>  

20 01 1876 The Signs of the Times Mrs. Ellen G. White: Hendes liv, kristen erfaring og arbejde.   
 <i>Helt igennem kristenerfaring ligger fundamentet for det kristne liv. Sådanne erfaringer kan læses fra vor velsignede bibel, fra profeterne, salmerne, og fra brevne, og Apostlenes gerninger. Dette markerer sig direkte ved sorg over synd, selvydmygelse, højtidelige løfter om helligelse og lydighed efterfulgt af Guds fred, dre hersker i det hjerter som overgår al kundskab.</i>    
<i>Erfaringer af denne slag var almindelige i den gennemgriende reformations gode gamle dage, den gang hvor Wm. Miller kom på podiet som underviser i profetierne, og gav sine fornuftsslutninger for at afvente Kristi andet komme "omkring år 1843." Den gang, og længe før den gang, var sunde talemåder gangbare, at dette og det blev "slået af forundring." Mrs. W. fortsætter her sin erfaring:</i>    
 "I marts, 1840, besøgte William Miller Portland, Maine og gav sine første studier i foredrag om Kristi andet komme. Disse foredrag vakte stor opmærksomhed og den kristne kirke på Casco Street, som mr. Miller havde, var overfyldt dag og nat. Ingen hysterisk sindsbevægelse fulgte disse møder, men en dyb højtidelighed gennemstrømmede deres tanker som hørte hans prædikener. Der blev ikke kun udvist en stor interesse i byen, men landfolkene kom ind dag efter dag, med deres madpakker og blev der fra morgnen til slutningen af aftenmødet.     
 "Ældre Miller dvælede ved profetierne, sluttede ud fra bibelberetningen, at verdens ende var nær. I selskab med mine venner deltog jeg til disse møder og lytte til forkynderens fremmede læresætninger. Fire år før dette, havde jeg på vej til skole, samlet et udsmidt blad op, hvor der stod noget om en mand i England, som forkyndte at jorden ville optæres inden for tredive år siden, fra det tidspunkt. Jeg tog bladet op og læste det for familien.     
 "Når jeg tænkte over at denne begivenhed var forudsagt, blev jeg grebet af rædsel; for tidspunktet syntes at være kort for at omvende og frelse verden. Jeg havde lært at et timeligt tusindeårsrige ville finde sted lige før Kristi komme i himlens skyer. Dette gjorde dybt indtryk på mig, med det lille afsnit fra et udsmidt blad, at jeg knapt kunne sove i flere nætter, og bad hele tiden om at være parat når Jesus kom.    
 "Men nu lyttede jeg til de højtideligste og kraftfuldeste prædikener der resulterede i at Kristus kom i 1843, ganske få år ude i fremtiden. Forkynderen skildrede de profetier med en nøjagtighed som overbeviste hans tilhøreres hjerter. Han dvælede på de profetiske perioder og gav mange beviser, der styrkede hans standpunkt. Således greb hans højtidelige og kraftfulde appeller og formaninger disse mennesker, som ikke var forberedte, - mængden som fortryllet.     
 "Særlige møder blev fastlagt hvor syndere kunne få en lejlighed til at søge deres Frelser og berede sig for de farefulde begivenheder, som snart ville finde sted. Rædsel og domfældelse brød ud, ud over hele byen. Der blev oprettet bedemøder og der var en generel vækkelse iblandt de forskellige trosretninger, for de følte alle mere eller mindre påvirkningen, der udviklede sig fra læreren om Kristi snarlige genkomst.     
 "Når syndere blev budt frem til de ivrige pladser, svarede hundredvis på opfordringen og jeg, iblandt de sidste, pressede mig gennem mængden og tog plads med de søgende. Men der var i mit hjerte en følelse om, at jeg aldrig kunne være værdig til at kaldes et Guds barn. En manglende tillid til mig selv og en overbevisning, som det vil være umuligt for andre at forstå mine følelser, forhindrede mig fra at søge råd og hjælp fra mine kristne venner. Således flakkede jeg unødigt om i mørke og fortvivlelse, medens de, som ikke trængte sig ind i min forbeholdenhed, var helt ligegyldige for min egentlige tilstand.     
 "En aften, min bror Robert og jeg selv kom hjem igen fra et møde, hvor jeg havde lyttet til en meget imponerende prædiken om den kommende Kristi regering på jorden, fulgte en alvorlig og højtidelig appel til kristne og syndere og tilskyndede dem til at berede sig for dommen og Herrens komme. Min sjæl var oprørt inde i mig, for hvad jeg havde hørt. Og så dyb var følelsen af overbevisning i mit hjerte, at jeg frygtede at Herren ikke ville undlade mig til at tage mig hjem.    
 "Disse ord ringede i mine ører: "Herrens store dag er nær! Hvem skal være i stand til at stå når han viser sig". Dette stod i mine ører: "Skån mig, oh Herre, igennem natten! Tag mig ikke væk i mine syner, ynk dig over mig, frels mig!" For første gang prøvede jeg at forklare mine følelser til min bror Robert, som var to år ældre end mig selv; jeg fortalte ham at jeg dristede mig til ikke at hvile eller sove, før jeg vidste at Gud havde tilgivet mine syner.    
 "Min bror gav intet umiddelbart svar, men årsagen til hans tavshed var snart tydelig for mig; han græd i forståelse for min kval. Dette opmuntrede mig til at betro ham endnu mere, for at fortælle ham at jeg havde eftertragtet døden i de dage hvor liv synes som en så tung byrde for mig at bære; men nu fyldte tanken mig, for at dø i min nuværende syndfulde tilstand og blive evigt fortabt, med skræk. Jeg spurgte ham om Gud ville spare mit liv for den ene nat, hvis jeg brugte den i forpint bøn til ham. Han svarede: "Jeg tror han vil hvis du beder ham i tro og jeg vil bede for dig og mig selv. Ellen, vi må aldrig glemme de ord vi har hørt denne aften."     
 "Der hjemme, brugte jeg de fleste af de mørkets timer på bøn og gråd. En grund der fik mig til at holde mine følelser hemmelige for mine venner, var frygten for at høre et ord om modarbejdelse. Mit håb var så lille og min tro så svag, at jeg frygtede at en anden ville tage et lignende synspunkt for min tilstand, det ville støde mig til fortvivlelse. Dog længdes jeg efter nogle, som kunne sige hvad jeg kunne gøre for at blive frelst, hvilke skridt der tages for at møde min Frelser og give mig selv helt til Herren. Jeg betragtede det som en stor ting at være en kristen og følte at det krævede nogle særlige anstrengelser for min del.    
 "Mine tanker vedblev i den tilstand i måneder. Jeg havde normalt fulgt metodistmøderne med mine forældre; men blev siden hen interesseret i Kristi snare komme, havde jeg fulgt møderne i Casco Street. Den efterfølgende sommer tog mine forældre til metodist lejrmødet i Buxton, Maine og tog mig med. Jeg var fuldt besluttet på at søge Herren i alvor der og opnå om muligt, tilgivelsen for mine synder. Der var en stor længsel i mit hjerte for den kristnes håb og den fred, der kommer af tro.     
 "Nogle ting ved dette lejrmøde forvirrede mig overmådeligt. Jeg kunne ikke forstå de mange personers øvelser under konferensemøderne, på ståstederne og i teltene. De råbte med deres stemmers fulde kraft, klappede i deres hænder, og var meget oprevende. Ganske mange faldt, af den udmattelse jeg kunne se, men de tilstedeværende sagde at de blev helliggjort til Gud, og denne forunderlige manifestation var den Almægtiges magt over dem. Efter at have ligget urørlige i en tid, ville disse personer rejse sig igen og tale og råbe ligesom før.    
 "I nogle af teltene, fortsatte møderne ud i natten, af dem som bad for frihed fra synd og Guds Ånds helliggørelse. Ganske mange blev syge på grund af spændingen og manglende søvn, og var nød til at forlade grunden. Disse besynderlige manifestationer hjælp ikke mig, men gjorde mig mere modløs. Jeg opgav håbet om nogen sinde at blive en kristen hvis det, for at få velsignelsen, var nødvendigt for mig at blive så oprevet som disse folk var. Jeg blev rædselslagen over så besynderlige demonstrationer, og vidste ikke hvordan jeg skulle forstå dem.<br><center> J. W.</center>  

27 01 1876 The Signs of the Times Mrs. Ellen G. White: Hendes liv, kristen erfaring og arbejde.   
 <i>Kristenlivet består af kristne erfaringer fra begyndelsen til enden. Og det er vigtigt at omvendelsen begynder det nye liv med et korrekt syn på ændring fra synd til lydighed og hellighed. Sand anger er en sorg for de synder der er begået, og forlade et syndigt liv ved at vende sig til Herren med hele hjertets fortsæt. Omvendelse betyder forandring. Af mangel på en god fornemmelse af den store forandring i bibelens omvendelse, er rigtig mange kun delvis overbevist, og når aldrig kristenlivets bibelstandard. Sidste uge talte Mrs. W om hendes første omvendelse. Denne uge taler hun taler om den tillidsfulde tro og den tilgivende kærlighed.</i>    
 "Jeg blev meget opmuntret til sidst da jeg lyttede til en prædiken over ordene, jeg vil "gå ind til kongen," "skal jeg omkomme, så lad mig da omkomme!" I hans kommentarer henvendte taleren sig til dem som vaklede mellem håb og frygt og længdes efter at blive frelst fra deres synder og modtage Kristi tilgivende kærlighed, men alligevel blev holdt i tvivl og trældom ved frygt og angst for fiasko. Han rådede disse til at overgive sig selv til Gud og vove sig ud til hans barmhjertighed uden at forhale det. De vil finde en nådig Frelser, parat til at give dem barmhjertighedens scepter, ligesom Ahasverus gav Ester et tegn for hans gunst. Alt det der krævedes af synderen, skælvende i sin Herres nærhed, var at tage troens hånd frem og røre ved hans tros scepter. Denne berøring sikrede tilgivelse og fred.    
 "Dem som ventede på at gøre sig selv mere dyrebare i guddommelig gunst før de vovede at kræve Guds løfter, gjorde en skæbnesvanger fejltagelse. Jesus alene renser fra synd; han alene kan tilgive vore overtrædelser. Han har lovet sig selv at lytte til begæringen og tilstå deres bøn som kommer til ham i tro. Mange har en uklar forestilling om at de må gøre nogle forunderlige anstrengelser for at opnå Guds gunst. Men al selvstændighed i karakter er frugtesløs. Det er kun ved forbindelse med Jesus, gennem tro, at synderen bliver et håbefuldt og troende barn af Gud.    
 "Disse ord trøstede mig og gav mig et syn for hvad jeg måtte gøre for at blive frelst. Hurtigt efter dette gik jeg ind i et telt hvor folk bad og råbte, nogle bekendte deres synder og råbte efter barmhjertighed, medens andre glædede sig over deres nyfundne lykke. Min opmærksomhed blev draget til en lille pige, som lod til at have store pinsler. Hendes blegnede og rødmede skiftevis, som om hun gennemgik en hård kamp.    
 "Hendes arme krammede om en pæn lille paraply, hun ind i mellem løsnede grebet om, og den var ved at falde ud, og så greb hun fast om den igen; var det som om hun hele tiden betragtede den som noget særligt. Til sidste råbte hun: "Kære Jesus, jeg ønsker at elske dig og komme til himlen! Tag mine synder bort! Jeg giver mig selv til dig, paraply og alt." Hun kastede sig selv i sin moders arme og græd og udbrød: "Mor, jeg er så lykkelig, for Jesus elsker mig og jeg elsker ham højere end min paraply eller noget andet!"    
 "Barnets ansigt strålede ganske meget, hun havde overgivet alt det små. I sin barnagtige erfaring kæmpede hun kampen og vandt sejr. Hun græd meget og glæde sig i teltet. Moderen var dybt berørt og meget glad for at Herren havde tilføjet sit dyrebare barn som et lam til sin fold. Hun udbrød til de tilstedeværende at hendes lille datter havde fået paraplyen som en gave for kort tid siden. Hun var meget glad for den, og havde beholdt den i sine hænder det meste af tiden, endog taget den med i seng.    
 "Under mødet var hendes ømme hjerte bevæget til at søge Frelseren, hun havde hørt at intet måtte holdes tilbage fra Jesus, at intet mindre end fuldstændig overgivelse af os selv og alt vi ville have var antagelig for ham. Den lille paraply var barnets jordiske rigdom, som hendes hjerte var til, og i kampen for at opgive den til Herren, gennemgik hun en prøvelse er måske var hårdere end den modne kristne, som ofrer denne verdens rigdomme for Kristi skyld.    
 "Derefter blev det forklaret for den lille pige, at eftersom hun havde opgivet paraplyen til Jesus, og ikke længere stod imellem hende selv og hendes kærlighed til ham, var det rigtigt at hun beholdte den og brugte den rigtigt.    
 "Denne lille episode har jeg mindes mange gange i mit liv. Når jeg så mænd og kvinder holde desperat på rigdomme og jordens tomhed, og bad dom ivrigt efter Kristi kærlighed, vil jeg tænke: "Hvor hårdt er det at opgive paraplyen!" Dog opgav Jesus himlen for vor skyld, og blev fattig så vi, gennem hans armod og ydmygelse, kan sikre os evige rigdomme.    
 "Nu begyndte jeg at se min vej mere klart og mørket begyndte at forsvinde. Jeg søgte alvorlig om forladelse for mine synder og stræbte efter at give mig selv helt til Herren. Men mit sind var ofte i stor pine, fordi jeg ikke erfarede den åndelige henrykkelse som jeg mente ville være bevis for i min godkendelse hos Gud og jeg turde ikke selv tro at jeg var omvendt uden dette. Jeg behøvede jo megen belæring om enkelheden i troen!    
 "Medens jeg var bøjet ved alteret sammen med andre som søgte Herren, var sproget i mit hjerte: "Hjælp, Jesus, frels mig eller jeg fortabes! Jeg vil aldrig ophøre med at bede før min bøn er hørt og mine synder tilgivet!" Jeg mærkede min mangelfulde hjælpeløse situation som aldrig før  I det jeg knælede og bad, blev mine byrder med ét, taget fra mig og mit hjerte var lettet. Først kom en skrækfølelse over mig og jeg prøvede at genvinde min pinefulde byrde. Det synes for mig at jeg havde ingen ret til at nære glæde og lykke. Men Jesus synes mig meget nær; jeg følte mig i stand til at komme til ham med alle mine sorger, uheld og prøvelser, netop som de trængende kom til ham for lindring da han var på jorden. Der var en forvisning i mit hjerte om at han forstod mine særlige prøvelser og følte med mig. Jeg kan aldrig glemme denne dyrebare forsikring fra Jesu medlidende ømhed mod en så værdiløs i hans opmærksomhed. Jeg lærte mere af Kristi guddommelige karakter i denne korte periode da jeg var bøjet blandt de bedende end nogen sinde før.    
 "En af mødrene i Israel kom til mig og sagde: "Kære barn, har du fundet Jesus?" Jeg var ved at svare, "ja", da hun udbrød: "Naturligvis har du det, hans fred er med dig, jeg ser det i dit ansigt!" Igen og igen sagde jeg til mig selv: "Kan dette være religion? Er jeg ikke gået fejl?" Det synes temmelig meget for mig at hævde, et ret ophøjet privilegium. Selv om det var ret generende at bekende det åbenlyst, følte jeg at Frelseren havde velsignet mig og tilgivet mine syndere. Vm 1.18    
 "Lige efter dette sluttede mødet og vi begyndte at gå hjem. Mine tanker var fyldte af de prædikener, formaninger og bønner vi havde hørt. Alt i naturen synes forandret. I løbet af mødet, tog skyer og regnvejr overhånd i en stor del af tiden og min følelser har været i harmoni med vejret. Nu skinnede solen klart og tydeligt og oversvømmede jorden med lys og varme. Træerne og græsset var frisk grønt, himlen var mere blå. Jorden synes at smile under Guds fred. Således havde strålerne fra retfærdighedens sol trængt ind i skyerne og mørket i mit sind og fordrevet dets mørke.    
 "Det var, for mig, som om at enhver måtte være i fred med Gud og gjort levende med hans Ånd. Alt hvad mit øje hvilede på synes at have undergået en forandring. Træerne var skønnere og fuglene sang mere sødt end nogen sinde før; de synes at prise Skaberen i deres sange. Jeg har ikke lyst til at tale, af frygt for at denne lykke skal forsvinde og jeg skulle miste det dyrebare vidnesbyrd for Jesu kærlighed for mig.    
 "I det vi nærmede os vort hjem i Portland, kom vi forbi mennesker, som arbejdede på gaden. De underholdede hinanden med almindelige emner, men mine ører var døve for alt undtagen Guds pris og deres ord kom til mig som behagelig tak og glad hosianna. Jeg vendte til min mor og sagde: "Hvordan kan det være at alle disse mennesker priser Gud og <i>de</i> har ikke været til lejrmøde." Jeg forstod da ikke hvorfor tårerne samlede sig i mine moders øjne og et ømt smil lyste op i hendes ansigt, da hun lyttede til mine enkle ord der tilbagekaldte en lignende erfaring for hende selv.     
 "Min mor elskede blomster og fornøjede sig med at dyrke dem og gjorde således hjemmet tiltrækkende behageligt for hendes børn. Men vor have har aldrig før set så dejlig ud for mig, som den dag vi kom hjem. Jeg genkendte et udtryk af kærlighed i Jesus i enhver busk, knop og blomst. Disse skønne ting synes at tale i Guds kærligheds dæmpede sprog.     
 "Der var en skøn lyserød blomst i haven der kaldtes Sarons rose. Jeg huskede jeg nærmede mig den og rørte ærbødig de fine kronblade; de synes at besidde en ukrænkelighed i mine øjne. Mit hjerte overstrømmes med ømhed og kærlighed for disse skønne Guds skabninger. Jeg kunne se guddommelig fuldkommenhed i disse blomster der prydede jorden. Gud plejede dem og hans al-seende øje var over dem. Han har gjort dem og set det var godt. "Oh" tænkte jeg, "hvis han således elsker og tager vare på blomsterne som han har prydet med skønhed, hvor meget mere ømt vil han tage vare på de børn som er dannet i hans billede." Jeg gentog dæmpet for mig selv: Jeg er et Guds barn, hans elskende omhu er omkring mig. Jeg vil være lydig og på ingen måde mishage ham, men vil prise hans kære navn og elske ham altid."     
 "Mit liv kom frem for mig i et særpræget lys. Den sorg der havde formørket min barndom synes at være givet mig i barmhjertigheden for mit bedste, til at vende mit hjerte væk fra verden og dets utilfredsstillende behageligheder og bøje det mod himlens varige tiltrækninger.     
 " Hurtig efter vor tilbagevenden fra lejrmødet, tog jeg, med adskillige andre, i kirke - på prøve. Mine tanker var meget optaget i dåbsspørgsmålet. Ung som jeg var, kunne jeg se kun én dåbsmetode bemyndiget i skrifterne og det var dåb ved fuldstændig neddykning. Nogle af mine metodistsøstre prøvede forgæves at overbevise mig at bestænkelse var bibelsk dåb. Metodistprædikanten indvilgede i at neddykke kandidaterne hvis de samvittighedsfuldt foretrak den metode, selv om han lod forstå at denne bestænkelse ville være lige så acceptabel for Gud.     
 "Endelig var tidspunktet bestemt for os at modtage denne højtidelige indvielse. Det var en blæsende dag da vi, tolv i tallet, gik ned i havet for at blive døbt. Bølgerne gik højt og kastede sig på bredden; man da jeg tog det tunge kors op, var min fred som en flod. Da jeg rejste mig fra vandet, var min styrke næsten væk, for Herrens kraft hvilede over mig. Jeg følte at fra nu af, var jeg ikke fra denne verden, men havde rejst fra den vandige grav til et nyt liv.    
 "Min kusine Hannah bekendte sin tro samtidig med mig. Hun ønskede at blive døbt ved fuldstændig neddykning, men faderen, som ikke var kristen, ville indvilge i dette selvom vi tilskyndede ham til dette. Så knælede hun ned for alteret og fik nogle få dråber vand stænket på hovedet. Da jeg var vidne til ceremonien, glædede jeg mig over at jeg ikke havde gået med til at få bestænkelse som dåb, da jeg var sikker på at der ikke var bibelsk belæg for dette.    
 "Den samme dag om eftermiddagen blev jeg modtaget i menigheden med fuld medlemskab. En ung kvinde stod ved siden af mig og også var en kandidat til optagelse i menigheden. Mit sind var fredfyldt indtil jeg bemærkede guldringene glitre på denne søsters fingre og de store, pralende øreringe i hendes ører. Da bemærkede jeg at hendes kyse var besmykket med kunstige blomster og pyntet med kostelige pyntebånd sat med sløjfer og kvaster. Min glæde var nedslået ved dette udtryk af forfængelighed, hos én som bekender sig at være en efterfølger af den sagtmodige og ydmyge Jesus.    
 "Jeg forventede at prædikanten ville give nogle hviskende irettesættelser eller råd til denne søster; men han var tilsyneladende ligegyldig over for hendes pralende klædning og ingen irettesættelse blev tildelt. Vi tog begge den højre hånd for fællesskab. Hånden, som var dekoreret med ædelstene, greb fat i Kristi repræsentanter og begge vore navne blev registeret i menighedsbogen." <br><center> J. W.</center>  

3 02 1876 The Signs of the Times Mrs. Ellen G. White: Hendes liv, kristen erfaring og arbejde.   
 <i>Jesu Kristi religion er endog inden for de unge menneskesinds rækkevidde, når de lærer fra Guds ords klare bogstav. Det er der at kristen erfaring ser fornuftig og smuk ud. Yderligheder i mange menneskers kristenliv er resultatet bibelens rene, enkle og tydelige læresætninger angående livets vej iklædes med forførende mysterier.</i>    
<i>Den kristne verden er forbandet med religiøs digtning. Dette sker især i søndagsskolebøger, som omgiver børn som det første, og er deres første undervisningsserie. Når de så nærmer sig modningsår, kommer de bind som underviser i filosofisk guddommelighed, over det "skjulte livs mysterier." Deres anstrengelser for at gøre en "fuldstændig helligelse" lykkes som det andet store værk af retfærdiggørelse, har bidraget til den generelle vildfarelse. </i>    
<i>Ved dette tidspunkt var religionen fra Judæas, enkle og ydmyge lærer, den sagtmodige Golgatas offer-døende, og yndige genløser og medfølende mellemmand ved Faderens højre hånd, er indpakket i et uforståeligt mysterium, og sat i en svimlende højde i de fleste unges sind. Fortvivlelse over at altid række ud efter livets hellighed og udvikle lydighed griber dem, efterfulgt af en absolut afsmag for at som menes at være bibelreligon. Under den indflydelse og falske indtryk gøres bibelens hellige sti uklar og vanskelig, som det ses i Mrs. Whites erfaring fortsat fra sidste uge:</i>     
 "Nu kan jeg se tilbage på min ungdomserfaring og se hvor nær jeg var ved at gøre noget fatalt. Jeg havde læst mange religiøse biografier af børn som havde utallige dyder og levet fejlfrit liv. Jeg var overbevist om at en stor beundring for  fuldkomne forbilleder blev vist frem. Bøgerne opmuntrede mig langt fra at blive en kristen, var de som anstøtsstene for mine fødder. Jeg var fortvivlet over få den unges karakterudvikling i de historier som levede de helliges liv, og var fri for al tvivl, og synd, og svaghed som jeg var chokeret under.    
 "Deres fejlfrie liv blev efterfulgt af en for tidlig men lykkelig død, og biograferne antydede stiltiende at de var for rene og gode til jorden, derfor, fjernede Gud i sin guddommelige medynk dem fra den usympatiske atmosfære. Ligheden fra disse uforbeholdne sande historikere syntes at pege på at mit ungdommelige tanke sind, at de virkelig gav et korrekt billede af et barns kristne liv.    
 "Jeg for mig selv igen og igen: 'Hvis det er sandt, kan jeg aldrig være en kristen. Jeg kan aldrig håbe på at blive som de børn, og blev drevet af denne tanke til modløshed og næsten fortvivlelse. Men da jeg lærte at jeg kunne komme og møde Jesus præcis som jeg var, at Frelseren var kommet for at løskøbe præcis så uværdige syndere, så brød lys ind i mit mørke, og jeg kunne afkræve Guds løfter.    
 "Senere har erfaringen overbevist mig om at disse biografier af ulastelige børn førte de unge på vildspor. De roste deres beundringsværdige karaktertræk til skyerne, og undertrykte deres fejl og fiaskoer. Hvis de blev fremstillet som kæmpende med fristelser, vandt sejer ind i blandt, jublede de dog over deres trængsler til sidst, hvis de blev fremstillet som genstand for menneskelige skrøbeligheder, og besat af almindelige fristelser, <i>så</i> ville børnene se hvad de havde erfaret de samme prøvelser selv, dog fundet sejr gennem Guds søns nåde. Sådanne eksempler ville give dem nyt mod, til at forny deres bestræbelser på at tjene Herren, håbe på sejr lige som dem, før dem havde gjort.    
 "Men den unge kristne livs nøgterne virkelighed og fejl, blev holdt energisk ude af syne, medens dydighederne var så overdrevne, at de blev løftet op fra almindelige ordinære børns niveau, som af naturen fortvivles over at række ud efter en sådan udmærkelse, og derfor opgav møjen, i mange tilfælde, og sank gradvist i en ligegyldighedstilstand.    
Jeg blev igen meget ivrig efter at komme i skole og forsøge igen at få en uddannelse. Men i forsøg på at genoptage mine studer, svigtede mit helbred mig hurtigt, og det blev tydeligt at hvis jeg ville gå på skolen, ville det koste meget af mit liv. Det var svært for mig at få noget ud af religionsundervisningen ved seminaret, under omgivelser der ville tiltrække mit sind og lede det bort fra Gud. Ls 26
 Jeg mærkede hele tiden en utilfredshed hos mig selv og mine kristne færdigheder, og erkendte ikke hele tiden en levende fornemmelse af Guds barmhjertighed og kærlighed. Modløshed ville komme over mig, og dette skabte stor ængstelse hos mig. Jeg hørte meget om helliggørelse, men havde ingen afgjorte ideer om det. Dette velsignelse lod til at være uden for min rækkevidde, en renhedstilstand mit hjerte aldrig ville kunne kende. Den måde det blev prædiket og undervist på, fik det til at se ud som en menneskelig umulighed.    
I juni, 1842, gav Ældre Wm. Miller sine andre kursuslektioner i Casco Street kirken i Portland. Jeg følte det som et stort privilegium at følge disse lektioner, for jeg var blevet svagere af modløshed og følte jeg ikke kunne møde min frelser. Dette andet kursus skabte meget mere røre i byen end det første. Med få undtagelser lukkede de forskellige trosretninger dørene for mr. Miller. Mange prædikener fra de forskellige talerstole søgte at fremvise de påståede fanatiske fejl fra foredragsholderen. Men masser af ivrige lyttere sluttede op om hans møder, medens mange var ude af stand til at komme ind i huset, som var bogstavelig pakket. Ls 26
 Forsamlingerne var usædvanlig stille og opmærksom. Hans måde at forkynde på var ikke blomstrende eller talerkunstigt, men han handlede med tydelige og opvækkende kendsgerninger, der vækkede hans lyttere fra deres sorgløse ligegyldighed. Han understøttede sine udsagn og teorier med skriftstedsbeviser, idet han gik frem. En overbevisende kraft fulgte hans ord der synes at præge dem, som sandhedens sprog.    
 "Han var høflig og sympatisk. Når alle stolene i huset var fyldte og platformen og stedet omkring talerstolen synes sammentrængt, har jeg set ham forlade platformen og gå ned ad midtergangen og tage nogle ældre svage mænd eller kvinder ved hånden og finde en stol til dem og da gå tilbage og genoptage hans prædiken. Han kaldtes i virkeligheden "Fader Miller", for han havde en årvågen omsorg over dem, som kom under hans tjeneste, han var hengiven i hans måde, fra en elskværdig natur og ømt hjerte.     
 "Han var en interessant taler og hans formaninger, både til bekendende kristne og de ubodfærdige, var henvendende og kraftfulde. Nogle gange var en højtidelighed så markant så det var pinligt og prægede hans møder. Mange overgav sig til Guds Ånds overbevisning. Gråhårede mænd og aldrende kvinder med rystende skridt søgte de eftertragtede sæder. Dem i modenhedens styrke, unge og børn, var dybt oprørte. Stønnende og grædende stemmer og pris til Gud var iblandet ved bønnens alter.     
 "Jeg troede de højtidelige ord der var talt af Guds tjener og mit hjerte var smertet da de modsatte sig eller gjorde spøg med emnet. Jeg mødte ofte op til møderne og troede at Jesus snart ville komme i himlens skyer; men min store bekymring var at være rede til at møde ham. Mit sind dvælede (28) hele tiden på spørgsmålet om hjertets hellighed. Jeg længdes over alt andet efter at opnå denne store velsignelse og følte at jeg måtte accepteres af Gud fuldt ud.    
 "Blandt metodisterne havde jeg hørt meget med hensyn til helliggørelse. Jeg havde set personer miste deres fysiske styrke under påvirkningen af streng mental sindsbevægelse og havde hørt dette erklærede helliggørelsens vidnesbyrd. Men jeg kunne ikke fatte hvad der var nødvendigt for at være fuldt indviet til Gud. Mine kristne venner sagde til mig: "Tro på Jesus <i>nu!</i> Tro at han tager i mod dig <i>nu!</i>" Dette prøvede jeg at gøre, men fandt det umuligt at tro at jeg havde modtaget en velsignelse som, det synes for mig, skulle opildne hele min krop. Jeg undredes over at mit eget hjertes hårdhed var ude af stand til at erfare den ånds ophøjelse, som andre udviste. For mig synes jeg at være forskellig fra dem, og altid lukkes ude fra hjertets hellige fuldstændige glæde.    
 "Mine forestillinger om retfærdiggørelse og helliggørelse forvirredes. Disse to tilstande var helt adskilt fra hinanden i mine tanker; alligevel kunne jeg ikke begribe forskellen eller forstå meningen af begreberne og alle forkyndernes forklaringer forøgede mine vanskeligheder. Jeg var ude af stand til at kræve velsignelsen for mig selv og spekulerede på om det kun kunne findes blandt metodister og om jeg, ved at følge adventmøderne, ikke udelukkede mig selv fra det, som jeg ønskede af alt andet, - Guds helliggørende Ånd.    
 "Dog bemærkede jeg at nogle af dem, som påberåbte at være helliggjorte, tilkendegav en bitter ånd, når spørgsmålet om Kristi snarlige komme blev lagt frem. Det forekom ikke mig at være en tilkendegivelse af den hellighed som de bekendte sig til. Jeg kunne ikke forstå hvorfor prædikanterne fra talerstolen skulle modsætte sig sådan læren om at Kristi komme var nær. Fornyelse havde fulgt forkyndelsen af denne tro og mange af de mest indviede prædikanter og lægfolk havde modtaget den som sandhed. Det synes for mig at dem, som virkeligt elskede Jesus ville være klar til at tage imod efterretningerne om hans komme og glæde sig over at det var nær. <br><br><center> J. W.</center>  

10 02 1876 The Signs of the Times Mrs. Ellen G. White: Hendes liv, kristen erfaring og arbejde.  
 Jeg følte at jeg kun kunne kræve det, som de kaldte retfærdiggørelse. I Guds ord læste jeg at uden helliggørelse skulle intet menneske se Gud. Da var der et højere stade jeg måtte nå, førend jeg kunne være sikker på evigt liv. Jeg studerede fortsat på emnet; for jeg troede at Kristus var snart til at komme og frygtede at han ville finde mig uberedt til at møde ham. Domfældende ord ringede i mine ører dag og nat og mit stadige råb til Gud var, Hvad skal jeg gøre for at blive frelst? I mit sind fordunklede Guds retfærdighed sin barmhjertighed og kærlighed.     
Jeg havde lært at tro på et evigt brændende helvede og den forfærdende tanke var altid for mig at mine syndere var for store til at blive tilgivet og at jeg for evigt skulle fortabes. De skrækkelige beskrivelser som jeg havde hørt om sjæle i evig fortabelse sank dybere i mit sind. Prædikanter bag prædikestolen tegnede livagtige billeder om de fortabtes tilstand. De lærte at Gud ikke havde i sinde at frelse nogen uden helliggørelse. Guds øje var altid over os; enhver synd blev skrevet ned og vil kun møde sin straf. Gud selv tog bøgerne med den ubegrænsede visdoms nøjagtighed og enhver synd vi tillod blev nøjagtigt skrevet mod os.     
Djælvelen blev fremstillet som ivrig efter at bemægtige sit bytte og bære os til de laveste dybder i pinen, der triumferede over vore lidelser i afskyeligheden af et evigt brændende helvede, hvor, efter tusinde på tusinde års pine, vil de brændende bølger rulle til overfladen med de vridende ofre, som vil skrige: "Hvor længe, Oh Herre, hvor længe?" Da vil svaret tordne ned i afgrunden: "I al evighed!" Igen vil smeltebølgen opsluge de fortabte, bære dem ned til dybderne af et evigt hvileløst ildhav.     
Medens jeg lyttede til disse forfærdelige beskrivelser, ville min forestilingsevne være så oprørt at jeg svedte og det var svært at tilbageholde et råb i smerte, for jeg synes allerede at mærke fortabelsens smerte. Så ville prædikanten være lidt ved livets usikkerhed. Et øjeblik kunne vi være her og det næste øjeblik i helvede, et øjeblik på jorden og det næste i himlen. Ville vi vælge ildsøen og dæmonernes selskab, eller himlens lyksalighed med engle til vort selskab? Ville vi høre de jamrendes stemme og forbandelsen af de fortabte sjæle igennem al evighed, eller synge Jesu sange foran tronen?     
Vor himmelske Fader var fremstillet for mine tanker som en tyran, der frydede i de fordømtes kval; ikke den ømme, medlidende synders ven, som elsker sine skabninger med en kærlighed over al forståelse og ønsker dem at blive frelst i hans rige.     
Mine følelser var meget sarte. Jeg frygtede udtrykt smerte for ethvert levende væsen. Når jeg så dyr blive behandlet dårligt, led mit hjerte for dem. Måske var min medfølelse lettere at opildne ved lidelse fordi jeg selv havde været offer for tankeløs grusomhed, der resulterede i den skade, der havde formørket min barndom. Men når tanken tog fat i mit sind, at Gud frydede sig over sine skabningers pine, som var dannet i hans billede, synes en mur af mørke at adskille mig fra ham. Når jeg tænkte på at universets Skaber ville frastøde de onde til helvede, for der at brænde i evighed, at uophørligt op, sank mit hjerte med frygt og jeg tvivlede at et så grusomt og tyrannisk et væsen altid ville nedlade sig til at rede mig fra syndens undergang.     
Jeg tænkte at den fordømte synders skæbne ville være min, at udholde helvedes flammer for evigt, endda så længe som Gud selv eksister. Dette indtryk afhængende af mine tanker indtil jeg frygtede at jeg ville miste min fornuft. Jeg ville se på de umælende dyr med misundelse, fordi de havde ingen sjæl der skulle straffes efter døden. Mange gange vækkedes ønsket at jeg aldrig havde været født.     
Totalt mørke lagde sig over mig og der synes ingen vej ud af skyggen. Kunne sandheden have være mig givet som jeg nu forstod den, kunne jeg være sparet for megen forvirring og sorg. Hvis Guds kærlighed havde dvælt over mere og hans strenge retfærdighed mindre, ville hans karakters skønhed og herlighed have indgydt mig med en dyb og alvorlig kærlighed for min Skaber.    
Jeg har siden tænkt at mange patienter på sindsygeanstalter blev bragt derhen ved oplevelser der lignede mine egne. Deres samvittighed blev ramt med en følelse af synd og deres skælvende tro udfordrede ikke kravet om Guds lovede tilgivelse. De lyttede til beskrivelserne af det almindelig kendte helvede, indtil det rene blod synes at løbe sammen i deres årer og brændte et indtryk i deres hukommelsestavler. Vågen eller sovende, var det skrækkelige billede altid for dem, indtil virkelighed gik tabt i fantasi og de så kun de omkransende flammer fra et fabelagtigt helvede og hørte kun skrigende fra de fordømte. Fornuften blev afsat fra tronen og hjernen blev fyldt med den vilde fantasi fra en forfærdelig drøm. Dem, som lærer doktrinet om et evigt helvede, vil gøre godt i at efterse deres myndighed for et så grusomt trospunkt.    
Jeg havde aldrig bedt offentligt og havde kun sagt nogle forskræmte ord ved bedemøde. Det blev nu indprentet i mig at jeg skulle søge Gud i bøn ved vore små samlinger. Det turde jeg ikke af frygt for at blive forvirret og svigtet i at udtrykke mine tanker. Men pligten blev så magtpåliggende indprentet i mit sind at da jeg forsøgte at bede i det skjulte synes jeg at gøre nar af Gud fordi jeg ikke havde adlydt hans vilje. Fortvivlelse overstrømmede mig og i tre lange uger gennemtrængte ingen lysstråler det mørke, der omgav mig.     
Mit sinds lidelser blev intense. Nogle gange turde jeg ikke lukke mine øjne for en hel nat, men ville vente indtil min tvillingsøster var faldet i søvn, da forlod jeg hurtig min seng og knælede ned på gulvet, bad stille med en umælende sjælekamp, der ikke kan beskrives. Rædslen for et evigt brændende helvede var altid for mig. Jeg vidste at det var umuligt for mig at leve alene med den meddelelse og jeg turde ikke dø og møde syndernes frygtelige skæbne. Med hvilken misundelse betragtede jeg dem, som indså deres godkendelse hos Gud! Hvor dyrebar synes det kristne håb for min forpinte sjæl!     
Jeg forblev ofte bøjet i bøn henved hele natten, sukkende og skælvende i uudsigelig pine og en håbløshed der overgår al beskrivelse. Herre, hav barmhjertighed! var min bøn og, som en stakkels tolder, turde jeg ikke løfte mine øjne til himlen, men bøjede mit ansigt mod gulvet. Jeg blev meget forarmet i kød og styrke og dog holdt mine lidelser og fortvivlelse for mig selv.     
Medens jeg var i den fortvivelsestilstand havde jeg en drøm som gjorde et dybt indtryk på mig. Jeg drømte jeg så et tempel hvortil mange personer samledes. Kun dem som søgte tilflugt i dette tempel ville blive frelst, når tiden ville afslutte. Alle, som forblev udenfor, ville fortabes for evigt. Skarerne udenfor som gik omkring på deres forskellige måder, hånede og spottede dem som gik ind i templet og fortalte dem at denne sikkerhedsplan var et listigt bedrag, at der i virkeligheden ikke var nogen fare ligemeget hvad de gjorde. De tog endda fat på nogle for at beskytte dem fra at haste inden for murerne.     
Frygten bliver latterliggjort, jeg tænkte at det var bedst at vente indtil skaren spredte sig, eller indtil jeg kunne gå, ubemærket for dem. Men antallet blev større i stedet for mindre og i frygt for at det blev for sent, forlod jeg hastigt mit hjem og pressede mig igennem mængden. I min iver for at nå templet bemærkede jeg ikke eller tog jeg mig ikke af trængslen der omgav mig. Da jeg skulle gå ind i bygningen, så jeg, at de meste af templet var understøttet af en enorm stor pille og til denne var bundet et lam helt sønderrevet og forblødt. Vi som var tilstede synes at vide at dette lam havde været sønderrevet og kvæstet på vores regning. Alle, som gik ind i templet måtte komme for det og bekende sine syndere.     
Lige foran lammet var der ophøjet nogle siddepladser, hvorpå der sad nogle, som så meget lykkelige ud. Himlens lys synes at skinne over deres ansigter og de priste Gud og sang sange af glad taksigelse der var som engles musik. Disse var dem, som kom for lammet, bekendte deres syndere, modtog tilgivelse og ventede nu i glad forventning på nogle glædelige begivenheder.     
Lige efter jeg var gået ind i bygningen, kom en frygt over mig og en fornemmelse af skam at jeg måtte ydmyge mig selv for dette folk. Men jeg synes at være tvunget til at bevæge mig frem og gjorde langsomt min færd rundt om søjlen for at vende mig mod lammet, medens en basun lød, templet rystedes, sejrsråb fra de forsamlede hellige rejste sig, en vældig stråleglans oplyste bygningen, derefter blev alt fuldstændig mørkt. De lykkelige folk var alle forsvundet med stråleglansen og jeg var ladt alene i nattens stille afskyelighed.     
Jeg vågnede med sindets heftige kamp og kunne svært overbevise mig selv, at jeg havde drømt. For mig var det som om at min skæbne var fastsat, at Herrens Ånd havde forladt mig og aldrig vende tilbage. Snart efter dette havde jeg en anden drøm. Jeg synes at side i ussel fortvivlelse med ansigtet i mine hænder og tænke på dette: Hvis Jesus var på jorden, ville jeg gå til ham, kaste mig selv ved hans fødder og fortælle ham alle mine lidelser. Han ville ikke forlade mig, han ville have barmhjertighed med mig og jeg ville altid elske og tjene ham. Netop da åbnede døren sig og en person af vidunderlig skikkelse og ansigtsudtryk kom ind. Han så medlidende på mig og sagde: "Ønsker du at se Jesus? Han er her og du kan se ham hvis du ønsker det. Tag alt hvad du har og følg mig."     
Jeg hørte dette med usigelig glæde og samlede med glæde op alt hvad jeg havde, enhver skattet ting og fulgte min fører. Han ledte mig til en stejl skrænt og en tilsyneladende svag trappe. Idet jeg begyndte at gå op ad trinene, rådede han mig til, at holde mine øjne fast opad, for ikke at jeg skulle blive svimmel og falde. Mange andre som klatrede på skrænten siden, faldt før de nåede toppen.     
Til sidst nåede vi det sidste trin og stod foran en dør. Her bad han mig om at forlade alle de ting som jeg havde bragt med mig. Jeg lagde dem glædeligt ned; han åbnede da døren og bød mig gå ind. Med ét stod jeg foran Jesus. Der var intet at tage fejl af, for det skønne ansigtsudtryk. Dette udtryk af velvilje og majestæt kunne ikke tilhøre andre. Idet hans blik hvilede over mig, vidste jeg med det samme at han var bekendt med enhver omstændighed i mit liv og alle mine inderste tanker og følelser.     
Jeg prøvede at dække mig selv for hans blik, følte mig ude af stand til at tåle hans granskende øjne, men han nærmere mig, med et smil, og, lagde sin hånd på mit hoved og sagde: "Frygt ikke". Lyden fra hans liflige stemme skælvede i mit hjerte med en lykke, jeg aldrig før havde oplevet. Jeg ville gerne sige noget, men, overvældet af bevægelse, sank jeg udmattet for hans fødder. Medens jeg lå hjælpeløs der, passerede scener af skønhed og herlighed forbi mig og jeg synes at have nået himlens sikkerhed og fred. Til sidst kom min styrke tilbage og jeg vågnede op. Jesu elskende øjne var stadig over mig og hans smil fyldte min sjæl med glæde. Hans nærhed fyldte mig med hellig ærefrygt og en uudsigelig kærlighed. Min fører åbnede nu døren og vi begge gik ud. Han bød mig igen at tage alle tingene med mig, som jeg havde forladt udenfor. Da dette var gjort, rakte han mig en grøn snor vundet tæt sammen. Denne bød han mig at tage nærmest til mit hjerte og når jeg ønskede at se Jesus, så tag den fra mit bryst og stræk den helt ud. Han tilrådede mig ikke at lade den forblive sammenrullet i længere tid, for at den ikke skulle blive knudret og svær at strække. Jeg satte snoren nær ved mit hjerte og med glæde gik ned ad den snævre trappe og priste Herren og fortalte alle hvem jeg havde mødt, hvor de kunne møde Jesus. Denne drøm gav mig håb. Den grønne snor repræsenterede tro i mit sind og den skønhed og den enkelhed der var i at stole på Gud, begynde at drage på min sjæl.   

24 02 1876 The Signs of the Times Mrs. Ellen G. White: Hendes liv, kristen erfaring og arbejde.   
 Jeg betroede nu alle mine bekymringer og forvirringer til min mor. Hun følte ømt med mig og opmuntrede mig, sagde at jeg skulle gå til ældre Stockman efter råd, som forkyndte adventlæren i Portland. Jeg havde stor tillid til ham, for han var en hengiven tjener i Kristus. Efter at have hørt min historie, lagde han sin hånd hengivent på mit hoved og sagde med tårer i sine øjne: "Ellen, du er kun et barn. Dine erfaringer er en meget enestående for én i din følsomme alder. Jesus må berede dig for et særligt arbejde."     
Han fortalte mig da at hvis jeg endda var en person af mange år og sådan plaget med tvivl og fortvivlelse, burde han fortælle mig, at han <i>vidste</i> at der var håb for mig, gennem Jesu kærlighed. Den meget smertene sjælekamp, jeg havde lidt, var et positivt vidnesbyrd, for at Herrens Ånd stræbte efter mig. Han sagde at når synderen bliver forhærdet i skyld, indser han ikke sin overtrædelses størrelse, men bilder sig selv ind at han er ved det rigtige og er i ingen særlig fare. Herrens Ånd forlader ham og han bliver ligegyldig og ligeglad eller dumdristig trodsig. Denne gode mand fortalte mig om Guds kærlighed for sine fejlende børn og i stedet for at fryde sig over deres undergang, længes han efter at drage dem til sig i enkel tro og tillid. Han holdt sig fast ved Kristi store kærlighed og genløsningsplanen.     
Han fortalte om min tidlige ulykke og sagde at den var faktisk en svær lidelse, men han bød mig at tro at den elskenes Faders hånd ikke havde været draget bort fra mig; så det i det fremtidige liv, når tågen der da havde formørket mit sind var forsvundet, ville jeg erkende den forudseenhed der havde synes så grusom og gådefuld. Jesus sagde til sine disciple: "Hvad jeg gør, fatter du ikke nu, men du skal forstå det siden efter." I den store fremtid skal vi ikke længere se som igennem glasagtig mørke, men komme ansigt til ansigt med den guddommelige kærlighed skønheder.     
 "Gå frit, Ellen," sagde han med tårer i sine øjne; "Vend tilbage til din indre tillid til Jesus, for han vil ikke tilbageholde sin kærlighed fra den oprigtigt søgende." Da bad han alvorligt for mig og det var som om at Gud ville visselig betragte denne bøn, som fra sine hellige også hvis mine ydmyge bønner var uhørte. Jeg forlod ham i trøstet og opmuntret tilstand.     
På de få minutter hvor jeg fik belæring fra ældre Stockman, havde jeg fået mere kundskab i spørgsmålet om Guds kærlighed og medlidende ømhed end fra alle prædikenerne og formaningerne som jeg altid havde lyttet til. Jeg tog hjem igen og gik frem for Herren og lovede at gøre og lide for hvad som helst han måtte kræve af mig, hvis bare Jesu smil opmuntrede mit hjerte. Den samme opgave var mig overdraget, som tidligere havde fortrængt mit sind: at tage mit kors iblandt Guds samlede folk. Der bød sig hurtig en lejlighed; der var et bedemøde den aften, som jeg var med til.     
Jeg bøjede mig skælvende under bønnerne der blev opsendt. Efter at få havde bedt, løftede jeg min stemme i bøn, før jeg vidste af det. Guds løfter viste sig for mig, som havde mange værdifulde perler, der kun skulle modtages ved forespørgsel. Idet jeg bad, blev sjælens byrde og kval som jeg længe havde udholdt, forladt mig og Herrens velsignelse kom over mig, som nænsom dug. Jeg priste Gud fra mit hjertes dybeste. Alt synes lukket ude fra mig, undtagen Jesus og hans herlighed og jeg mistede bevidstheden for hvad der var omkring mig.     
Da jeg i vågne op til bevidsthed, fandt jeg mig selv i min onkels hus, hvor jeg var samlet til bedemøde. Hver ken min onkel eller tante var glad for religion, selvom sidstnævnte tidligere havde bekendt sig, men faldet fra siden. Jeg fik at vide at han var meget forstyrret, da Guds kraft hvilede over mig på en så særlig måde, og havde gået på gulvet, stærkt oprevet og fyrstyrret i sit sind. Da jeg blev slet ned første gang, var nogle af de tilstedeværende meget foruroliget, og var ved at gå efter en læge, idet de troede at et pludseligt og farligt ildebefindende havde angrebet mig, men min mor bad dem lade mig være, for det var tydeligt for hende, og for andre erfarne kristne, at det var Guds forunderlige kraft som havde lammet mig.    
Den efterfølgende dag, havde en stor forandring fundet sted i mit sind. Det synes for mig at jeg svært kunne være den samme person, som forlod min Faders hus den dyrebare aften. Dette skriftsted lød hele tiden i mine tanker: "Herren er min hyrde, mig skal intet fattes." Mit hjerte var fuld af lykke, idet jeg dæmpet gentog disse ord.     
Nu tog troen mit hjerte i besiddelse. Jeg nærede en uudsigelig kærlighed for Gud, og havde hans Ånds vidner for at mine synder var tilgivet. Mit syn på Faderen var forandret, jeg så nu på ham som en venlig og nænsom fader, snarere end en streng tyran der tvinger mennesker til blind lydighed. Mit hjerte gik ud mod ham i dyb og inderlig kærlighed. Lydighed mod hans vilje så ud til at være som en glæde; det var en fornøjelse at være i hans tjeneste. Ingen skygge formørkede det lys der åbenbarede for mig Guds fuldkomne vilje. Jeg nærede forsikringen fra en iboende Frelser og indså den sandhed om hvilken Kristus havde sagt: "den, som følger mig, skal aldrig vandre i mørket, men have livets lys."     
Alt i naturen syntes at besidde herlighed, og lod til at genspejle Guds elskelige smil. Min fred og lykke var i en sådan modsætning med mit tidligere mørke og kval at det var for mig som jeg var udfriet fra helvedet og overført til himlen. Jeg kunne endda prise Gud for den ulykke som har været mit livs prøvelse, for det havde været middel til at fæstne tankerne på evigheden. Var jeg naturlig, stolt og ambitiøs havde jeg ikke tilbøjelig til at give mit hjerte til Jesus, var det ikke været for den smertelige lidelse, der, på en måde, havde afskåret mig fra verdens sejr og tomhed.     
I seks måneder kom ikke en skygge over mit sind, ejheller forsømte jeg en eneste pligt. Hele min bestræbelse var at gøre Guds vilje og have hele tiden Jesus og himlen i tanke. Jeg var overrasket og henrykt over de klare synspunkter der nu blev fremstillet for mig om forsoningen og Kristi gerning. Jeg vil ikke forsøge at forklare mine tankers udfoldelser yderligere; lad det være nok at sige at gamle ting er gået væk, alt er blevet nyt. Der var ikke en eneste sky til at spolere min fuldkomne lyksalighed. Jeg længdes efter at fortælle beretningen om Jesus kærlighed, men jeg følte ingen tilbøjelighed til at gå ind i tarvelig samtale med nogen. Mit hjerte var så fyldt med Guds kærlighed og den fred, der gav forståelse, så at jeg elskede at meditere og at bede.     
Aftnen efter at have fået så stor en velsignelse, var jeg til et adventmøde. Da tiden kom til Kristi efterfølgere og tale om hans velvilje, kunne jeg ikke tie stille, men rejste mig og berettede om min oplevelse. Ikke en tanke var kommet ind i mit sind for hvad jeg skulle sige; men den enkle historie, om Jesu kærlighed til mig, faldt fra mine læber fuldstændigt frit og mit hjerte var så lykkeligt for at blive frigjort fra den mørke fortvivlelse, at jeg mistede min fornemmelse for folkene omkring mig og jeg synes at være alene med Gud. Jeg fandt intet besvær for at udtrykke min fred og lykke, undtagen glædestårerne der kvalte min udtalelser i det jeg fortalte om den vidunderlige kærlighed at Jesus havde vist mig.     
Bror Stockman var til stede. Han havde for nylig set mig i dyb fortvivlelse og den markante forandring i min optræden og følelser rørte hans hjerte; han græd højt, glædede sig med mig og priste Gud for den styrke af hans nænsomme barmhjertighed og kærlige godhed. Mit hjerte flød så meget over af glæde, at jeg ønskede at fortælle andre hvor meget Herren havde gjort for mig.     
Lejlighedsvis var jeg med til den kristne kirke, hvor ældre Brown var præst. Underkonferensmødet blev jeg indbudt til at fortælle om min erfaring, som blev betragt som noget specielt, og jeg følte ikke kun stor frihed til at udtrykke mig, men lykke, i at fortælle min simple beretning og Jesu kærlighed og glæden ved at være modtaget af Gud. Idet jeg talte, med betvinget hjerte og tårefyldte øjne, synes min sjæl draget mod himlen i taksigelse. Herrens smeltende kraft kom over de forsamlede folk. Mange græd og andre priste Gud.     
Syndere blev indbudt til at rejse sig for bøn og mange besvarede kaldet. Mit hjerte var så taknemmelig til Gud for den velsignelse han havde givet mig at jeg længdes efter at få andre med i denne indviede glæde. Mit sind blev dybt interesseret i dem som led under en følelse af Herrens mishag og byrde for synd. Medens jeg berettede om min oplevelse, følte jeg at ingen kunne modsætte sig vidnesbyrdet fra Guds tilgivende kærlighed, som havde gjort en så vidunderlig forandring i mig. Den sande omvendelses virkelighed synes så tydelig for mig at jeg følte at jeg næsten hjalp unge venner indtil lyset og ved enhver lejlighed udøvede min indflydelse mod denne afslutning.     
Jeg arrangerede møder med mine unge venner, nogle af dem var betydelig ældre end jeg selv og nogle få var gifte personer. En del af dem var tomme og tankeløse; min erfaring lød til dem som en intetsigende historie og de gav ikke agt på det jeg bad om. Men jeg besluttede mig for, at mine anstrengelser aldrig skulle ophøre ved disse kære sjæle, som jeg havde en så stor en interesse for og var overgivet til Gud. Adskillige hele aftner blev brugt af mig i alvorlig bøn for dem, som jeg havde udsøgt og bragt sammen for at arbejde og bede med dem.     
Nogle af dem havde været sammen med os, bare for at høre hvad jeg havde at sige; andre tænkte jeg var ved siden af mig selv og var hårdnakket i mine bestræbelser, særlig når de ikke viste deltagelse fra deres egen side. Men ved alle vore småmøder fortsatte jeg at tilskynde til bøn for enhver enkelt, indtil de havde overgivet sig til Jesus, vedkendt sig hans tilgivende kærligheds fortjeneste. Enhver var omvendt til Gud.     
Nat efter nat lod jeg til i mine drømme at arbejde med sjælenes frelse. Ved disse stunder var særlige tilfælde overbragt til mine tanker; disse søgte jeg derefter ud og bad om dem. I alle tilfælde på nær et overgav disse personer sig selv til Herren. Nogle af vore tidligere brødre frygtede at jeg var for ivrig for sjælenes omvendelse, men tiden synes for mig så kort, at det påhvilede alle, som havde et håb for en velsignet udødelighed og ventede på Kristi snare komme, at arbejde uden ophør for dem, som stadig var i deres synder og stod på ruinens frygtelige rand.     
Skønt jeg var meget ung, var frelsesplanen meget klar for mig og min personlige erfaring havde været så markant, at, ved at betragte dette, vidste jeg at det var min pligt at fortsætte mine anstrengelser for dyrebare sjæle og at bede og bekende Kristus ved enhver lejlighed. Hele min tilværelse blev ofret til min Mesters tjeneste. Lad komme hvad der ville, jeg besluttede mig for at behage Gud og leve som én, der forventede at Frelseren ville komme og belønne de trofaste. Jeg følte, som et lille barn, der kommer til Gud, som til min far og spurgte ham efter hvad han ville have mig til at gøre. Da min pligt altså var gjort tydelig for mig, var det min største lykke at udføre den. De ældre i erfaring, end mig selv forsøgte at holde mig tilbage og afkøle min tros iver; men med Jesu smil strålende i mit liv og Guds kærlighed i mit hjerte, gik jeg på min vej med glædefyldt ånd.   

2 03 1876 The Signs of the Times Mrs. Ellen G. White: Hendes liv, kristen erfaring og arbejde.   
 Idet jeg mindes erfaringen i mit tidlige liv, kom min bror, mit håbs og frygts tillid, den alvorlige medfølende i min kristenerfaring, ind i mine tanker med en strøm af nænsomme erindringer. Han var én af dem, for hvem synd kun bringer kun få fristelser. Naturlig og opbyggende, søgte han aldrig selskab med de unge og udsvævende, men valgte snare selskab med de kristne hvis omvendelse ville belære ham livets vej. Hans optræden blev alvorlig hen ad årene; han var venlig og fredelig og hans sind var næsten hele tiden fyldt med religiøse tanker. Hans liv var bestemt til, af dem som kendte ham, at være et mønster for de unge, et levende eksempel af sand kristenheds ynde og skønhed.     
Min fars familie var af og til stadig med i metodistmenigheden og også til klassemøderne der blev holdt i de private hjem. En aften tog min broder Robert og jeg selv til et klassemøde. Førsteældsten var til stede. Da det blev min brors tur, talte han med stor ydmyghed, dog med en klarhed, om nødvendigheden for en fuldstændig sikkerhed for at møde vor Frelser, når han ville komme i himlens skyer med kraft og megen herlighed. Medens min bror talte, glødede et himmelsk lys på hans sædvanlige enestående ansigtsudtryk. Han lod til at være båret af en ånd ud over de givne omgivelser og talte som om det var i Jesu nærhed. Da jeg blev opfordret til at tale, rejste jeg, fri i ånden, med et hjerte fyldt af kærlighed og fred. Jeg fortalte om min store lidelse under syndens domfældelse, hvordan jeg længe havde modtaget den længe eftersøgte velsignelse, en udelt overensstemmelse med Guds vilje og udtrykte min glæde i de beretninger om min Forløsers snare komme for at tage sine børn hjem.     
 I min enfoldighed forventede jeg at mine metodistbrødre og -søstre ville forstå mine følelser og glæde sig med mig. Men jeg blev skuffet; adskillige søstre udtrykte mishag og flyttede deres stole støjende og vendte deres ryg til mig. Jeg kunne ikke forestille mig hvad der blev sagt som kunne støde dem og talte meget kortfattet og mærkede den kølige påvirkning fra deres misbilligelse. Da jeg var ophørt med at tale, spurgte ældre B mig om det ikke ville være mere behageligt at leve et langt liv i nytte og gøre andre det godt, end at Jesus kom hurtigt og ødelagde stakkels syndere. Jeg svarede at jeg længdes efter Jesu komme. Da vil synd få en ende og vi vil glæde os over helliggørelse for evigt, uden nogen djævel til at friste og lede os på vildspor.     
Han spurgte da om jeg ikke hellere ville dø med fred i min seng, end at gennemgå smerten at blive forandret, medens jeg levede, fra dødelighed til udødelighed. Mit svar var at jeg ønskede at Jesus ville komme for at tage sine børn; at jeg var villig til at leve eller dø om Gud ville og kunne let udholde al smerte, der kunne bæres samtidigt på et øjeblik; så jeg ønskede tidens hjul ville rulle hurtigt rundt og bringe velskomstdagen, så disse elendige legemer kunne forandres og udformes som Kristi mest herlige legeme. Jeg begyndte også dette da jeg levede nærmest til Herren, da måtte jeg alvorlig længes efter hans tilsynekomst. Nogle af de tilstedeværende her synes at være stærkt mishaget.     
Da ældre B talte til de andre i klassen, udtrykte han stor glæde med forventning til det verdslige tusindårsrige, hvor jorden skulle blive fyldt med Herrens kundskab, som vandene dækker havet. Han længes efter at se denne herlige periode indledes. Efter at mødet var slut, blev jeg bevidst behandlet med markeret kulde af dem som før havde været rare og venlige mod mig. Min bror og jeg tog hjem igen og følte os bedrøvet over at være misforstået af vore brødre og at spørgsmålet om Jesu snare komme skulle vække en sådan bitter modstand i deres bryster.     
Dog var vi taknemmelige over at vi kunne se det dyrebare lys, og glæde os over at se frem til Herrens komme. På vejen hjem talte vi alvorligt om vor nye tros og håbs beviser. "Ellen," sagde Robert, "er vi bedragede? Er dette håb om Kristi snarlige tilsynekomst på jorden et kætterri, som prædikanter og religionsbekender modsætter sig så bitterligt? De sagde at Jesus ikke ville komme tusindvis og tusindvis år. Hvis de blot ville nærme sig sandheden, så kan verden ikke få en afslutning i vor tid."    
Jeg tude ikke give vantroen et øjebliks opmuntring, men svarede hurtigt: "Jeg tvivler ikke, men den lære mr. Miller forkyndte er sandhed. Hvilken kraft fulgte med hans ord, hvilken overbevisning blev synderens hjerte ikke hjemsøgt med!"     
Vi talte åbent ud om dette idet vi gik, og besluttede at det var vor pligt og privilegium at se efter vor Frelsers komme, og at det ville være det sikreste at berede os for Hans tilsynekomst, og være parat til at møde Ham med glæde. Hvis Han kom, hvad vil så være udsigterne for dem, som nu siger: "Min Herre lader vente på sig," og ikke havde noget ønske om at se Ham? Vi undredes over hvordan prædikanterne turde være så tavse med i deres angst for syndere og frafaldne, når de siger: "Fred, fred!" skønt advarselsbudskabet blev givet til alle over landet. Perioden virkede meget alvorlig for os; vi følte at vi ikke havde nogen tid at miste.     
Robert sagde: "Et træ kendes på sine frugter. Hvad har denne tro gjort for os? Den har overbevist os om at vi ikke er parat for Herrens genkomst; at vi må komme rene i hjertet, ellers kan vi ikke møde vor Frelser i fred. Det havde vækket os til at søge efter ny styrke og nåde fra Gud. "Hvad har det gjort for dig, Ellen? Vil du have været det, som du er nu, om du aldrig havde hørt læren om Kristi snarlige genkomst? Hvilket håb har det ikke indgydt i dit hjerte; hvilken fred, glæde og kærlighed har det givet dig? Og for mig har det gjort alt. Jeg elsker Jesus, og alle kristne. Jeg elsker bedemøder. Jeg finder stor glæde i at læse min bibel og i bøn. Hvis denne dyrebare tro har gjort stort arbejde for os, vil det ikke gøre så meget for alle som vil tro det, og alvorligt længtes efter Hertens tilsynekomst?"    
Vi følte os begge bestyrket af denne samtale, og besluttede at vi ikke ville vende os bort fra vor oprigtige sandhedsoverbevisning, og det velsignede håb om Kristi snarlige komme i himlens skyer. Ikke så længe efter dette deltog vi igen ved klassemødet. Vi ønskede virkelig en anledning til at tale om Guds dyrebare kærlighed som bestyrkede vore sjæle. Jeg ønskede specielt at fortælle om Herrens godhed og barmhjertighed imod mig. Det var så stor en chance for mig, at det var min pligt at udnytte enhver lejlighed til at bevidne min Frelsers kærlighed.    
Da min tur kom til at tale, startede jeg med de vidnesbyrd jeg nød fra Jesu Kærlighed og at jeg med glædelig forventning, så frem til start at møde min Forløser. Troen at Kristi komme snart var nær, havde oprørt min sjæl til at søge mere alvorligt efter Guds Ånds helliggørelse. Her afbrød klasselederen mig og sagde: "Du modtog helliggørelse gennem metodismen, gennem <i>metodismen</i>, søster, ikke gennem en fejlagtig teori." Jeg følte mig tvunget til at bekende sandheden, at det ikke vor gennem metodismen at mit hjerte havde modtaget dets nye velsignelse, men ved gribende sandheder om Jesu personlige tilsynekomst. Igennem dem havde jeg fundet fred, glæde og fuldkommen kærlighed. Således sluttede mit vidnesbyrd, det sidste som jeg frembar i klassen med mine metodistbrødre.    
Robert talte da, på hans sagtmodige måde og dog i en så klar betagende måde, at nogle græd og var meget rørte; men andre rømmede sig uenigt og lod til at være helt utilpas. Efter at have forladt klasserummet, talte vi igen over vor tro og forundres over at vore kristne brødre og søstre så dårligt kunne tåle at få et ord talt med henblik på vor Frelseres komme. Vi tænkte af hvis de elskede Jesus som de skulle, ville det ikke være nogen stor pinsel at høre om hans genkomst, men tværtimod, ville de hilse nyhederne med stor glæde.    
Vi var overbevist om at vi ikke længere skulle deltage ved metodistmødet. Håbet om Kristi herlige tilsynekomst fyldte vore sjæle, og ville finde sit udtryk når vi rejste os op for at tale. Dette lod til at optænde forbitrelse hos de tilstedeværende imod de to ydmyge børn som, over for modstanden, turde tale om den tro, som havde fyldt deres jerter med fred og lykke. Det var tydeligt at vi ikke længere havde frihed til klassemødet; for vort vidnesbyrd provokerede fremkaldte spotske smil og spydighederne nåde vore ører ved slutningen af mødet, fra brødre og søstre som vi respekterede og elskede.  

9 03 1876 The Signs of the Times Mrs. Ellen G. White: Hendes liv, kristen erfaring og arbejde.   
 Adventisterne havde møder må samme tid i Beethovenhallen. Min far fulgte dem helt regelmæssigt, sammen med sin familie. Tiden for det andet komme var planlagt at være i år 1843. Tiden synes at være så kort, for at sjæle kunne blive frelst, at jeg besluttede mig til at gøre alt hvad der var i min magt for at lede syndere ind i sandhedens lys. Men for mig syntes de umuligt, så ung, og svagt helbred, at gøre så meget i det store værk.    
Der var tre søstre af os hjemme, - Sara, som var adskillige år ældre og min tvillingsøster, Elizabet, og jeg selv. Vi talte sagen igennem for os selv og besluttede at tjene de penge vi kunne og bruge dem til at købe bøger og traktater til gratis uddeling. Dette var det bedste vi kunne gøre og vi gjorde denne smule med glæde. Jeg kunne kun tjene femogtyve cents på en dag. Jeg brugte intet på unyttige smykker, eller pyntebånd, for forfængeligt udseende så syndigt ud i mine øjne; så jeg havde altid lidt i kassen, som jeg købte gode bøger for. Disse bøger lagde jeg i hænderne på erfarne personer der sendes ud.    
Ethvert blad i denne tryksag synes dyrebar i mine øjne, for det var som en lysets budbringer til verden, at jeg bød dem beredde sig for de store begivenheder der var nær for hånden. Dag for dag sad jeg ved sengen og samlede stakke, og udførte min opgave med skælvende fingre; hvor omhyggelig jeg vil lægge de dyrebare sølvstykker til side som jeg fik tilbage, og som skulle bruges på læsemateriale der kan oplyse og vække dem som var i mørke. Jeg blev ikke fristet til at lægge mine fortjenester til side for at tilfredsstille mig selv, for sjæles frelse var mit sinds byrde, og mit hjerte skælvede for dem, som biledte sig selv ind i at de levede i sikkerhed, medens advarselsbudrskabet blev givet til verden. Min stadige tanke var: Hvad kan jeg gøre, et barn, for at hjælpe i Guds værk og frelse stakkels syndere fra udslettelse.    
En dag lyttede jeg til en samtale mellem min mor og en søster, med hensyn til en prædiken som de havde hørt fornyelig, om sjælen ikke har naturlig udødelighed. Nogle af prædikantens sikre skriftsteder blev gengivet. Blandt dem husker jeg at disse gjorde stort indtryk på mig:    
 "Den sjæl, der synder, den skal dø." "De levende ved dog, at de skal dø, men de døde ved ingenting." Præd. 9,5 "Som den salige og eneste hersker, kongernes Konge og herrernes Herre, skal lade os se, når tid er inde, han, den <i>eneste</i>, der har udødelighed." "Til dem, der med udholdenhed i god gerning søger herlighed og ære og uforkrænkelighed."     
Jeg lyttede til disse nye tanker med en intens og stor interesse. Da jeg blev alene med min moder, forhørte jeg om hun virkelig troede at sjælen ikke var udødelig. Hendes svar var at hun frygtede at vi virkelig har været i vildfarelse i dette spørgsmål lige så vel som i nogle andre.     
 "Men, mor," sagde jeg, "tror du virkelig at sjælen sover i graven indtil opstandelsen? Tror du at den kristne, når han dør, ikke går udødelig til himlen, ej heller synderen til helvedet?     
Hun svarede: "Bibelen giver os intet bevis for at der er et evigt brændende helvede. Hvis der er et sådant sted, burde det være omtalt i den hellige Bog."     
 "Hvorfor, mor! skreg jeg, i overraskelse, "det er fremmed tale fra dig! Hvis du tror denne fremmede teori, så lad ingen vide af det; for jeg frygter at syndere vil samle sikkerhed fra denne tro og aldrig ønske at søge Herren.     
 "Hvis det er forsvarlig bibeltro," svarede hun, "i stedet for at forhindre syndernes frelse, vil det være midlet til at vinde dem for Kristus. Hvis Guds kærlighed ikke vil fremkalde oprør til overgivelse, vil et evigt helvedes rædsel ikke drive ham til omvendelse. Desuden, synes det ikke at være en rigtig måde at vinde sjæle til Jesus, ved at tiltrække en af sindets laveste egenskaber, foragtelig frygt. Jesu kærlighed tiltrækker, den vil underkue det hårdeste hjerte."     
Det gik nogle måneder efter den samtale, før jeg hørte noget mere om dette lærepunkt; men i løbet af den tid havde mit sind været optaget af dette spørgsmål. Når jeg hørte det forkyndt, tog jeg det for at være sandheden. Fra den gang hvor lyset om dødens søvn drog på mit sind, forsvandt mysteriet om opstandelsen og de store begivenheder i sig selv tog en ny og ophøjet betydning. Mit sind havde ofte været forstyrret af dets anstrengelser for at forene den umiddelbare belønning eller dødens straf, med den ubetvivlende kendsgerning af en fremtidig opstandelse og dom. Hvis sjælen ved døden gik til evig lykke eller ulykke, hvor var så behovet for opstandelse af det skrøbelige og hensmulderende legeme?     
 Men denne nye og vidunderlige tro lærte mig, hvorfor inspirerede skrivere havde dvælet så meget over legemets opstandelse; det var fordi hele væsnet sov i graven. Jeg kunne nu klart se vildfarelsen i vort tidligere standpunkt. Een endelig doms forvirring og nyttesløshed, efter at sjæle allerede var blevet dømt og udpeget deres lod, var meget tydelig for mig nu. Jeg så at håbet for den efterladte, se fremad til den herlige dag, hvor livgiveren skal bryde gravens lænker, og de retfærdige døde skal stå op og forlade deres fængselshus, og blive iklædt herligt og evigt liv.    
Alle i vor familie var interesseret i læren i Herrens snarlige komme. Min far havde længe stået som en af støtterne i metodistmenigheden. Han har været den der formaner. Og leder for møderne i hjemmene et stykke fra byen. Dog, aflagde metodistprædikanten os et særligt besøg og greb anledningen til at underrette os om at vor tro og metodismen ikke kunne stemme overens. Han forhørte sig ikke om vore grunde til at tro som vi gjorde, ej heller at gøre nogen henvisning til bibelen for at overbevise os om vor vildfarelse; men han fastslog at vi havde tilegnet os en ny og fremmed tro, som metodistmenigheden ikke kunne acceptere.    
Min fader svarede han måtte misforstå ved at kalde dette en ny og fremmed lære, da Kristus selv, i sin lære til sine disciple, havde forkyndt sit andet komme. Han har sagt: "I min Faders hus er der mange boliger. Hvis ikke, havde jeg sagt jer det; thi jeg går bort for at gøre en plads rede for jer. Og når jeg er gået bort og har gjort en plads rede for jer, kommer jeg igen og tager jer til mig, for hvor jer, dér skal også I være."     
Da han blev taget op til himlen for deres øjne og en sky bar ham fra deres synskreds og idet hans trofaste efterfølgere stod og stirrede efter deres forsvundne Herre, "se, da stod der hos dem to mænd i hvide klæder og de sagde: "I galilæiske mænd, hvorfor står I og ser op imod himlen? Denne (51) Jesus, som er optaget fra jer til himlen, han skal komme igen på samme måde, som I har set ham fare til himmelen."     
Og," sagde min far, ophedet i sit emne, "den inspirerede Paulus skrev et brev til opmuntring af sine brødre i Tessalonika og sagde: "Og jer, der lider trængsel, hvile sammen med os, når Herren Jesus åbenbares fra Himmelen med sine mægtige engle, med flammende ild og bringer straf over dem, der ikke vil vide af Gud at sige og giver dem, som ikke er lydige mod vor Herres Jesu evangelium; de skal nemlig straffes evig undergang bort fra Herrens ansigt og hans vældes herlighed på hin dag, når han kommer for at vise sig herlig i sine hellige og underfuld i alle, der blev troende." 2 Tess 1,7-10 "Thi Herren selv skal stige ned fra Himmelen og der skal lyde en befaling, en overengels røst og Guds basun. Og først skal de døde i Kristus opstå; derefter skal vi, som lever og bliver tilbage, bortrykkes tillige med dem i skyerne for at møde Herren i luften; og så skal vi altid være sammen med Herren. Så trøst hverandre med disse ord!"     
 "Dette er stor vigtighed for vor tro. Jesus og hans apostle dvælede ved begivenhederne for det andet komme med glæde og triumf; og de hellige engle erklærede at Kristus, som steg op til himlen, skal komme igen. Dette er vor forargelse, tro Jesus og hans disciples ord. Dette er en meget gammel lære og bærer ingen plet af kætteri."     
Prædikanten prøvede ikke at henvise til et eneste skriftsted, som ville påvise os i vildfarelse, men undskyldte sig selv med en bøn om tid. Han anviste os at stille og roligt at trække os tilbage fra menigheden og undgå en offentlig undersøgelse. Vi blev klar over at andre af vore brødre blev mødt med lignende behandling i en sådan sag og vi ønskede ikke at vi skal skamme os over at vedkende os vor tro, eller være ude af stand til at understøtte den med skriften, så mine forældre insisterede at de ville være klar over grunden til denne anmodning.     
Det eneste svar til dette var et flygtigt erklæring at vi havde gået imod menighedens regler og den bedste fremgangsmåde ville være at frivilligt at trække det tilbage for at spare en undersøgelse. Vi svarede at vi foretrak den regulære undersøgelse og forlangte at vide hvilken synd var langt på os, idet vi var bevidst om, at der intet forkert var ved at vente på og holde af Frelserens tilsynekomst.     
Ikke længe efter, blev vi anmeldt til at være til stede, til et bestyrelsesmøde i menigheden. Der var kun få tilstede. Indflydelsen fra min far og hans familie var således at vore modstandere ikke havde ønske om at overbringe vor sag for et stort antal af forsamlingen. Den eneste beskyldning der blev fremført, var at vi havde gået imod deres regler. På vort spørgsmål om hvilke regler vi havde overtrådt, begyndte det, efter en lille vaklen, at vi havde fulgt andre møder og havde forsømt at møde regelmæssigt i vor klasse. Vi kom i gang med den del af familien, der havde været i landet, for nogen tid siden. Ingen som forblev i byen havde været borte fra klassemøderne i mere end få uger. De var praktisk talt tvunget til at blive væk fordi de vidnesbyrd de bar blev mødt med markant misbilligelse. Vi mindede dem også om at visse personer som ikke havde fulgt klassemøderne i et år, stadig ikke fulgte klassemøderne, men dog havde god anseelse.     
Der blev spurgt om vi ville bekende, at vi havde afviget i deres regler og om vi også ville indvillige, at tilpasse os dem i fremtiden. Vi svarede at vi turde ikke opgive vor tro eller fornægte Guds indviede sandheder; da vi ikke kunne undvære håbet om vor Forløsers snare komme; da efter den optræden som de kaldte kætteri, måtte vi fortsætte med at dyrke Herren. Min far fik Guds velsignelse for sit forsvar og vi forlod alle bestyrelsen med godt humør, lykkelig i bevidstheden om ret og Jesu bifaldende smil. Vi mærkede den vished at Gud var ved vor side, og han var stærkere end alle som var imod os.     
Den næste søndag, ved begyndelsen af lovprisningen, læste første-ældste vore navne op, syv stykker, som løst fra menigheden. Han begyndte med at vi ikke var udstødt på grund af forkert eller umoralsk handling, at vi var af pletfri karakter og misundelsesværdig anseelse, men vi havde været skyldig i at gå i modsætning til metodistmenighedens regler. Han erklærede at en dør nu var åben og at alle som nu var skyldig i lignende brud af reglerne ville blive behandlet på samme måde.     
På det tidspunkt der var mange i menigheden som ventede på Frelserens tilsynekomst og denne trussel blev givet for at skræmme dem til underkastelse. I nogle tilfælde har den politik bevirket det ønskede resultat og Guds gunst blev solgt til et sted i menigheden. Mange troede, men vovede ikke at bekende deres tro, for ikke at de skulle blive vist ud af synagogen. Men nogle gik senere og tilsluttede sig deres selskab som ventede på Frelseren.     
På det tidspunkt var profetens ord i høj grad dyrebare: "Således siger eders brødre, der hader eder og støder eder bort for mit navns skyld: "Lad Herren vise sig i sin herlighed, så vi kan se eders glæde!" Men de skal blive til skamme!"   

16 03 1876 The Signs of the Times Mrs. Ellen G. White: Hendes liv, kristen erfaring og arbejde.
 I seks måneder havde ikke en sky sat sig imellem mig og min Frelser. Hvor der end var en god anledning, frembar jeg mit vidnesbyrd til møder, og blev stærkt velsignet. Nogle gange hvilede Herrens Ånd over mig med en sådan kraft at mine kræfter blev taget bort. Dette var en prøvelse for nogle, som var kommet ud af de tidligere menigheder, og ordene blev ofte sagt i hentydning til mine ører, som sårede mig. De troede ikke at nogen kunne blive så fyldt med Herrens Ånd som at de mistede deres styrke. Jeg begyndte at blive bange. Sådan tænkte jeg. Er jeg ikke retfærdiggjort ved at tie stille til møderne, og betvinge mine følelser, når mine vidnesbyrd skaber en sådan modstand, endog til mødet, og i nogle af deres hjerter med ældre erfaring, og i årevis, end jeg selv.     
Jeg antog denne tavshedsplan for en tid og prøvede at overbevise mig selv, at det at undertrykke mit vidnesbyrd, ville ikke hindre mig fra overleve min religion. Jeg følte mig ofte stærkt indprentet at det var min pligt at tale til mødet, men afholdt mig fra at gøre det og var klar over at derved have forvoldt Guds Ånd sorg. Jeg blev endda nogle gange væk fra møder, fordi de ikke blev fulgt af dem, som mit vidnesbyrd plagede. Jeg unddrog mig for at fornærme mine brødre og i dette tillod menneskets frygt for at bryde med den uforstyrrede forening med Gud, som havde velsignet mit hjerte i så mange måneder.     
Vi havde arrangeret aftenbønnemøder på forskellige lokaliteter i byen for at imødekomme alle, som ønskede at følge dem. Familien som var længst fremme i at bistå mig, tilsluttede en af dem. Ved den anledning, medens dem som var samlet var i bøn, kom Herrens Ånd over mødet og en af medlemmerne af den familie blev udmattet som en død. Hans slægtninge stod grædende omkring ham og gnider hans hænder og brugte styrkende drikke. Omsider opnåede han tilstrækkelig styrke, til at prise Gud og beroligede deres frygt ved råben med triumf over det tydelige vidnesbyrd, at han havde modtaget fra Herrens kraft over ham. Den unge mand var ude af stand til at komme hjem den aften.    
Dette troede familien var en tilkendegivelse af Guds Ånd, men blev ikke overbevist om at det var den samme guddommelige kraft der hvilede over mig til tider, frarøvede mig al naturlig kraft og fyldte min sjæl med Jesu fred og kærlighed. De var fri til at sige at min oprigtighed og fuldkomne ærlighed ikke kunne betvivles, men de betragtede mig som selvbedraget, i at tage det for at være Herrens kraft, som kun var resultatet af min egen overanstrengte følelser.     
Mine tanker var i stor forvirring ved følgen af den modstand og som tiden drog nærmere til vort egentlige møde, var jeg i tvivl hvorvidt eller ikke om det var godt for mig at følge det. Nogle dage forud havde jeg været i stor pine på grund af den følelse der viste sig i mig. Endelig besluttede jeg at blive hjemme og således undslippe mine brødres kritik. I forsøget på at bede, gentog jeg disse ord igen og igen: "Herre, hvad vil du have mig til at gøre?" Svaret, som kom til mit hjerte synes at give mig tillid til min himmelske Fader og ventede tålmodigt på at kende hans vilje. Jeg overgav mig selv til Herren med den mest simple tillid som et lille barn og huskede at han havde lovet at dem, som følger ham skal ikke vandre i mørke.     
En pligtfølelse fik mig til at gå til mødet og jeg gik med fuld forsikring i mit sind at alt ville blive godt. Medens vi var bøjet foran Herren, var mit hjerte draget frem i bøn og fyldt med en fred som kun Kristus (46) kan give. Min sjæl glædede sig i Frelserens kærlighed og fysisk styrke forlod mig. Med barnlig tro kunne jeg kun sige: "Himlen er mit hjem og Kristus min Forløser."    
Det blev sagt at én i familien var imod Guds krafts tilkendegivelser overfor mig og ved den lejlighed begyndte han at tro at jeg var under en sindsbevægelse, som han tænkte at det var min pligt at modstå, men i stedet for at gøre det, synes han, at jeg opmuntrede det som et tegn for Guds gunst. Hans tvivl og modstand påvirkede mig ikke den gang, for jeg følte mig lukket inde med Herren og hævet over al ydre påvirkning; men han havde knapt nok standset samtalen med en stærk mand, en hengiven og ydmyg kristen, da han var slået ned for hans øjne med af Guds kraft og rummet var fyldt med Helligånden.     
Ved opvågningen, var jeg meget lykkelig for at bære mit vidnesbyrd for Jesus og at berette om hans kærlighed til mig. Jeg bekendte min manglende tro på Guds løfter og min fejl i at hindre hans Ånds tilskyndelser fra menneskers frygt og erkendte at, til trods for min mistro, havde han ikke givet mig et uventet bevis for hans kærlighed og støttende nåde. H____ P____, broderen, som havde modsat sig mig, rejste sig og med tårer bekendte at hans følelser for mig havde været forkerte. Han bad ydmygt om min tilgivelse og sagde: "Søster Ellen, jeg vil aldrig igen spærre din vej. Gud har vist mig mit hjertes kulde og hårdnakkethed, som han har brudt ved beviset for hans kraft. Jeg har været meget forkert på den." "Når søster Ellen synes så lykkelig, ville jeg tænke: Hvorfor føler jeg ikke ligeså? Hvorfor modtog bror R ikke et sådant vidnesbyrd? - for jeg var overbevist at han var en helliget kristen og alligevel er ikke en sådan kraft faldet over ham. Jeg sendte en stille bøn, at, det var Guds hellige indflydelse, om, bror R kunne erfare den denne aften.     
 "Næsten samtidig med at ønsket udgik fra mit hjerte, faldt Bror R og udmattet af Guds kraft skreg: "Lad Herren virke!" Mit hjerte er overbevist, at jeg har været uforenelig med Helligånden, men jeg vil ikke længere bedrøves over det, ved hårdnakket vantro. Velkommen, lys! velkommen, Jesus! Jeg har svigtet og forhærdet, følt fornærmelse hvis nogen priste Gud og viste en glædes fyldest i hans kærlighed; men nu er mine følelser forandret, men modstand er hørt op, Jesus har åbnet mine øjne og jeg må dog råbe hans pris for mig selv. Jeg har sagt bitre og skarpe ting om Søster Ellen, som jeg sørger over nu og jeg bad for hendes tilgivelse og det er om alle andre som er tilstede."     
Bror R frembar da sit vidnesbyrd. Hans ansigt blev oplyst med himlens herlighed idet han priste Herren for de mirakler han havde udført den aften. Han sagde: "Dette sted er meget højtideligt på grund af den Allerhøjstes tilstedeværelse. Søster Ellen, i fremtiden vil du få vor hjælp og nærende forståelse, i stedet for den ubarmhjertige modstand der har været vist mod dig. Vi har været skjult for Guds Helligånds tilkendegivelser."     
Der har aldrig været spørgsmål om min fuldkomne oprigtighed, men mange havde troet jeg var ung og modtagelig, og at det var min pligt at beherske mine følelser, som de betragtede som en virkning af opildelse. Alle modstanderne indså nu deres fejltagelse og erkendte at arbejdet i virkeligheden var Herrens. Ved et bedemøde umiddelbart efter, H----- P-----, erfarede broderen, der var bekendt med sin forkerte modstand,Guds kraft i en så stor grad at hans ansigt skinnede med himmelsk lys og han faldt hjælpeløs til gulvet. Da hans styrke kom tilbage, indrømmede han igen at han, uden at vide det, havde været været i strid med Herrens Ånd, ved ikke at værne om de følelser han havde imod mig.     
Ved et andet bedemøde var der dog et andet medlem af den samme familie der udøvede en lignende optræden og bar det samme vidnesbyrd. Nogle få uger efter, medens det meste af bror P´s familie var i bøn i deres egen hjem, fejede Guds Ånd igennem rummet og omstyrtede den knælende i ydmyg bøn. Min far kom snart efter og fandt de alle, både forældre og børn, hjælpeløs under Herrens kraft.     
Kold formalitet begyndte at opløses for den mægtige påvirkning fra det allerhøjeste. Og alle som havde modsat mig, bekendte at de havde bedrøvet Helligånden ved at gøre sådan. De forenede sig i forståelse med mig og i kærlighed for Frelseren. Jeg blev glad om hjertet at guddommelig barmhjertighed havde jævnet min sti, så mine fødder kunne betræde den og åbenbarede min tro og tillid så rigeligt. Enhed og fred dvælede nu blandt vore folk som ventede på Herrens komme.  

23 03 1876 The Signs of the Times Mrs. Ellen G. White: Hendes liv, kristen erfaring og arbejde.   
 Med påpasselighed og bæven nærmede vi os tiden, hvor vor Frelser var forventet at komme. Med højtidelig alvor søgte vi, som et folk, efter at rengøre vore liv, så vi kunne blive klar til at møde ham ved hans komme. Uanset modstanden fra prædikanter og menigheder, var Beethovenhallen i Portland-byen overfyldt hver aften; især var der en stor forsamling om søndagen. Ældre Stockman var en dybt gudfrygtig mand. Han havde et svagt helbred; og dog da han stod for folk, synes han at være løftet over fysisk svaghed og hans ansigt blev oplyst med den bevidsthed at hans lære var Guds indviede sandhed.     
 Der var en højtidelig, søgende kraft i hans ord, der ramte manges hjerter. Han udtrykte nogen gange et brændende ønske om at leve indtil han skulle hilse Frelserens komme i himlens skyer. Under hans gerning overbeviste Guds Ånd mange syndere og bragte dem i Kristi fold. Møderne blev stadig holdt i private huse i forskellige dele af byen, med de bedste resultater. Troende blev opmuntret til at arbejde for deres venner og slægtninge og omvendelser blev føjet til hver dag.     
Det distrikt om min fars familie egentlig tilhørte,blev der holdt aftensmøder i hjemmet hos en sø-kaptajn. Han bekendte sig ikke til nogen religion, men hans hustru var en oprigtig sandhedselsker. Til sidst blev kamptajnen overbevist gennem indflydelsen fra de kristendomsbekendendes møder, og greb troen om at han snart ville komme til verden.    
Alle klasser flokkedes til møderne i Beethovenhallen. Rige og fattige, høje og lave, prædikanter og lægfolk, var der alle, af forskellige grunde, hver især ivrig efter at høre læren om det andet komme. Skaren var så stor at man blev bange for at gulvet måtte give efter for den tunge vægt; men bygmesteren, blev rådført, beroligede disse ængstelser og satte tillid til bygningens styrke.    
Mange kom og fandt ikke nogen ståplads og gik skuffede væk. Mødernes program var enkel. En kort og tydelig prædiken blev sædvanligvis givet, derefter var der givet fri til almindelig tilskyndelse. Der var, som regel, den mest fuldkomne stilhed der var muligt, for så stor en mængde. Herren holdt modstandens ånd i skak medens hans tjenere forklarede grunden til deres tro.     
Nogle gange var redskabet svagt, men Guds Ånd gav vægt og kraft til hans sandhed. De hellige engles nærværelse mærkedes i forsamlingen og dagligt blev adskillige lagt til ded lille flok af troende.     
Engang da ældre Stockman forkyndte, sad ældre Brown, en kristen baptistprædikant, hvis navn har været omtalt før i denne beretning, ved skranken og lyttede til prædiken med intens interesse. Han blev dybt rørt og med ét blev hans udtryk bleg som døden, han faldt ned af stolen og ældre Stockman greb ham i hans arme netop som han faldt til gulvet og lagde ham på sofaen bag skranken, hvor han lå kraftløs indtil prædiken var færdig.     
Han rejste sig da, hans ansigt var stadigt blegt, men skinnede med lys fra retfærdighedens sol og gav et meget imponerende vidnesbyrd. Han lod til at modtage en hellig salvelse ovenfra. Han var sædvanligvis langsom til at tale og på en alvorlig måde, hel fri for sindsbevægelse. Ved den lejlighed bar hans højtidelige og velovervejede ord en ny kraft med sig, idet han advarede syndere og sine medprædikanter at lægge al vantro, fordomme og kold formalitet væk, som den fornemme Bereans, søgte de indviede skrifter, sammenlignede skriftsted med skriftsted, for at forvisse sig om disse ting ikke var sande. Han bad de tilstedeværende prædikanter ikke at føle sig såret ved den direkte og ransagende måde, som ældre Stockman havde overbragt det højtidelige emne på, så det interesserede alles sind.     
Han sagde: "Vi ønsker at nå folk; vi ønsker at syndere skal blive omvendte og virkelig angre før det for sent for dem at blive frelst, for at de ikke skal komme med klagen: "kornhøst er omme, frugthøst endt og vi er ej frelst!" Brødre i tjenesten siger at vore pile rammer dem; vil de da venligst gå væk fra os og synderne og lade os nå syndernes hjerter? Hvis de gør dem selv til skydeskive for vort mål, har de ingen grund til at klage over de sår de får. Gå til side, brødre og I vil ikke blive ramt!"     
Han berettede om sin egen erfaring med en sådan enkelhed og oprigtighed, at mange skadede blev rørt til tårer. Guds Ånd blev mærket i hans ord og ses på hans ansigtsudtryk. Med en hellig ophøjelse erklærede han frimodigt at han havde taget Guds ord, som sin rådgiver, at hans tvivl var fejet bort og hans tro bekræftet. Med alvor indbød han sine medprædikanter, menighedsmedlemmerne, syndere og vantro til at undersøge bibelen for sig selv. Han formanede dem til ikke at lade noget menneske vende sig bort fra, at forvisse sig om hvad der er sandhed.     
Hverken der eller efterpå tjente ældre Brown sin forbindelse med den kristne baptistmenighed, men så på sit folk med stor respekt. Da han havde stoppet med at tale, blev dem, som ønskede forbøn for Guds folk indbudt til at stå op. Hundredvis svarede på opfordringen. Helligånden hvilede på forsamlingen. Himlen og jorden synes at nærme sig hinanden. Mødet varede en time mere ud på natten. Herrens kraft mærkes på unge, gamle og midaldrende.     
Hverken der eller efterpå tjente ældre Brown sin forbindelse med den kristne baptistmenighed, men så på sit folk med stor respekt. Da han havde stoppet med at tale, blev dem, som ønskede forbøn for Guds folk indbudt til at stå op. Hundredvis svarede på opfordringen. Sø-kaptajnen som var omvendt for nylig, sprang op på bene med tårerne trillende ned af hans kinder. Han kunne udtrykke hans følelser med ord, og stod helt stille et øjeblik, i taksigelse; så hævede han ufrivilligt sin hat, og svang den over sit hoved med en gammel sømands frie bevægelse, og råbte i sin glædes opgivelse: "Hurra for Gud! Jeg vil registreres under hans personale, han er min kaptajn!Hurra for Jesus Kristus!" Overvældet satte han sig ned med intensitet for hans bevægelser, hans ansigt glødede strålende af kærlighed og fred.    
Hans særlige vidnesbyrd, så kakteristisk som den djærve sømand, blev ikke modtaget med latter, for Gud Ånd som oplivede taleren, gav hans ekstraordinære ord en underlig højtidelighed som mærkes gennem hele den tætpakkede forsamling.    
Andre fulgte efter med deres vidnesbyrd. Bror Abbots stemme genlød igennem hallen med advarselstoner til verden. Han gentog beviserne for Kristi snarlige komme, og med hellig tavshed lyttede de umådelige forsamling til hans oprørende ord. Helligånden hvilede over forsamlingen. Himlen og jorden lod til at nærme sig hinanden. Mødet varede indtil en sen nattetime. Herrens kraft faldt på de unge, gamle og midaldrende. Nogle af metodister og babtister der var tilstede lod til at vøre helt enig med mødets ånd.    
Vi vendte tilbage til vore hjem på forskellige måder, en stemme der priste Gud ville nå os fra en retning og, som om det var et svar, kom stemmer fra andre og endnu andre kvarterer: "Ære til Gud, Herren regerer!" Mennesker fandt deres hjem med pris i deres læber og den glade lyd lød ud i den stille natteluft. Ingen af dem, som var til disse møder kan nogen sinde glemme de scener med dybest interesse.     
Dem, som oprigtigt elsker Jesus kan værdsætte deres følelser, som vågede med den mest inderlige længsel efter deres Frelsers komme. Det forventede tidspunkt nærmede sig. Tiden hvor vi håbede at møde ham var nær. Vi nærmede os denne time med en stille alvor. De sande troende hvilede i liflig forening med Gud, med en alvor af den fred, som skulle være deres, i det strålerne senere. Ingen som oplevede dette håb og denne tillid, kan nogen sinde glemme de dyrebare ventende timer.     
Verdslig forretning var hovedsagligt lagt til side i nogle få uger. Vi undersøgte omhyggeligt enhver tanke og sindsbevægelse i vore hjerter, som om vi var ved vort dødsleje og, om nogle få timer, lukkede vore øjne for evigt, for jordiske sener. Der var ingen fremstilling af "Himmelfarts klædninger" til denne store begivenhed; vi nærede behovet for et indre bevis at vi var beredte til at møde Kristus og vore hvide klæder var sjælens renhed, karakter renset fra synd ved vor Frelsers soneblod.     
Men forventningens tid var gået. Dette var den første grundige prøve der skulle bæres af dem, som troede og håbede at Jesus ville komme i himlens skyer. Skuffelsen for Guds ventende folk, var stor. Spotterne triumferede og vandt de svage og krysterne til deres rækker. Nogle som havde vist sig at besidde den sande tro lod til kun at have været påvirket af frygt; og nu kom deres tapperhed tilbage, ved at tiden var gået og de forenede sig frimodigt med spotterne, erklærede at de aldrig havde været bedraget til at virkelig tro Millers lære, som var vanvittig fanatisk. Andre, med naturlig trang til opgivelse, forlod stille og roligt sagen. Jeg tænkte: Hvis Kristus virkelig var kommet, hvad ville der blive med de svage og dem som skiftede? De bekender at holde af og længtes efter Jesu komme; men når han svigter og ikke viser sig, synes de stærkt oplivet og går tilbage til en tilstand af sorgløshed og ligegyldighed for sand religion.     
Vi var forvirrede og skuffede og fraskrev os dog ikke vor tro. Mange klyngede sig stadig til håbet at Jesus ikke ville udskyde hans komme; Herrens ord var sikkert og kunne ikke svigte. Vi følte at vi havde gjort vor pligt, vi havde levet op til vor dyrebare tro; vi var skuffede, men ikke gjort modløse. Tidernes tegn betegnede at enden for alle ting var nær; vi må vente og holde os selv i beredskab for Mesterens komme til enhver tid. Vi må vente med håb og tillid og ikke forsømme at samle os selv til belæring, opmuntring og trøst, så vort lys må skinne ud i verdens mørke.   

30 03 1876 The Signs of the Times Mrs. Ellen G. White: Hendes liv, kristen erfaring og arbejde.   
 Wm. Millers beregning af tiden var så simpel og tydelig, at selv børn kunne forstå det. Fra datoen på dekretet fra kongen af Persien, fundet i Ezra 7, som var givet i år 457 før Kristus, måtte de 2300 år i Daniel 8,14 ophøre i 1843. Altså ventede vi enden i dette år på Herrens komme. Vi blev sørgelig nok skuffet da året var helt omme og Frelseren ikke var kommet.    
Det var ikke ved det første vi indså at hvis dekretet ikke kom ud ved begyndelsen af år 457 før Kr., ville de 2300 år ikke være fuldendt ved slutningen af 1843. Men det var konstateret at dekretet blev givet i slutningen af år 457 før Kr. og derfor måtte den profetiske periode nå frem til efteråret i 1844. Derfor udeblev tidssynet ikke, endskønt det synes at gøre det. Vi lærte at dvæle ved profetens sprog: "Thi synet står ved magt, træffer ind til tide, usvigeligt iler det mod målet; tøver det så bi på det, thi det kommer; det udebliver ikke."     
Gud gennemprøvede sit folk ved at tiden gik i 1843. Fejltagelsen der var lavet i beregningen af den profetiske periode blev ikke opdaget med ét, selv af lærte mænd som modsatte sig deres syn, der ventede Kristi komme. Elever erklærede at Mr. Miller var rigtig i sin beregning for den tid, endskønt de strides med han med hensyn til de begivenheder der ville afslutte perioden. Men de og Guds ventende folk, var i simpel vildfarelse i spørgsmålet om tid.     
Vi tror fuldt ud at Gud, i sin visdom, planlage at hans folk skulle møde en skuffelse. Denne skuffelse skulle åbenbare det folket hjerter og udvikle deres sande karakter, som havde bekendt at vente på og glæde sig til Herrens komme. Dem, som antog den første engels budskab (se Åbenbaringen 14,6.7) i frygt for Guds vredes domme, ikke fordi de elskede sandheden og ønskede et borgerskab i himlens rige, viser sig nu i deres sande lys. De var blandt de første til at latterliggøre de skuffede, som oprigtigt længdes efter og holder af Jesu tilsynekomst. Denne ransagende prøve af Gud åbenbarede deres sande karakter, som ville unddrage sig ansvar ved at fornægte deres tro i prøvens stund.     
Dem, som blev skuffede var ikke længere overladt i mørke; for ved at søge i de profetiske perioder med alvorlig bøn, var fejltagelserne opdaget og kalkuleringen af den profetiske pensel ned gennem den udeblevne tid. I den glædelige forventning til Kristi komme var visionens tilsyneladende udeblivelse ikke taget med i betragtning og var en kedelig og uventet overraskelse. Dog var denne prøve nødvendig for at udvikle og styrke de oprigtig troende i sandheden.     
Vort håb kredsede sig nu om Herrens komme i 1844. Dette var også tiden for budskabet fra den anden engel, som, fløj over himelhvælvingen og råbte: "Faldet, faldet er det store Babylon." Det budskab blev først forkyndt af Guds tjenere i sommeren 1844. Som følge, forlod mange de faldne menigheder. I forbindelse med dette budskab blev midnatsråbet givet: "Se, brudgommen er der, gå ham i møde!" I alle dele af landet, skinnede der givet lys omkring dette budskab og råbet vækkede tusinde. Det gik fra by til by, fra landsby til landsby og til fjerntliggende landregioner. Det nåede de lærte og begavede, så vel som de tilbagetrukne og ydmyge.     
Det var mine lykkeligste år i mit liv. Mit hjerte var fuld af glad forventning, men jeg nærede stor medynk og bekymring for dem, som var modløse og havde ingen håb for Jesus. Vi forenede os, som et folk, i alvorlig bøn for den rigtige erfaring og det umiskendelige vidnesbyrd om vor godkendelse hos Gud.     
Vi behøvede stor tålmodighed, for spotterne var mange. Vi blev ofte hilst med spottene henvisninger til vor tidligere skuffelse. "I har stadig ikke givet op; hvornår forventer I at komme op?" og lignende hån slap ofte ud ved vor verdslige bekendtskaber og endda fra nogle bekendende Kristne som tog imod bibelen, svigtede dog at lære dets store og betydningsfulde sandheder. Deres forblændede øjne synes at se en svag og fjern mening i den alvorlige advarsel, Gud "har fastsat en dag, da han vil dømme jorderig" og i forsikringen om de hellige vil blive samlet, sammen for at møde Herren i luften.     
De formelle menigheder brugte alle midler for at troen på Kristi snare komme ikke måtte spredes. De som vovede at nævne et håb om Kristi snare komme til deres møder fik ingen frihed. Bekendende elskere af Jesus forkastede hånligt efterretninger om, at han, som de påberåbte som deres bedste ven, var snar til at besøge dem. De blev ophidset og vrede mod dem, som proklamerede nyt om hans komme og som glædede sig over, at de hurtigt skulle se ham, i hans herlighed.     
Ethvert øjeblik synes for mig at være af yderste vigtighed. Jeg følte, at vi gjorde et arbejde for evigheden og at den ligegyldighed, var i største fare. Min tro var skyfri og jeg tilegnede mig selv Jesu dyrebare løfter. Han sagde til sine disciple: "Bed og I skal få." Jeg troede fuldt og fast på, at hvad jeg end bad om i overensstemmelse med Guds vilje, ville absolut tilstås mig. Jeg sank ned i ydmyghed ved Jesu fødder, med mit hjerte i harmoni med den guddommelige vilje.     
Jeg besøgte ofte familier og kom i alvorlig bøn med dem, som var knuget af frygt og fortvivlelse. Min tro var så stærk, at jeg aldrig tvivlede et øjeblik, at Gud ville svare min bøn og uden en eneste undtagelse hvilede Jesu fred og velsignelse på os, som svar på vor ydmyge bøn. De fortvivledes hjerter blev gjort glade med lys og håb.     
Med flittig hjerteransagelse og ydmyg bekendelse kom vi frem til forventningens tid ? under bøn. Hver morgen følte vi, at det var vor første gerning at sikre os det bevis, at vore livsførelse var rigtig overfor Gud. Vor interesse for hinanden forøges; vi bad meget med og for hinanden. Vi samles i frugthaver og lunde for at tale med Gud og frembære vore bønner til ham og føle os mere fuldt i hans nærværelse når, vi var omgivet af hans naturlige arbejde. Frelsens glæder var nødvendigere for os, end mad og drikke. Hvis skyer fordunklede vore tanker, turde vi ikke hvile eller sove indtil de var drevet væk, af bevidstheden om vor modtagelse hos Herren.     
Mit helbred var meget usselt, mine lunger var alvorligt angrebet og min stemme svigtede. Guds Ånd hvilede over mig med stor kraft og min skrøbelige krop kunne knap nok udholde den herlighed der overvældede min sjæl. Det var som at trække vejret i himlens atmosfære og kunne glæde sig ved udsigten til at snart møde min Forløser og for evigt leve i lyset af hans åsyn.     
Guds ventende folk nærmede sig timen, medens de inderligt håbede, at deres glæde vil blive fuldstændig ved Frelserens komme. Men tiden gik igen ubemærket ved Jesu komme. Det var hårdt at tage livets bekymringer op, at vi tænkte om vi ville aflægge dem for altid. Det var en bitter skuffelse der faldt på den lille flok, hvis tro havde været så stærk og hvis håb havde været så højt. Men vi blev overrasket over at vi følte os så fri i Herren og blev så stærkt støttet af hans styrke og nåde.     
Erfaringen fra de tidligere år blev dog gentaget i et større omfang. Mange gav afkald på deres tro. Nogle som havde været meget overbevist, blev så dybt sårede i deres stolthed at de følte det som at flygte fra verden. Ligesom Jonas, beklagede de sig over Gud og valgte døden fremfor livet. De, som har bygget deres tro på andres vidnesbyrd og ikke på Guds ord, blev ligesom igen, parat til at ændre deres syn. Hyklerne, som havde håbet at bedrage Herren, så vel som dem selv, med deres forfalskede anger og opofrelse, følte sig nu opildnet fra kommende farer og åbenlyst modsatte sig den sag, som de nylig bekendte at holde af.     
De svage og onde gik sammen for at erklære, at der ikke kunne være mere frygt eller forventning nu. Tiden var gået, Herren kom ikke og verden ville forblive den samme i tusinde at år. Den anden store prøve afslørede en masse værdiløse tendenser, der indgik i den stærke strøm af andventtroende og, for en tid, strømmede videre sammen med de sande troende og alvorlige arbejdere.   

20 04 1876 The Signs of the Times Mrs. Ellen G. White: Hendes liv, kristen erfaring og arbejde.   
 Vi blev skuffede men ikke modløse. Vi besluttede os for at underkaste os, udholde til den renselsesproces, som Gud anså for at være nødvendig for os og at vente med et tålmodigt håb på at Frelseren forløser sine prøvede og trofaste.     
Vi var faste i den tro, at forkyndelsen af begrænset tid var fra Gud. Det var dette, der fik mennesker til at granske i Bibelen flittigt og opdage sandheder de aldrig før havde indset. Jonas blev sendt af Gud for at forkynde i Nineves gader, at inden for fyrre dage ville byen blive væltet; men Gud accepterede Niniveborgernes ydmygelse og forlængede deres prøvetid. Alligevel var det budskab, som Jonas bragte, sendt af Gud og Ninive blev prøvet efter hans vilje. Verden betragtede vores håb som et bedrag og vor skuffelse, som dets efterfølgende nederlag, men selvom vi havde taget fejl med den begivenhed, der skulle ske i den eriode, var det ingen fejl i dette syn, som lod til at lade vente på sig.     
Frelserens ord, i lignelsen om den dårlige tjener, henvender sig meget magtpåliggende til dem, som gør nar af menneskesønnens snarlige komme: "Men hvis det er en dårlig tjener, der tænker ved sig selv: Min Herre lader vente på sig og så giver sig til at slå sine medtjenere og spiser og drikker med svirebrødre, da skal den tjeners herre komme på en dag, han ikke venter og i en time, han ikke kender og sønderhugge ham og give ham plads blandt hyklerne."     
Over alt fandt vi de spottere, som Peter sagde skulle komme i de sidste dage og gå efter deres egne lyster og sige: "Hvad bliver det til med hans komme, som var forjættet? Fra den dag, vore fædre sov hen, er alt jo blevet ved det værre, som det var fra skabelsens begyndelse." Men den som har ventet på Herrens komme var uden trøst. De havde opnået værdifuld kundskab ved at granske i ordet. Frelsesplanen var tydeligere for deres forståelse. Hver dag opdagede de nye skønheder på de indviede sider og en vidunderlig harmoni løb igennem det hele, et skriftsted forklarede et andet og intet ord brugt forgæves.     
Vor skuffelse var ikke så stor, som den var for disciplene. Da Menneskesønnen red sejrrig ind i Jerusalem, forventede de at han skulle være den kronede konge. Folk flokkes fra alle egnene omkring og råbte: "Hosianna Davids søn!" Og da præsterne og de ældste bad Jesus om at stilne mængden, erklærede han at dersom de ikke sagde noget, ville stenene råbe, for at profetien skulle gå i opfyldelse. Alligevel så netop disse disciple nogle dage senere, deres afholdte Mester, som de havde troet ville regere på Davids trone, spændt ud på det grusomme kors over de forhånende og spottende farisæere. Deres høje håb brast og dødens mørke lukkede omkring dem.     
Alligevel var Kristus tro mod sine løfter. Liflig var den trøst han gav sit folk, rig var de sandes og trofastes belønning.     
Wm. Miller og dem, som stod sammen med ham mente at helligdomsrenselsen, som omtales i Daniel 8,14 betød renselsen af jorden ved ild, lige før den ville blive bolig for de hellige. Dette skulle finde sted ved Kristi komme; derfor afventede vi den begivenhed ved enden af de 1200 dage, eller år. Men efter vor skuffelse blev skrifterne ophyggelig ransaget med bøn og alvorlig omtanke og efter en tid med uvished, udgydes lys over vort mørke; tvivl og usikkerhed blev fejet væk. 58    
I stedet for at profetien i Daniel 8,14 henfører til jordens renselse, var det nu tydeligt at den pegede hen til vor ypperstepræsts afsluttende arbejde i himlen, den afsluttende soning og beredelsen af folket til at holde stand til dagen for hans komme.     
Jeg kunne måske give en mere detaljeret forklaring af tiden, som det ses i profetiens lys, men det ligger inden for disse artiklers rammer, at gøre dette. Jeg skal blot give en så kort redegørelse så mulig af de vigtige begivenheder som mit liv var så nøje indvævet i, at disse ikke kan udelades fra disse sider. Jeg vil dog henvise læsere, som ønsker yderligere information, til værker om dette emne, der er udgivet på Signs-kontoret.    
Jeg vender nu tilbage til min personlige beretning, som jeg var nød til at komme bort fra for et øjeblik:    
Efter at tidspunktet i 1844 var gået, svigtede mit helbred mig, og jeg kunne kun tale i hviske eller med brudte stemmesvigt. En læge sagde at min sygdom var vattersotig lunkgetuberkulose, han erklærede at min højre lunge var under forfald, og den venstre var ganske syg, medens hjertet var alvorligt påvirket. Han mente at jeg kun kunne leve i kort tid, og kunne dø pludseligt hvert tidspunkt. Det var meget vanskeligt for mig at ånde når jeg lå ned, og om natten var jeg afstivet i næsten sidende stilling, og ofte svækket af hoste og blod fra lungerne.    
På dette tidspunkt, hvor jeg besøgte en kær søster i Kristus, hvis hjerte var knyttet til mit, fik jeg det første syn. Der var kun fem af os, alle kvinder, der knælede stille ned om morgenen ved familiealteret, hvor denne begivenhed skete. Pladsen forbyder mig at gå ind i detaljer om de forunderligheder der skette ved disse syner, som i sig selv vil fylde hele bind; men når bogen udgives, hvor disse kortfattede artikler vil være basis, vil de give en hel beretning af de syner som Gud har fundet rigtigt at åbenbare for mig. For at skrive disse skildringer ned fra de mest oprivende begivenheder i mit travle liv, er jeg nød til at gå let hen over, eller undlade en stor del af det som utvivlsomt vil være af stor interesse for mange læsere. Mange faktaer som der er ikke er plads i dette blads spalter vil snart komme frem i bindet om liv, nævnt oven for.    
Jeg berettede dette syn til de troende i Portland, som havde fuld tiltro til at det var fra Gud. Herrens ånd tog del i vidnesbyrdet og det eviges alvor hvilede over os. En usigelig ærefrygt fyldte mig, så jeg, så ung og svag, skulle vælges som det redskab hvorved Gud ville give sit folk lys. Medens jeg var under Herrens kraft blev jeg fyldt med glæde og synes at være omgivet af hellige engle i himlens herlige sale, hvor alt er fred og glæde og det var en kedelig og bitter forandring at vågne op til det dødelige livs realiteter.    
I mit andet syn, omkring en uge efter det første, gav Herren mig et som om de trængsler som jeg måtte gennemgå, og fortalte mig at jeg måtte og fortælle andre hvad Han havde åbenbaret for mig. Det blev vist mig at mit arbejde ville møde stor modstand, og mit hjerte ville slittes af pinsler; men at Guds nåde ville være nok til at bære mig igennem det hele.     
I et andet syn, som fulgte efter det første, fik jeg vist de trængsler jeg måtte gå igennem, og at det var min pligt at gå ud og fortalle andre de ting som Gud har fået åbenbaret for mig. Det blev vist mig at mit arbejde ville møde stor modstand, og at mit hjerte vil smerte meget, men at Guds nåde ville være nok til at støtte mig gennem det hele. Lære i dette syn pinte mig meget, for det pegede på at det var min pligt at gå ud blandt folk og undervise i sandheden.    
Mit helbred var så elendigt at mit legeme led, og som alt så ud, havde jeg kun kort tid at leve i. Jeg var kun sytten år gammel, og lille og skrøbelig, ubrugelig til selkab, og af naturen så genert og tilbagetrukket at det var smerteligt for mig at møde fremmede. Jeg bad alvorligt i flere dag og langt ud på natten, om at denne byrde må fjernes fra mig og lægges på nogen andre, der bedre kunne bærre den. Men ligtens lys ændrede sig aldrig, og englens ord genlød hele tiden i mine ører: "Gør andre det bekendt som jeg har åbenbaret for dig."  

4 05 1876 The Signs of the Times Mrs. Ellen G. White: Hendes liv, kristen erfaring og arbejde.    
 På det tidspunkt var br. Wm. H. Hyde meget syg af lungebetændelse. Hans symptomer var foruroligende, og lægen erklærede for hans situation for næsten håbløs. Vi besøgte ham og bad med ham, men han var kommet under visse fanatiske personers indflydelse, som pådrog vor sag vanære. Vi ønskede at fjerne ham fra dem, og anmodede Herren om at give ham styrke til at forlade det sted. Han blev styrket og velsignet til at besvare vore bønner, og red syv kilometer til br. P___ hjem. Men efter at være kommet der, lod han til at synke hurtigt ned.     
Den fanatisme og vildfarelse som han var faldet i, lod til at forhindre ham i at udvise sin tro. Han modtog taknemmeligt det enkle vidnesbyrd han fik frembåret, og bekender ydmygt sin fejl. Kun nogle få som var stærke nok i troen, fik lov til at gå ind i sygeværelset. Fanatikernes indflydelse over ham har været til så megen skade, og havde fulgt ham vedholdende indtil bror P___ udtrykkeligt blev forbudt at komme til hans nærhed, medens vi bad ivrigt for at han bliver helbredt. Jeg har sjældent kendt en lignende række ud efter Guds løfter. Helligåndens frelse blev åbenbaret, og kraft fra det høje hvile på vor syge broder og på alle tilstedeværende.    
Bror Hyde klædte sig straks på og gik ud af værelset, priste Gud, og med himlens lys skinnende på sit ansigt. En landmands ret var allerede parat på bordet. Han sagde: "Hvis jeg havde det godt, kunne jeg få del i denne mad; og da jeg tror at Gud har helbredt mig, skal jeg udøve min tro." Han satte sig ned for at spise i fred, og spiste med god appetit. Han helbredelse var fuldstændig og permanent.     
Fra Topsham vendte vi tilbage til Portland og fant der ganske mange af vor tro fra Øststaterne. Bland dem var der de fanatikere som jet havde frembåret mit vidnesbyrd for i Exeter, og erklæret at det ikke var deres pligt at besøge Portland. Disse personer havde lagt fornuft og dømmekraft til side; de stolede på alle indtryk de fik i deres nervøse og overbebyrdede tankesind. Deres demonstrative udøvelser, medens de hævdede at være under Guds Ånd, var deres ophøjede bekenelse uværdig. Vi skælvede for menigheden, som blev underlagt denne fanatisme. Mit hjerte bævede for Guds folk. Ville de bedrages og ledes bort fra denne falske begejstring. Jeg kom nøje med de advarsler jeg havde fået fra Herren; men de lod kun til at have lidt virkning, andet end at disse personer med ekstreme synspunkter blev skinsyge på mig.    
Deres falske indtryk hos dem kunne have vendt mig bort fra min pligt, om Herren ikke tidligere havde vist mig, hvor jeg skal tage hen og hvad jeg skal gøre. Selvom jeg var så ung og uerfaren, blev jeg bevaret fra at falde i fjendens snare, gennem Guds nåde, og give mig særlige instrukser, hvem jeg skal frygte og hvem jeg skal være bange for. Var det ikke for denne beskyttelse ser jeg nu mange gange, hvordan jeg kunne være ledt fra pligtens sti.    
På det tidspunkt fik jeg vist at det var min pligt at besøge vore folk i N. H. Min stadige og trofaste kammerat, var på det tidspunkt Louisa Foss, min svogers søster. Hun havde været død i mange år; men jeg kan aldrig glemme hendes venlige og søsterlige opærksomhed mod mig under mine rejser. Vi blev også ledsaget af bror Files og hans hustru, som var gamle og værdsatte venner af min familie, og brødrenes Haskins og White.    
Vi blev modtaget hjerteligt; men der var fejl, som eksisterede på den mark som bebyrdede mig meget. Vi skulle møde en selvretfærdighedsånd, som var meget nedtrykt. Tidligere var jeg blevet vist den stolthed og ophøjelse hos nogle som vi besøgte, men havde ikke mod til at mødes med ded mit vidnesbyrd. Gjorde jeg dette, ville Herren have støttet mig, når jeg udførte mit arbejde.    
Da vi besøgte bror Morses' hus, forlod byrden mig ikke, men jeg følte jeg ikke var stærk nok til at lette mit sind og sætte den trykkende byrde på dem, som den tilhørte. Under vort ophold i dette hus blev jeg meget syg. Der blev bedt for min skyld, Guds Ånd hvilede over mig, og jeg blev taget bort i et syn. Da jeg var i denne tilstand, blev nogle ting vist mig angående skuffelsen i 1844, i forbindelse med Morses' sag. Han havde været fast og pålidelig troende på at Herren ville komme på det tidspunkt. Han blev bitterligt skuffet da perioden gik uden at den forventede begivenhed kom. Han var rådvil og kunne forklare forsinkelsen.    
Han opgav ikke sin tro som nogle gjorde, kaldte det for et fanatisk bedrag, em han var ført vild, og kunne ikke forstå Guds folks position i profetisk tid. Han var så alvorlig for at erklære Herrens komme var nær, at når dette tidsunkt var gået, var han ikke modløs og intet opmuntrede det skuffede folk, som var som får uden hyrde, overladt til at blive opslugt af ulve.    
Jonas sag blev vist frem for mig. Gud befalede at hans skulle tage til Nineve og bringe det budskab som han hav ham. Jonas adlød, og i tre dag og tre nætter kunne det alvorlige råb høres, udover den onde bys gader: "Om fyrre dag og Nineve skal udslettes!" Byen var beundringsværdig i rigdom og herlighed; dog troede kongen advarslen og ydmygede sig selv og sit folk for Herren i faste og sækkelæder.    
En nådig Gud tog imod deres anger og forlænger deres prøvetids dage. Han vendte sin hæftige vrede bort og afventede frugterne af Nineves ydmygelse. Jonas frygtede for at blive kaldt en falsk profet. Han knurrede mod Guds medlidenhed med at spare det folk, han havde advaret om ødelæggelse gennem sin profets mund. Han kunne ikke udholde tanken om at stå foran folket som en bedrager. I den personlige ydmygelse, det var for ham at se, at hans profeti ikke blev opfyldt, overså han Guds store nåde mod den store by.    
Bror Morse var i en lignelde tilstand som den skuffede rofet. Han have erklæret at Herren ville komme i 1844. Tiden var gået.     
Den lammende frygt som holdt folk delvist, blev fjernet, og de gav sig til at spotte dem, som havde ventet forgæves på Jesus. Bror Morse følte at han var et sidebemærkning iblandt sine naboer, genstand for spøg. Han kunne ikke forlige sig med sin position. Han anså det ikke for at være Guds nåde, at verden havde længere tid til at forberede sig til hans komme; at advarslen om hans dom måtte høres mere vidt og bredt, og folk blev prøvet med større lys. Han tænkte kun på sin ydmygelse fra Guds tjenere.    
Jeg fik vist at selvom begivenheden blev proklameret højtideligt ikke skete, ligesom i Jonas tilfælde, var budskabet ikke fra mindre end Gud, og udrettetde det formål at det skulle. Det lys der senere kom over profetierne, afslørede at det som ville ske, at Ypperstepræsten gik ind i det allerhelligeste i Himlens helligdom, for at fuldføre forsoningen af menneskenes synder. Ikke desto mindre udførte Gud sin vilje med det kloge formål, at hans tjenere skulle proklamere tidens komme.    
Jeg fik vist at, i stedet for at miste modet over hans skoffelse, ligesom Jonas, skulle bror Morse samle strålerne op fra det dyrebare lys som Gud havde givet sit folk, lægge sine selviske sorger til side. Han skulle glæde sig over at verden fik tilstået en nådestid, og være med til at gennemføre det store arbejde, der stadig skal udføres på jorden, at bringe syndere til anger og frelse.    
Da dette syn skete blev det berettet at jeg erklærede at om fyrretyve dage ville verdens ende komme. Sådanne ord har jeg ikke sagt. Jeg har ikke fået noget lys om tidens ende. Emnet om Nineve, længden af dens prøvetid, og følgen af Jonas' sorg, blev præsenteret for mig, som en parallel med vor egen skuffelse i 1844.    
Bror Morses sag blev vist for mig som en der viser tilstanden hos en stor gruppe af vore folk den gang. Deres pligt blev tydelig markeret; det var at stole på Guds visdom og barmhjertighed og arbejde tålmodigt idet hans forsyn åbnede vej for dem.  

11 05 1876 The Signs of the Times Mrs. Ellen G. White: Hendes liv, kristen erfaring og arbejde.   
 Det var vanskeligt at udrette så meget godt i New Hampshire. Vi fandt lidt åndelighed der. Mange erklærede at deres erfaring fra '44 for et bedrag; det var hårdt at nå denneklasse, for vi ville ikke acceptere det standunkt de dristede sig til at tage. Flere som var aktive forkyndere og formanede i '44, lader nu til at have mistet deres fortøjninger, og vidste ikke hvor vi var i den profetiske tid; de forenede sig hurtigt med verdens ånd.    
Ved een anledning, hvor jeg overbragte det budskab Herren havde givet mig til opmuntring for sit folk, blev jeg afbrudt flere gange af en bestemt prædikant. Han har været meget aktiv med at forkynde det endelige tidspunkt; men da dette tidspunkt var omme, svigtede hans tro helt, og han strejfede rundt i mørke, og betvivlede alting. Han var altid parat til at sætte sig op imod nogen som hævde at have mere lys end han havde. Guds Ånd hvilede over mig, idet jeg fortalte hvad var blevet vist mig af Gud. Denne prædikant afbrød mig flere gange i træk; men jeg fortsatte med at tale, skønt han blev meget vred og opildnet, modsatte sig voldsomt hvad jeg sagde. Han hævede sin røst til et højt toneleje, og skældte mig ud, indtil han var nød til at stoppe af ren og skær udmattelse. Efter nogle få øjeblikke forlod han huset, og grebet af lungeblødning. Han blev hurtig svagere fra det tidspunt, og døde ikke så lang tid efter.    
Nogle bød vort vidnebyrd velkommen, men mange tog imod os med mistænksomhed. Fanatisme og åndelig magnetisme lod til at have udslettet sand gudsfrygts ånd. Mange lod til at ikke kunne se eller påskønne de motiver som ledte mig i min svaghed, til at rejse og frembære mit vidnesbyrd til folk. Dem som kun havde lidt interesse for sjæles frelse, og hvis hjerter var vendt fra beredelsesarbejdet, kunne ikke fatte Guds kærlighed i min sjæl, som opildene mit ønske om at hjæle dem i mørke, til det samme lys som opmuntrede min sti. Kunne de også have set hvad er blevet åbenbaret mig af Guds uforlignelelige kærlighed til mennesker, manifeteret ved at give sin eneste Søn til at dø for dem, ville de ikke have betvivlet min oprigtighed.    
Jeg troede alt det jeg var blevet vist i synet. Sandhed var en levnde virkelighed for mig, og mit arbejde var for evighed. Uanset hvordan andre ser mit arbejde, var vægtens af dens vigtighed tung på min sjæl. Med svagt helbred sled jeg for at gøre godt mod andre til evigt liv. Øjeblikke virkede dyrebare for mig, forsinkelser var farlige.    
I New Hampshire skulle vi kæmpe med en slags åndelig magnetisme, af samme karakter som mesmerisme. Det var vor første erfaring af den slags, og det skete sådan: Da vi kom til Claremont, fik vi at vide at der var to partier adventister; den ene holdt fast ved deres tidligere tro, en anden fornægtede den. De andre steder vi havde besøgt og arbejde med denne sidstnævnte klasse, og fandt at de var så begravede iverdslighed, og havde antaget det populære syn om vore skuffelser, at vi ikke kunne nå dem eller hjælpe dem.    
Men vi var nu tilfreds med at erfare at der var en lille gruppe her, som troede at de i deres tidligere erfaring var blevet ledt af Guds forsyn. Vi blev ført til ældrene B___t og B___s som ersoner der havde lignende synsunkter som os selv. Vi opdagede at der var mange fordomme imod disse mænd, men konkluderede at de blev forfulgt for retfærdighedens skyld. Vi tog hen til dem og blev taget venligt imod og behandlet pænt. Vi erfarede hurtigt at de bekendte sig helliggørelsen, hævdede at de var uden for syndens mulighed, var helt helliget til Gud. Deres klæder var fremragende, og de havde god luft og behageligt hos dem.    
Lidt efter kom der en lille dreng på otte år ind, bogstaveligt klædt i snavsede pjalter. Vi var overraskede over at se at denne lille forsømte størrelse var ældre B___t's søn. Moderen så meget samfuld og irriteret ud; men faderen fortsatte helt ubekymret med at tale om hans høje åndelige talenter uden den mindste påskønnelse for hans lille søn. Men hans anerkendelse var pludseligt gået tabt i mine øjne. Idet denne mand er indpakket i bøn og meditation, kastede al livet slid og ansvar fra sig, lod han til at være for åndeligtsindet til at lægge mærke til sin families aktuelle bhov, eller give sine børn den mindste faderlige opmærkosmhed. Han lod til at glemme den større kærlighed vi har til Gud, jo stærke bør vor kærlighed og omsorg være for dem, som han har givet os; at frelseren aldrig lærte dovenskab og en abstrakt helligelse, og forsømme de pliger der ligger direkte for vor sti.    
Denne mand og far erklærede at de himmelske færdigheder for sand helliggørelse fører tankerne op over allejordiske tanker. Han sad stadig ved bordet og spiset timelig mad; han fik ikke mad ved et mirakel, og nogle må skaffe den mad, selv om han kun bekymrer sig selv lidt om den sag, blev hans tid brugt så meget på åndelige ting. Sådan var det ikke med hans hustru, som familiens byrde hvilede på. Hun sled utrettelig i alle afdelinger af hjemmet for at holde det i stand Manden erklærede at hun ikke var helliget, men lod verdslige ting drage hendes sind fra religiøse emner.    
Jeg tænkte på vor Frelser som hele tiden arbejdede for andres bedste. Han sagde "Min Fader arbejder indtil nu; også jeg arbejder." Den helliggørelse som han lærte blev vist i venligheds og barmhjertighedshandlinger, og den kærlighed som kommer andre til gode end os selv.    
Da vi var i dette hus bad en søster af B___s om en fortrolig samtale med mig. Hun havde meget at sig om hele helligelsen til Gud, og prøvede at tage nogle af mine synsunkter om dette emne. Jeg følte at jeg måtte passe på med hvad jeg siger. Medens vi talte, holdt hun min hånd i sin, og strøg mit hår ømt med den anden. Jeg følte at Guds engle ville beskytte mig fra denne unge dames uhellige indflydelse, som prøvede at oprøre mig, med hendes smukke tale, og venlige kærtegn. Hun havde meget at sige om B___t, åndelige talenter, og hans store tro. Hendes tanker lod til at være meget optaget af ham og hans erfaring. Til sidst var jeg glad for at blive befriet fra denne prøvende samtale.    
Disse personer, som gav så ophøjede bekendelser, ville bedrage den uforsigtige. De havde meget at sige at kærlighed og næstekærlighed dækkede over en masse synder. Jeg kunne ikke være enig  med deres synpunkter og følelser; men følte at de udøvede en frygtelig magt for ondt. Jeg ønskede at jeg kunne undfly deres selskab så hurtig så mulig.    
Ældre B___t, sagde, idet han talte om tro: "Alt som vi skal gøre er at tro, og hvad som helst vi spørger Gud om vil det blive os givet."    
Bror White antydede at der stod nogle betingelser: "Hvis I bliver i mig, og mine ord bliver i jer, så bed om, hvad som helst I vil, og I skal få det." Han sagde: "Din trosteori må have et grundlag; den er tom som en meltønde uden begge ender. Sand næstekærlighed dækker aldrig over ufortrudte synder som ikke er blevet bekendt. Hun dækker blot sin kappe over de fejl som bekendes og aflægges. Sand næstekærlighed er en meget vanskelig størrelse, der aldrig sætter sin rene føde uden for bibelsandhed."    
Lige så snart som disse personers synspunkter blev modsat, udviste de en hårdnakket og selvretfærdig ånd som forkastede al belæring. Skønt de bekendte stor ydmyghed, var de meget pralende i deres helliggørende sofisteri, og modtog alle appeller om fornuft. Om eftermiddagen tog vil til bror Colliers hjem, hvor vi havde i sinde at holde et møde den aften. Vi stillede bror Collier nogle spørgsmål om disse mænd, men han gav os ingen information. "Hvis Herren har sendt dig der," sagde han, "vil du blive forvisset om den ånd som styrer dem, og vil løse mysteriet for os."    
B-----s og B-----t deltog ved møderne hos bror Collier's. Medens jeg bad alvorligt for lys og Guds nærhed, begyndte de at sukke og råbe "Amen!" og tilsyneladende sympatisere med min bøn. Men mit hjerte blev straks nedtykt af en stor vægt. Ordene døde hen på mine læber, og mørke overskyggede hele mødet.     
Bror White rejste sig og sagde: "Jeg er forpint. Guds Ånd er bedrøvet. Jeg modsætter denne indflydelse i Herrens navn. O Gud, irettesæt denne tåbelige ånd."     
Jeg fik straks liv igen, og rejste mig over skyggerne. Men da jeg atter talte opmuntrende og troens ord til de tilstedeværende, nedkølede deres sukke og ammen mig. Ældre White irettesatte atter mørkets ånd, og Guds ånd hvilede igen over mig, medens jeg talte til folk. Disse fjendens agenter var så begrænsede at de ikke udøve deres ødelæggende indflydelse igen den aften.     
Efter mødet sagde ældre White til bror Colier: "Nu kan jeg fortælle jer om disse to mænd. De handler under satanisk påvirkning, alligevel forlokker alle sig til Herrens Ånd."     
 "Jeg tror at Gud har sendt jer til at opmuntre os," gentog han, "Vi kalder deres indflydelse for mesmerisme. De påvirker andres sind på en bemærkelsesværdig måde, og har styret nogle til stor skade. Vi holder sjældent møde her, for de trænger på med deres nærhed, og vi kan ikke være i forening med dem. De udviser dybe følelser, som du har opserveret i aften, men de river livet ud af vore bønner, og de efterlader en indflydelse som er mørkere end Ægyptens mørke. Jeg har aldrig set dem så nært før, som i aften."     
Under familiebønnen den aften, hvilede Herrens ånd på mig, og jeg fik vist mange ting i synet. Ældrene B___ og B___ blev præsenteret for mig, som nogen der gjorde stor skade for Guds sag. Skønt de bekendte sig helliggørelse, overtrådte de den hellige lov. De var fordærvet i hjertet, og dem som var i union med dem var under et satanisk bedrag, adlød deres kødelige interesser i stedet for Guds ord. Disse to mænd udøvede en bemærkelsesværdig og særlig magt over folk, holdt deres opmærksomhed og vandt deres tillid gennem en skadelig mesmeristisk indflydelse, som mange uskyldige og uanende mennesker tilskrev Herrens ånd. Dem som fulgte deres lære blev frygtelig bedragede og førte til de største vildfarelser.    
Jeg fik vist at disse mænds daglige liv var i direkte modsætning til deres bekendelse. Under dække af helliggørelse udøvede de de værste synder og bedragede Guds folk. Deres syndighed blev blev lagt klart frem for mig, og jeg så den frygtelige beretning der stod imod dem i optegnelsesbøgerne, og de frygtelige skyld som hvilede over dem, at de bekendede fuldkommen hellighed skønt deres daglige handlinger var anstødelige i Guds øjne.   

19 10 1876 The Signs of the Times Begivenheder ved Michigan lejrmødet   
 Dette er den største samling af sabbatsholdere vi endnu har set. Selvom der har skulle gøres mange forretninger, er det blevet udrettet effektivt og i hurtig ekspedition, ingen ubehagelige hindringer har blokeret hjulene. Rigtig mange fremragende prædikener er blevet givet, og bragt folk sandheder, der er så vigtige for denne tid.    
Om tirsdagen, efter ten tale om det tredje og fjerde kapitel i Malakias bog, indbød vi dem som ikke bekendte sig og dem som var faldet fra og havde mistet deres bevis for Guds kærlighed til dem, at komme frem og søge Herren i bekendelse og anger. Omkring tre hundrede tog imod indbydelsen. De fik lejlighed til at udtrykke deres følelser og ønsker. Der blev givet bekendelsesvidnesbyrd med dybe følelser. Fædre og mødre vedkendte de forsømmelser de havde forøvet mod deres børn, at de ikke havde været omhyggelige og undervist som det var deres pligt at give. Det rørte mit hjerte at høre de mange vidnesbyrd fra deres læber som var småbørn i sandheden. Nogle havde kun holdt en enkelt sabbat, medens andre havde holdt, to, fire eller seks. De glædede sig over sandheden, men var ikke tilfreds med deres nuværende mål, og ønskede bestemt at nå en højere standard.    
Mit moderhjerte var oprørt over at se børn frempresse deres vidnesbyrd, mange løfte korset for første gang. En af disse var en dreng på ti år, og jeg har aldrig set personer i moden alder vise en dybere sjælskamp end dette ømme barn. Hans ansigt var ligblegt, og viste dybe følelser; han havde aldrig talt ved en sådan lejlighed, og kunne kun sige nogle få ord; han ønskede at være kristen og blive frelst i himlen.    
Med fornøjelse må Guds engle se de anstrengelser der lægges frem, og vinde sejre ved disse små over den naturlige stolthed og generthed. Med øm omhu vil de vogte over disse lam i hjorten.    
Det var et højtideligt syn at se hundredevis søge Herren med alvorlig beslutsomhed. Disse folk handlede ikke rykvis, men roligt og forstandigt. Den totale fanatisme og ophidselse var helt borte; ingen skrig, og nervøse sprasmodige bevægelser. Men Herrens Ånd hvilede på folk, og højtidelig, alvorlig bøn blev sendt til gud for deres skyld, som søgte efter ham.    
Efter at mødet var afsluttet [en gudstjeneste ved Michigan lejrmødet], tog en søster mig hjerteligt i hånden, udtrykte stor glæde over at møde søster White igen. Hun spurgte om jeg huskede kaldet i en bjælkehytte i skovene for toogtyve år siden. Hun gav os forfriskninger og jeg gav dem en lille bog, Erfaring og syner. Hun oplyste at hun havde lånt den lille bog til sin naboer, idet nye familier havde bosat sig omkring hende, indtil der var meget få; og hun udtrykte et stort ønske om at få en anden kopi af værket. Hendes naboer var dybt interesseret i den, og var meget interesseret i at se forfatteren. Hun sagde at når jeg kontaktede hende talte jeg om Jesus til hende og om skønhederne i himlen, og at ordene blev sagt i en sådan iver at hun blev henrykt, og glemte det aldrig. Siden den gang har Herren sendt prædikanter til at forkynde sandheden for dem, og nu var der en ganske lille gruppe der holdt sabbat. Indflydelsen af denne lille bog, der nu er gået på skift, har gjort sit tavse arbejde, indtil jorden er parat til sandhedens frø.    
Jeg vil huske den lange rejse vi tog for toogtyve år siden i Michigan. Vi var på vej for at holde møder i Vergennes. Vi var femten miles fra vort rejsemål. Vor vognfører kørte flere gange hurtigt over vejen idet han godt kendte den, men blev nød til at indrømme at han havde mistet vejen. Vi rejste fyrre miles den dag, gennem skove, over træknuder og faldne træer, hvor der knapt nok var et vejspor. Jeg blev svag, og besvimede to gange på vejen. Vi havde ingen mand. Den broder som drev forspandet, prøvede at finde noget vand; men der var intet der kunne bruges. Han anstrengte sig for at få lidt mælk fra de køer vi mødte på vejen; men de blev for vilde når en fremmed nærmede sig.    
Da jeg faldt om af tørst, tænkte jeg på de rejsende, der gik til i ørknen. Det var som om kolde vandstrømme lå lige foran mig; men da vi kørte videre, viste det sig blot at være en illustration. Vandglasset synes at være lige inden for min rækkevidde. Jeg rak ivrigt ud med min hånd, for at tage det, men det var væk. Min mand bad for mig at jeg må blive hjulpet på denne trøstesløse rejse. Vi kunne ikke forstå hvorfor vi skulle ud til denne besynderlige ørkenvandring.     
Vi har aldrig været så glade som da vi fik øje på en lille lysning hvor der var en bjælkehytte, hvor vi fandt den søster jeg nævnte. Hun bød os venlig velkommen til hendes hjem, og gav os lidt at spise, som vi tog taknemmeligt imod. Idet vi hvilede, talte jeg med familien og efterlod den lille bog. Hun tog gladelig imod dem og har passet på den indtil nu.    
I toogtyve år har vore vandringer på denne rejse faktisk virket som et mysterium for os, men her mødte vi en pæn gruppe, som nu er sandhedstroende, og som datosætter deres første erfaring fra den lille bogs indflydelse. Denne søster som sørgede for vore mangler glæder sig nu, sammen med hendes naboer, over den nærværende sandheds lys og familien har bearbejdet vejen fra fattigdom til at have nok af timelige ting. Vi er kede af at være tvunget til at afvise de alvorligste bønner fra søsteren og hendes venner, og besøge dem og tale til folket.    
Vi var interesseret i at møde gange mange personer som er blevet omvendt til sandheden, og besøge sundhedsinstitutionen som patienter. Institutionen har en udbredt missionsmark at arbejde på, som vi tror kun få er opmærksom på. Sande, alvorlige, og trofaste medarbejdere i denne gren af sagen vil udrette store resultater.    
En søster som var på stedet var bundet til hendes seng i flere år, ude af stand til at tage ansvar for sin familie. Hun brugte mange midler, ofrede mange ting på mange læger, men det blev snarere værre end bedre. Familien kom i financiel forlegenhed, for de nødvendige omkostninger den langvarige sygdom kostede. Til sidst, besøgte hun Sundhedsinstitutionen, blev hjulpet meget. Selvom hun først havde mange fordomme imod Syvendedags Adventist trossamfundet, blev hendes forbindelse med vore folk, til et nærmere bekendtskab med dem, og grundigere kendskab til deres synspunkter, og førte til at hun tog imod sandheden. Hun genvandt sin sundhed, og har kunne tage ledelsen af hendes familie op igen og klare den store belastning. Sandhedens lysstråler som hun tog i mod, har oplyst hendes sind og opildnet hendes forståelse, indtil hun kan sige, sammen med salmisten: "Din lov er min lyst." Det lys som hun og hendes mand har fået, lader de skinne videre til andre. Den gavn hun fik ud af behandlingen på sundhedsinstitutionen har fået mange andre til at besøge institutionen, hvilket har fået ganske mange andre til at gribe sandheden gennem den indflydelse der var omkring dem, på det sted.    
Således går værket videre. Der er utallige lignende tilfælde som dette der kan nævnes. Dommen alene vil vise det meget gode denne gren af værket har udrettet. Det kan være en kraftfuld agent i Guds hænder, til at bringe mange sjæle til sandhedskundskab, hvis medarbejderne på institutionen er helliget til Gud.     
Konferensmøderne var gode fra første gang. Folk var parat til at være med i andagtsmøder, og vidnesbyrdene karakteriserede iver og alvorlig beslutsomhed for at vokse i overvindelsesarbejdet. Sabbatsmorgen, blev folk delt op i tre grupper, hver med en udpeget leder, og disse socialle møder blev holdt samtidig. Alle møder var interessante og udbytterige.    
Sabbats eftermiddag, talte vi om Kristi indtog i Jerusalem. Ordet lod til at nå tilhørernes hjerter, og efter at vi have afsluttet prædikenen, indbød vi dem at komme frem, som mærkede at de var syndere, og dem som følte at deres liv var ligesom det golde figen træ, der var dækket af blande, men blottet for frugt. Fire hundrede reagerede på indbydelsen. E. G. White.  

30 08 1877 The Signs of the Times En moders pligter   
 En kristelig moder kan til en stor grad skaffe sine børn en god konstitution, sund moral og rette anskuelser om livets pligter og ansvar. Tusinder af mødre er i dag uvidende om sundhedens og moralens love og aldeles ligegyldige om sine børns opdragelse. Tusinder bliver ødelagte for levetid og er uden værd for samfundet af mangel på en ret opdragelse i ungdommen. Sygdom forhindrer åndsevnernes uddannelse, så at sjælens talenter slumrer, og verden mister det gode, som de ellers kunde have udrettet. Menneskeheden kunde være bleven velsignet med mangt et liv, som nu spildes til unytte, dersom de havde kendt og adlydt naturens love, hvilket frembringer en sund virksomhed både i sjæl og legeme. Verden taber meget godt, og Gud berøves den ære, som han kunde få ved en ret anvendelse af de unges talenter og kræfter, på grund af forældres uvidenhed.    
Mødre er ikke godt kvalificeret til at opdrage og uddanne de unges sind, med mindre de har den gudskundskab så de samvittighedsfuldt kan oplære deres børn til den højeste nytte i dette liv og for det fremtidige evige liv. Under uddannelsen af sine børn, behøver moderen den visdom som Gud alene kan give hende. Hun behøver også sundhed og ledsages af rolige nerver, klar dømmekraft og sund fornuftskraft. Så vil hun få beslutsomhed såvel som venlighed, fasthed så vel som kærlighed, og vil kunne holde vejledningens tøjler med en fast og dog tålmodig hånd. Hun bør opelske den stille værdighed og karakteruafhængighed som er nødvendig i hendes hellige livs-arbejde, og føre hjemmet ordentligt. Verdens sæder og skikker om opdragelse af børn bør ikke få en kristen moder bort fra hendes kurs. Hun bør under ingen omstændigheder ofre sine tanker om det rigtige, fordi hun ser mange mødre opgive deres betænkeligheder ved at stilne deres børns hang til tvivlsomme fornøjelser, lediggang eller en klædestil der går på at fostre forfængelighed og er sundhedsskadelig.    
Det er dagens orden i vor tid at nære dårlige ønsker og tilfredsstille de dyriske lidenskaber. Ungdommen er omringet af syndige lysters henrivende skin. Derfor hviler der et stort ansvar på en kristelig moder. Hun kan til en del rette på disse onder ved at opdrage sine børn således, at de vil kaste sin indflydelse på dydens side. Men den moder, som hengiver sig i modens slaveri, spilder sin tid og sine kræfter til unyttigt arbejde og forfængelighed, i stedet for at de skulde have været benyttede til at røgte hendes hellige kald. Hun kan ikke føle, hvilket højt og helligt ansvar, hun har for Gud og mennesker. Satan har opfundet mange slags fristelser for at bortvende mødres sind fra deres allervigtigste gerning. Den moderne klædedragt holder de fleste kvinder i den jammerligste trældom. De studerer modejournalerne med utrættelig flid og arbejder dag ud og dag ind på at skære til, passe til, på stikninger, piber, rynker og fryndser for derved at bære sin forfængelighed til skue. Alt dette koster tid, penge og sindsanstrengelse, men det bringer hverken nytte eller velsignelse i nogen henseende. Sjælskræfterne indskrænkes af mangel på ret dannelse og de fordærves på en jammerlig måde, idet de næsten udelukkede benyttes til at lave klæder for legemet, medens børnene går på fortabelsens vej.     
Mange mødre er meget mere bekymrede for sine børns klæder og prydelser, end de er for deres opførsel og den rette vejledning af deres sind. De vil anvende den kostbare tid til at lave piber og stads på sine børns klæder, medens børnene løber på gaden og er udsatte for ugudelige kammeraters indflydelse. Den tid, som burde anvendes til bøn og nyttig samtale med dem og til at have opsyn med deres beskæftigelser og fornøjelser, bliver misbrugt til at pryde deres små klædebon, og således føjes forfængelighed til de fejl, som de har i forvejen. En moder, som sætter pris på Guds velbehag, og som lader sig lede af himmelske principper, tør ikke spilde sin korstbare tid, sin styrke og sine penge til at indrette sine egne og sine børns klæder efter modens fordringer. De mødre, som elsker moden, underviser sine børn hver dag i forfængelighed. De sår en sæd i deres unge hjerter, som hurtig bærer frugt. De vil få en bedrøvelig høst. Hvad et menneske får, dette skal han også høste.     
Det er moderens pligt at hele tiden oplære hendes sind og hjerte for de alvorlige pligter der påligger hende, så hun succesrigt imødeser hendes voksende familieomsorg. Hun bør studere enkelthederne i hendes børns temperamenter, og forandre hendes opdragelse af dem, så det passer til de forskellige naturer; derved vil hun kunne forme deres sind i den rette form. Den måde børn ledes normalt på i øjeblikket fører til at deres moralske kraft svækkes. De får lov til at gå ledige, og deres aktive unge sind, søger beskæftigelse, vender sig til onde veje. De lærer ikke selvfornægtelse, og omgående lydighed, derfor vokser de op i selviskhed og ude afstand til at tage et alvorligt livsarbejde. De fleste forældres eksempel er demoraliserende for børnene, som ser naturligt på dem efter et mønster. Hvis forældrene fejes med i den verdslige strøm og følger dets skikke uanset rigtigt eller forkert,  tid eller omkostninger, kan der helt sikkert ikke forventes noget bedre af deres børn. Forskiftets og eksemplets lektier som forældre forældrene deres børn, bør føre til at gøre deres karakter skikket til det højere og evige liv. Derved kvalificeres de også til den største nytte i denne verden. Gud har sat os her, ikke for at leve til vor egen fornøjelse, men til at gøre godt, velsigne menneskene, og berede til himlen. Al overtrædelse af moralsk forpligtelse, med den byrde dette fører til, må imødekommes og man må stå til regnskab herfor senere.    
En moders tid er især kostbar. Hendes gerning skal prøves på regnskabets dag. Da vil man få at se, at mange af menneskenes fejl og forbrydelser har været en følge af uvidenhed og efterladenhed hos dem, hvis pligt det var at lede de unges fødder på dydens vej. Og man vil finde, at mange, som har velsignet verden med sandhedens, hellighedens og videnskabens lys, erholdt sine moralske og religiøse principper fra en kristelig moders omhyggelige opdragelse.<br> Mrs. E. G. White, <i> i Healsereformeren </i>  

31 01 1878 The Signs of the Times De kristnes pligt.   
 [En prædiken holdt i Battle Creek, Mich., 19 juni, 1877, og afskrevet fonografisk.]    
"Drag bort fra dem, og skil jer ud, siger Herren, Og "rør ej noget urent, så vil jeg tage imod jer og være jer en Fader og I skal være mine sønner og døtre, siger Herren, den Almægtige."    
Her er et løfte til os om lydighedens tilstand. Hvis vi vil drage ud af verden, og være adskilt, og ikke røre ved det urene vil hans tage imod os. Her er betingelserne for at vi bliver antaget hos Gud. Vi har selv noget at gøre. Der er et arbejde for os. Vi skal vise vor adskillelse fra verden. Venskab med verden er fjendskab med Gud. Det er umuligt for os at være venner med verden, og stadig være i union med Kristus. Men hvad mener dette, at være verdens venner? Det er at gå hånd i hånd med dem, at glæde sig ved deres nydelser, at elske, hvad de elske, at tilfredsstille vore lyster og følge vore egne tilbøjeligheder. Når vi følge vore egne tilbøjeligheder, tragte vi ikke efter det, som er oventil, men tjene os selv. Men her er en herlig forjættelse: "går ud fra dem og fraskiller jer." hvad skulde vi skille os fra? Fra verdens tilbøjelighed, dens skikke og vaner, dens mode og forfængelighed. "går ud fra dem, og fraskiller jer, siger Herren, og rører ikke noget urent; og jeg vil tage imod jer." når vi gøre dette og vise, at vi ikke have samfund med verden, så tilhører Guds forjættelse os. Han siger ikke, <i>måske</i> jeg vil tage imod jer; men "jeg <i>vil</i> tage imod jer." det er en bestemt forjættelse. Du kan være vis på, at Gud vil antage dig. Altså kommer du i samfund med Gud ved at skille dig fra verden. I blive medlemmer af den kongelige famile. I blive den almægtige Guds sønner og døtre. I blive den himmelske konges børn, forenede med den evige fader, hvis arm opholder verden. Det er en stor nåde at blive således æret af Gud, at kaldes den almægtige herres sønner og døtre. Og dog er der mange, som høre disse forjættelser og opmuntringer og alligevel er i tvivl om hvad de skulde gøre. De mene, at dersom de bliver kristne, så ville de få alt for stort ansvar. Der er en hel levetid, hvori de må kæmpe mod deres egne tilbøjeligheder, ønsker og lyster. Det synes at være umuligt for dem at begynde eller at beslutte sig til at være Guds børn, den allerhøjestes tjenere.    
Dette minder mig om en gammel mand, hvis helbred var ødelagt ved hårdt arbejde, men han søgte alligevel efter arbejde for at fortjene lidt. En herre tilbød at lade ham skære hundrede favne brænde og at give ham hundrede dollars derfor. Men den gamle mand svarede, at det var alt for meget. Han var gammel og kunde ikke påtage sig et så stort stykke arbejde. "vel," sagde ejeren, "måske vi kunde komme overens derom på en anden måde. Kan du skære en favn brænde for mig i dag? Så vil jeg give dig en dollar." dette bliver de straks enige om. Den næste dag bliver de enige om det samme og således hver dag, indtil han var færdig med det hele. Således kunde han godt dag efter dag udrette det, som i begyndelsen forekom ham umuligt.    
Dette viser klarlig den tilstand, hvori mange befinde sig, som endnu ikke have besluttet at tjene Herren. De ønske, at de kunde blive kristne; men et kristelige livs pligter forekommer dem så store, at de frygte for, at det ikke vil gå dem godt, og at de ikke kunde nå til målet, selv om de stræbe derefter. Men man må betænke, at man ikke kan se enden på banen straks. Gud fordrer ikke, at vi skulde forstå og udrette alt på een gang. Han giver os blot een dag ad gangen med dens byrder og pligter. Kære venner, unge og gamle, den dag i morgen er ikke jeres. Det er jeres pligter for i dag, som i bør give agt på. Dersom i ønske at tjene Herren og skille jer fra verden, at være den almægtige herres sønner og døtre og forlade syndens og djævelens tjeneste, så beslut jer til altid at gøre jeres pligt i den nærværende tid. Undslå dig ikke for at udøve de pligter, som fremstilles for dig i dag. Tænk på, at du er ansvarlig for din skaber. Og han forlanger blot, at du skal imødekomme hans fordringer een dag ad gangen. Begynd i Guds navn med en fast forvisning om, at du kan vinde sejer denne ene dag. Begynd dagen med årvågenhed og bøn. Lær at elske Gud af dit ganske hjerte. Vis i din omgang ved ædle gjerninger, at du elsker din himmelske fader. Lad ham anvise dig din gerning.    
En kristens liv er en stadig kamp. Det består i at arbejde for i dag ikke for i morgen. Gør dine pligter for i dag. Når du står op om morgenen, så betænk, at du er ganske afhængig af Gud, og bed ham om at bevare dig i dag. Og når du beder ham om at bevare dig i dag, så tro, at han vil gøre det. Læg dine byrder og sorger ned ved Jesu fødder, så vil han bære dem for dig. Du må stole på hans kærlighed; og når han giver dig et lille stykke arbejde, så tag imod det, og udfør det i dag. Og dersom du er tro over lidt i dag, så kan Gud sætte dig over mere i morgen.    
Ethvert menneske har talenter. Enhver har indflydelse. Hvor mange udøve ikke daglig en stor indflydelse over dem, som er omkring dem, uden at de lægge mærke dertil. Dersom denne indflydelse er frelsende, dersom den samler med Kristus , så bliver den til velsignelse på dommens dag. Men dersom vi udøve en indflydelse, som leder sjæle bort fra Gud og fra sandheden, så går vi på den brede vej, som leder til døden.    
Der er blot to veje. Den ene fører til himmelen, den anden til helvede. Enhver har en gerning at gøre. Enhver, som har forstand, ved, at der er en Gud til. Når vi betragte himmelen oventil og jorden nedentil med dens grønne træer, buske og skønne blomster, så vide vi, at der er en Gud, en skaber. Månens glans, stjernerne på den udstrakte befæstning, skyerne, der skinne som guld og sølv og himmelen prydet med den skønne regnbue tale til os om Guds godhed, barmhjertighed og kærlighed. Alle disse ting vidne om hans omhu for os. O, hvor højt han elsker os. Hans kærlighed overgår alt, hvad vi kunde fatte. Den er så høj som himlene og så bred som verden. Den er umålelig. Denne kærlighed, som vi kunde se i enhver sky, i ethvert træ og blad, i alt, som vore øjne betragte, søger at få plads i vort hjerte. Gud er kærlighed. Se, hvilken kærlighed han har bevist mod os, idet han gav sin søn i døden for os. Hvorledes kunde vi være ligegyldige for Guds fordringer? Hvorledes kunde vi anvende den kostbare prøvetid som Gud har givet os, hvori vi skulde beredes for det evige liv, til at tænke blot på os selv og vort legemes prydelse og lade stolthed herske i hjertet, når vi betænke, hvor meget vor forløsning har kostet?    
Vi ønsker at holde fast ved en arm, som kan opholde os i nødens time. Vi ønske at stole på Herrens arm, når jorden skal ryste og himmelen sammenrulles som et klæde. Vi ønske at føle på den store dag, at Gud er vor fader, og at vort liv er skjult med Kristus i Gud. Vi trænge alle til dette vidnesbyrd. Eleverne i skolen behøve det. Nogle af dem må snart gå tilbage til deres hjem. Hvor mange af dem kom til skolen uden håb på Kristus? Hvor mange have givet deres hjerter til ham, siden de kom til kollegiet? Hvor mange vakle endnu, så at de under tiden have lyst til at være på Herrens side og derefter atter unddrage sig af de grunde, som jeg har nævnt. De kristelige pligter forekomme dem så svære, at de unddrage sig og frygte for at begynde at tjene Herren.    
Men hvor mange af jer ville leve eet år til ende? Mange kunde blive bortrevne i nogle få måneder. En af jeres tal, bro. Morrison, kom her for at berede sig til prædikeembedet. Nogle få uger endte hans jordiske løbebane. Og det er blot nogle få uger, siden i fulgte ham til hans grav. Nu hviler han på Oaklands kirkegård indtil opstandelsens morgen.    
Hvor længe varer jeres liv? Hvem iblandt jer er vis på at leve til næste skoletermin? Men om end du vidste, at du skulde leve syvti år, hvad er så dette korte liv? Er det for meget at give til Gud? Hvad fordrer han af dig? Forlanger han noget, som ville forhindre din fred og sande lykke? Å nej! Herren siger: min søn, min datter, giv mig dit hjerte. Går ud fra verden, og fraskiller jer, og rører ikke noget urent, og jeg vil modtage jer. Hvem siger dette? Det er den store Jehovah, som holder verden i sine hænder, som giver dig liv og sundhed. "og jeg vil være jeres fader og i skulde være mine sønner og døtre." O, hvilket saligt slægtskab dette er! Hvorledes kan nogen føle, at det er selvfornægtelse at blive antaget som et medlem af den himmelske familie af kongernes konge. Vidste i ikke, at det er den højeste ære at blive Guds børn, den almægtige herres sønner og døtre?    
Jeg har kendt den himmelske konge, lige siden jeg var elleve år gammel. Jeg kan tale af erfaring. Han har ikke forlangt at jeg skulde opofre noget, som var til mit sande gavn. Dyrebare frelser; jeg elsker ham; jeg elsker hans tjeneste. O, at mit ringe navn må være indtegnet i lammets livets bog. Lad det blive stående der; lad det blive æret blandt de hellige engle. Lad det forblive, når denne jord skal forgå, og når kongernes konge kommer i sin majestæt og herlighed for at tage sine tro tjenere hjem til sig. O, lad mit navn da findes blandt de forløstes navne lad det tælles blandt deres navne, som bære ærens krone på deres hoved. Lad mig få et hjem hos min kære forløser og prise ham med en udødelig tunge. Min sjæl længes efter Gud. O, salige håb, at vi snart må stå blandt de forløste i herlighedens rige!    
Men her have vi pligter at udøve. Gud har givet os en gerning at udrette. Ingen af os bør føle, at vi ikke have noget videre ansvar, fordi vi ikke have fået meget at gøre. Kære venner, det er jeres pligt at virke i det lidet, som kommer for jeres hånd at gøre. Det er at vise en god opførsel blandt dine omgivne, at tale et ord for mesteren, hvor du end er, at aflægge forfængelighed og letsindighed og at stræbe oprigtigt efter Kristi sagtmodighed.    
Jesus forlod sin majestæt og herlighed og kom til vor jord. Han blev fattig for vor skyld og led for vore synder. Han døde for, at du ved hans fattigdom kunde blive rig. Han var en sorgens mand og fuld af piner. Han blev såret for vore overtrædelser, knuset for vore misgerninger. Straffen lå på ham for, at vi skulde finde fred, og vi have fundet lægedom i hans sår. Skulde vi vige tilbage ved tanken om, at vi måske ikke kunde få så megen tid til at smykke vort legeme, fordi han har købt os så dyrt? Skulde vi unddrage os fra at give vor tid, vore hjerter og vore helligste følelser til Gud?    
Jeg spørger atter, hvad forlanger han, at du skal give ham? Han fordrer, at du skal give ham en besmittet sjæl, for at han kan aftvætte og rense den i sit hellige blod; for at han kan danne, ophøje og forædle den; og for at du til sidst må glæde dig blandt de himmelske engles selskab i herlighedens rige. Du må aflægge din stolthed og egenkærlighed. Ønsker du at beholde din egenkærlighed? Vil den gøre dig mere lykkelig? De ulykkeligste mennesker i verden er de, som er egenkærlige og opfyldte med stolthed og forfængelighed. Det er disse ting, som du må afstå fra. Sig i dit hjerte: "jeg vil overgive mig selv til dig, just som jeg er. Jeg vil komme just nu. "men nogle sige: "vi frygte for, at vi ikke kunde leve et kristeligt liv." vil du så undlade at stræbe efter himmelen af frygt for, at du ikke kan leve et kristeligt liv?    
Tør du ikke forlade dig på Guds forjættelser? Kristus har sagt, at ikke en spurv falder til jorden, uden det er jeres himmelske faders vilje. Ja endog alle jeres hovedhår er talte. Vil ikke den, som kan gøre dette, hjælpe dig, når du beder ham om at give dig styrke til at adlyde hans hellige bud? Vil han ikke give dig visdom og nåde, så at du kan følge hans fodspor?    
I søge at erholde undervisning i skolen. Hvor mange af jer ville være sendebud fra Kristus og bringe sjæle til Guds lam, som bærer verdens synd? Hvor mange af jer ville bære byrder og hjælpe til at forkynde Kristi evangelium? I må aflægge regnskab for de talenter, Gud har givet jer. Ville i bruge disse talenter til Guds ære? Hvis ikke, så vil jeres lærdom synke jer dybere ned i fordærvelse til sidst; fordi i samle mere kundskab, men anvende den ikke til Guds ære. Gud kan gøre store ting for jer. Han siger: "går ud fra dem og fraskiller jer." går ud fra verdens dårlige selskab. Lad ikke dit hjerte hænge ved det, som er i denne verden; thi der er noget højere, som er mere værd at stræbe efter. Denne verdens glæder er fordærvelige og forsvinde snart, men der er ting som aldrig forgå, som er evige. De er værd at stræbe efter. Du kan ikke elske denne verden og på samme tid holde fast ved Gud og himmelen. Frygter du for, at verden vil spotte dig, når du bliver en kristen? Frygter du for deres hån og foragt? Jesus bar dem, førend du, han som i stedet for den glæde, han havde for sig, led tålmodigt korset, idet han foragtede forhånelsen og sidder nu ved højre side af Guds trone." han, som skabte verden, vor forløser og frelser, bar korset førend du.    
Men om end du kunde erholde al den ære og ros, som verden kunde give dig, hvad så? Når sygdom plager dit legeme, kan så menneskenes ros lindre en eneste smerte? Kan den borttage din plage? Nej! Men hvad siger den himmelske fader? "jeg vil være jeres fader, og i skulde være mine sønner og døtre, siger Herren den almægtige." han vil forene dig med sig selv og krone dig med hæder, ære og udødelighed. Den ære, som du således kan søge og være vis på at erholde, skal aldrig forsvinde. Søger du guld og rigdom i denne verden? Skriften vidner, at den himmelske stads gader er af rent guld og portene af perler. Jordisk rigdom forsvinder let. Du kan miste dine jordiske skatte på mange måder. Derfor siger vor frelser: "samler jer liggendefæ i himmelen." der kan hverken møl eller rust fordærve og ingen tyv komme nær. Når du samler en skat i himmelen, så har du en uforgængelig skat. Og der er ingen fare for at miste den.    
Kære venner, jeg længes meget efter, at i ville give jeres hjerter til Gud og tjene ham. Du behøver ham til ven, og han er en sand ven. Dine jordiske venner kunde ikke bære dine byrder for dig, men her er en ven, som både vil have medlidenhed med dig og bære dine byrder. Han kender alle besværlighederne på vejen, thi han er forsøgt i lighed med os, og han kan have medlidenhed med vore skrøbeligheder. Vor store ypperstepræst i himmelen taler for dig. Han elsker dig, og han vil lytte til dig, når du bringer din sorg og besværlighed til ham. Han vil høre dine bønner og skænke dig alt, som tjener til dit sande gavn. Når du udøser dit hjerte for ham, så er hans hjerte åbent for dig. Det er fuldt af himmelsk kærlighed, og han ynkes over din sorg og jammer. Og nu vil jeg spørge, hvor mange af jer ønske at modtage Kristus som jeres frelser og forsoner? Hvor mange ville beslutte sig til at leve for Gud? Hvor mange af de unge ønske at forny deres pagt med Gud og forsage deres stolthed og egenkærlighed? Hvor mange ville komme til frelseren nu? Guds søn siger: "se, jeg står for døren og banker; dersom nogen hører min røst og oplader døren, til ham vil jeg gå ind og holde nadver med ham og han med mig." hvilken nådig indbydelse! Jesus står for døren og beder om at komme ind. Vil du åbne døren for ham? Vil du lade han bo i dit hjerte? Vil du elske ham?    
Og nu vil jeg spørge de unge her i aften: Hvor mange ønsker Kristus som deres Frelser og deres forløser? Hvor mange ønsker at tage beslutsomme skridt for at leve for Gud. Hvor mange af de unge som går på vor skole, eller nogen her som er faldet bort fra Gud, ønsker at forny deres pagt med ham, ønsker at opgive deres stolthed, og befries fra deres selviskhed? Hvor mange vil komme til deres Frelser netop i aften? "Se jeg står for døren," siger Kristus, " og banker; hvis nogen hører min røst, og åbner døren, vil jeg komme til ham og holde nadver med ham, og han med mig." En nådig indbydelse! Jesus står ved døren og søger efter adgang. Vil du åbne op for ham? Vil du lade ham tage dit hjerte i besiddelse. Vil du give ham din hengivenhed?    
Jeg ønske at sige til de unge og til enhver, som har lyst til at begynde at tjene Herren, sig nu i dit hjerte: jeg vil give mig selv til Gud. Jeg vil forlade syndens vej og forsøge at leve som en kristen. Lad dem, som er blevne lunkne og ikke mærke, at Guds Ånd vidner med dem, at de er hans børn, også komme frem, så ville vi forene os i bøn til Gud og fremstille jeres sag for ham. Vi ønske, at Guds ånd må bevæge hjerterne dybt. Vi ønske, at i skulde tage Jesus med jer til jeres hjem. Vi ønske, at i skulde kende Kristus og komme til ham. Vi bede jer om at give jeres hjerter til Herren og at tjene og adlyde ham.    
[<i>Denne prædiken blev efterfulgt af at mange kom frem for forbøn. Interessen fortsatte indtil lejrmødet, hvor over ethundredeogtredive blev døbt, mange af dem var studerende på Battle Creek colleget.</i>]  

14 03 1878 The Signs of the Times Loven og evangeliet   
 Da jøderne forkastede Kristus, forkastede de grundvolden for deres tro. I dag gør kristenheden, som bekender sig til at tro på Kristus, en lignende fejl som den jøderne begik, fordi de forkaster Guds lov. De som siger at Kristus er deres eneste håb, mens de viser foragt for moralloven og profetierne, er ikke bedre stillet end de vantro jøder var. De kan ikke på ret vis kalde synderne til omvendelse, for de kan ikke på en fornuftig måde forklare dem, hvad de skal vende om fra. Når synderen bliver formanet til at vende om fra sin synd, har han ret til at spørge hvad han skal vende sig fra, hvad synd er. De som tror på Guds lov, kan svare at synd er lovbrud. Paulus stadfæster dette når han siger at uden loven ville han ikke have vidst af synden.          
Kun de som tror at moralloven fortsat står ved magt, kan forklare forsoningen. Kristus kom for at være mellemmand mellem Gud og mennesker for at føre mennesket tilbage til Gud og lydigheden for hans lov. Loven kan ikke tilgive den som overtræder den. Jesus alene kan betale synderens gæld. Men den kendsgerning at Jesus betalte den angrende synders gæld, giver ikke synderen ret til at fortsætte med at overtræde Guds lov. Fra det øjeblik må han leve i lydighed for den.       
Guds lov eksisterede før mennesket blev skabt, for ellers kunne Adam ikke have syndet. Lovens principper blev ikke forandret efter Adams fald, men de blev tilpasset menneskets nye tilstand. I samråd med sin Far indførte Kristus offersystemet. Overtrædelsen blev ikke øjeblikkelig straffet med døden. Straffen blev overført til en stedfortræder, et offer som skulle være et skyggebillede af det store og fuldkomne offer, Guds Søn. Folkets synd blev billedligt overført på præsten som foretog ofringen og var folkets mellemmand. Præsten kunne ikke selv være et soneoffer for synd og gøre soning med sit liv, for han var også en synder. I stedet for selv at dø, dræbte han derfor et lydefrit lam. Syndens straf blev overført til det uskyldige dyr, som dermed blev hans umiddelbare stedfortræder og et billede på det fuldkomne offerlam, Jesus Kristus. I offerdyrets blod så det troende menneske et billede på Jesu blod som skulle sone verdens synd.      
Hvis Adam ikke havde overtrådt Guds lov, ville offerloven  aldrig være blevet indført. Evangeliets gode nyhed blev først givet i erklæringen til Adam om at kvindens sæd skulle knuse slangens hoved. Denne gode nyhed blev overleveret fra generation  til generation, helt til Noah, Abraham og Moses. Kristus selv underviste Adam og Eva om frelsesplanen. Denne dyrebare undervisning gemte de i deres hjerte og overleverede den senere mundtligt til deres børn og børnebørn. Sådan blev kundskaben om Guds lov bevaret.      
På den tid var menneskets levealder næsten tusind år, og englene besøgte dem med råd og undervisning direkte fra Kristus. Der blev indført en gudstjeneste med et offersystem, og de som frygtede Gud, bekendte deres synd for ham, og med taknemmelighed og hellig tillid så de  frem til at den klare morgenstjerne skulle komme, han som skulle lede de faldne Adams børn til himmelen, ved omvendelse til Gud og tro på vor Herre og frelser, Jesus Kristus. Sådan blev evangeliet forkyndt ved hvert eneste soneoffer, og de som bar deres offer frem, åbenbarede hele tiden deres tro på Frelseren som skulle komme. Jesus sagde til jøderne: "Havde I troet  Moses, ville I have troet mig; for det var mig, han skrev om. Men tror I ikke hans skrifter, hvordan skal  I så tro mine ord?" (Joh 5,46-47).    
Men det var ikke muligt for Adam ved sit eksempel og ved sine formaninger at få dæmmet op for den syndflod af ondt som hans overtrædelse havde ført til. Vantro fandt vejen ind i menneskenes hjerter. Adams børn er det første eksempel på de to forskellige indstillinger menneskene har til Guds forordninger. Abel så i soneofferet et billede på Kristus. Kain troede ikke på nødvendigheden af at ofre. Han nægtede at se et billede på Kristus i det slagtede offerlam. Han så ingen særlig værdi i blodet fra offerlammet. Evangeliet blev forkyndt både for Kain og for hans bror. Men for Kain blev det en duft af død til død, fordi han i offerlammets blod ikke ville se den eneste udvej mennesket har til frelse.      
Ved sit liv og sin død opfyldte vor frelser alle profetierne om ham. Han opfyldte alle forbilleder. Han holdt moralloven og gjorde den stor og herlig ved at han som menneskets repræsentant opfyldte alle dens krav. De af jøderne som vendte om til Herren og tog imod Jesus som det virkelige offerlam, det som soneofrene havde været et forbillede på, forstod at offertjenestens tid var forbi. Mørket som lå som et slør over det jødiske system, var for dem lige  som det slør der dækkede herligheden som strålede ud af Moses ansigt, og som var genskinnet af det lys som Kristus kom til verden for at velsigne menneskene med.      
Da Moses var på bjerget hos Gud, blev frelsesplanen, som først blev åbenbaret ved Adams fald, klart fremstillet for ham. Han fik da at vide at englen som ledede israelitterne på deres vandring, skulle komme til verden som et menneske. Guds kære Søn, som var et med Faderen, skulle gøre alle mennesker som troede på ham, til et med Faderen. Moses forstod den sande betydning af soneofrene. Kristus underviste ham om evangeliets plan, og herligheden i evangeliet ved Kristus gjorde, at Moses ansigt lyste så folk blev bange.      
Moses vidste ikke selv at hans ansigt reflekterede denne herlighed, og han forstod ikke hvorfor folk blev bange. Han kaldte på dem, men de vovede ikke at se på det helliggjorte ansigt. Da Moses fik at vide at folk var bange på grund af denne herlighed, lagde han et slør over sit ansigt.      
Herligheden som lyste ud af Moses ansigt, var skræmmende for israelitterne fordi de havde overtrådt Guds hellige lov. Dette er et billede på følelsen hos dem som lever i overtrædelsen af Guds lov. De vil væk fra Lovens skarpe lys, det som slår overtræderen med rædsel. Men for de trofaste er loven hellig, retfærdig og god. De som har agtelse for den, har forudsætning for at forstå at Kristi soning var nødvendig fordi Faderens lov var overtrådt.      
De som mener at der ikke fandtes nogen frelser i det gamle system, har et lige så mørkt slør over deres forstand som jøderne der forkastede Jesus. Ved soneofrene, som var et billede på Jesus, viste jøderne deres tro på den Messias som skulle komme. Men da Jesus kom og opfyldte alle profetierne om den lovede Messias, forkastede de ham, og de nægtede at tro på selv de klareste beviser for hvem han var. Kristenheden som bekender sig til en absolut tro på Kristus, fornægtede faktisk Kristus ved at forkaste det jødiske system, for det var han som havde givet jøderne hele deres system for gudstjenesten.    

18 07 1878 The Signs of the Times Begivenheder under rejsen til North Pacific   
 Vi forlod San Francisco d. 10. juni, med damperen <i>Oregon</i> til Portland. Jeg havde arbejdet over mig, og var meget træt, og bildte mig selv ind at jeg skulle hvile om bord på damperen. Men vinden blæste meget stærkt direkte imod os, og jeg blev på dækket efter at næsten alle havde forladt det på grund af søsyge, og jeg nød synet af bølgerne der blev bjerghøje, blå og grønne, og flot skumsprøjt reflektere regnbuens farver. Jeg kunne ikke blive træt af at se dette store sceneri; og jeg reflekterede over hvor nemt alle om bord kunne opsluges af de arrige vande.    
Idet jeg så på de hvid-skummede brølende bølger, huskede jeg det sceneri i Kristi liv, hvor disciplene, i lydighed mod deres Mesters befaling, gik i deres både til den anden side af søen. Et forfærdeligt uvejr brød ud over dem, og deres både ville ikke adlyde deres vilje, og de blev kastet hid og did indtil de lagde deres årer i fortvivlelse. Her forventede de at gå tabt; men da stormen og bølgerne talte død, viste Kristus, som de havde efterladt på den anden side, sig for dem, roligt gående på støjende og hvidtskummende bølger. De var blevet ført vild af deres nyttesløse anstrengelser, og af den tilsyneladende håbløse tilstand, og have opgivet for at gå tabt. Da de så Jesus foran sig på vandet, gjorde det dem mere bange, og de troede at det var den sikre forgænger for deres forestående død. De råbte i stor frygt. Men i stedet for at hans tilsynekomst bebudede dødens nærvær, kom han som livets budbringer. Hans stemme kunne høres over elementernes rasen: "Det er mig, frygt ikke." Hvor hurtig ændrede sceneriet sig ikke fra fortvivlelsens rædsel til troens og håbets glæde i nærvær af den elskede Mester! Disciplene var ikke længere angste eller bange for døden, for Kristus var hos dem.    
Jeg forblev på dækket indtil det blev mørkt, og så tog jeg til kahytten, hvor bådens vuggen gjorde mig meget syg. Dette var om mandagen, og jeg kunne ikke sidde op fra det tidspunkt til tirsdag morgen, hvor jeg i dette tidsrum kun tog lidt boullion og sprøde kiks. Vi fik en stærk hård vind imod os hele vejen fra San Fransicsco, og vi var alle glade, tirsdag morgen, vi passede baren, og indtog den stille flod, og lod de hvileløse bølger bag os. Der var kun to eller tre passagerer om bord som ikke blev søsyge.    
Damperen <i>Oregon</i>s kaptajn, Connor, var venlig og opmærksom, da han gjorde alt for at rejsen skulle være behagelig. Kahytsjomfruerne var imødekommende, skyndte sig altid fra kahyt til kahyt med mad til at stille deres appetit der var for syge til at gå op til bordet i spiseværelset. Vi følte os taknemmelige over at se så megen opmærksomhed på denne båd mod dem, der led af søsyge, som havde brug for så megen omsorg.    
Alle om bord fik mest ud af det sidste af dagen på vandet. Så blev de raske igen og fik appetit, og lod ikke til at have det så dårligt efter deres søsyge.    
Der var flere prædikanter om bord som, lige som os selv, tog til Oregon for at holde møder på opfordring. Iblandt dem var ældre Brown, med sin familie, som har talt i San Francisco og Santa Rosa. Jeg fik uddelt nogle af vore pulikationer iblandt passagererne. Om aftenen lå jeg i min kahyt, døren til den var åben til øverste dæk. Jeg hørte de ældste tale til en gruppe, der var samlet omkring ham, som det var umuligt for noget menneske at holde Guds lov; at mennesket aldrig holdt, og aldrig kan holde den Han sagde: "Intet menneske kan få himlen ved at holde loven. Mrs. White er hele loven, - loven; hun tror at vi må frelses ved loven, og ingen kan frelses uden de holder loven. <i>Jeg</i> tror på Kristus. Han er <i>min</i> Frelser, Kristus alene kan frelse os, og uden ham kan vi ikke blive frelst."    
Jeg mærkede den uretfærdige anklage imod mig, og kan ikke lade en sådan udtalelse, som kommer frem for så mange mennesker, stå uden at blive rettet. Derfor sagde jeg: "Det er forkert. Mrs. White har aldrig haft det standpunkt. Jeg vil tale for mig selv og for vore folk. Vi har altid haft det standpunkt at der ikke er kraft i loven til at frelse en eneste lovovertræder. Loven overbeviser og fordømmer synderen, men det er ikke dens formål at tilgive den mindste eller største synd. Hvis vi synder har vi en Forsvarer hos Faderen, Jesus Kristus den retfærdige. Synderen får problemer med Faderen ved at overtræde hans lov. Kristus, synderens Forsvarer, går i forbøn for hans skyld. Loven kan ikke befri synderen fra konsekvenserne af hans overtrædelse, men Kristus selv betaler den straf synderen har pådraget sig ved ulydighed.    
Apostelen Paulus spørger: "Skal vi blive i synden, for at nåden kan blive større? Nej, langtfra!" Skal vi misbruge Kristi barmhjertighed ved at leve i overtrædelse af Guds lov?" Paulus erklærer for menighedens ældste: "Jeg har ikke undladt at forkynde jer og at lære jer både offentligt og i hjemmene alt, hvad der kunne være jer til gavn; både for jøder og grækere har jeg vidnet om omvendelsen til Gud og troen på vor Herre Jesus." Omvendelse til Gud på grund af hans overtrådte lov og tro på vor Herre Jesus Kristus som synderens Talsmand. Paulus sagde: "Hvad skal vi da sige? er loven synd? Nej, langtfra! Men jeg havde ikke lært synden at kende uden ved loven; thi jeg havde jo ikke vidst af begær, om ikke loven havde sagt: "Du må ikke begære." Paulus opsummerer sagen: "Altså er loven vel hellig, og budet helligt og retfærdigt og godt."    
 "Kristus kom ikke for at undskylde synd eller at retfærdiggøre en synder, medens han fortsætter med at overtræde den lov, som Guds Søn måtte give sit liv for at opretholde og ære. Havde det været muligt at ophæve loven, ville Kristus ikke have behøvet at komme til vor jord og dø, den retfærdige for den uretfærdige. Gud kunne have taget synderen til nåde igen ved at annullere loven. Men dette kunne ikke ske. Loven holder overtræderen i trældom, men den lydige er fri. Loven kan ikke rense fra synd; den fordømmer synderen. Synderen kan stå retfærdiggjort for Gud alene gennem anger mod ham og tro på Jesu Kristi fortjenester. Loven er et stort spejl, hvor synderen kan kende sin moralske karakters mangler. Men spejlet kan ikke fjerne de mangler. Evangeliet peger på Kristus, som den eneste, der kan fjerne syndens pletter ved sit blod. Selv om loven ikke har nogen tilgivende kraft, er den det eneste middel, der kan forklare synderen, hvad synd virkelig er. Ved loven når man til erkendelse af synd. Uden loven, fortæller Paulus os, at synden er død.    
 "Det er tåbeligt at bede synderen komme til Kristus før han er overbevist om at hans synd er bragt frem for Guds lovs spejl. Hvad er skal synderen overbevises fra? Fra overtrædelsen af Guds lov, til at være den lydig. Men hvis han får at vide at han ikke kan holde Guds lov, skal han da prøve at holde den, vil han blive træl, indtil det han er omvendt, - overtrædelse af loven for at fortsætte i lovertrædelse? Dette er absurd. Alligevel fortæller Kristi bekendende forkyndere synderen at han er skyldfri, medens han er illoyal mod Guds lov. Disse omvendelser stadfæstes ikke i himlen.    
 "Vor Kristus var lige så meget Frelser for gamle værdier, som han er vor Frelser. I tro så de frem til en frelser der kommer. Adam blev lige så virkelig frelst ved evangeliet, som vi skal frelses i dag. Abraham blev frelst ved tro på Kristus, som Guds Lam der bærer alverdens synd bort. Moses skulle frelses ved Kristi fortjenester, som var den engel der førte Israels hære i alle deres rejser igennem ørknen. Gud befalede: 'Vær ikke genstridig imod ham, thi han skal ikke tilgive eders overtrædelser, eftersom mit navn er i ham.' Alle som døde i tro, fra den retfærdige Abel til vor tid frelses ved Jesu Kristi fortjenester.    
 "Jesus sagde: Ikke enhver, der siger til mig: "Herre, Herre!" skal komme ind i Himmeriget, men den, der gør min himmelske Faders vilje. Mange skal sige til mig på hin dag": "Herre, Herre! har vi ikke profeteret ved dit navn, og har vi ikke uddrevet onde ånder ved dit navn, og har vi ikke gjort mange undergerninger ved dit navn?" Og da vil jeg sige dem rent ud: "Jeg har aldrig kendt jer; vig bort fra mig, I, som øver uret" Hvor mange er der som råber, Kristus, tro på Kristus, skønt de ikke gør som Kristus. Disse repræsenteres af dem, som vor Frelser nævner som syndens medarbejdere. De overtæder Guds lov, og lærer andre ved forskrift og eksempel at gøre på samme måde. En nominel trosbekendelse vil ikke frelse sjælen; den vil heller ikke overholde loven. Guds lov må adlydes af hjertet; dets principper må føres ud i livet; og troen på Jesus Kristus, som verdens Genløser, må udvises i liv og karakter, ellers er der ikke sand omvendelse.    
 "Guds lov er som den evige trone uforanderlig i dens karakter. Billederne og skyggerne nåede modbilledet og substansen, Jesus Kristus. Ved hans død ophørte de med at have en magt eller betydning. Men tibudsloven, som blev indført i Eden, da verdens grundvold blev lagt, da morgenstjernerne jubled til hobe, og alle Guds sønner råbte af glæde, skulle vare lige så længe som himlene og jorden. Kristus udtalte sin velsignelse over alle, som holder Guds hellige lov: "Salige er de, som holder hans bud, for at de kan få adgang til livets træ og gennem portene gå ind i staden."    
 "Ældre Brown, kom aldrig med den forkerte fremstilling at vi ikke stoler på Jesus Kristus for frelse, men stol på loven for at blive frelst. Vi har aldrig skrevet et eneste ord i den retning, ejheller lært en sådan teori på nogen måde. Vi tror at ingen synder kan blive frelst i hans synder (og synd er overtrædelse af loven), medens du lærer at synderen kan frelses medens han bevidst overtræder Guds lov."    
 "Nuvel," sagde ældre Brown, med lav stemme, til dem der var samlet omkring han, "Jeg ved alt omkring dem." Jeg følte mig kaldet til at svare på dette, og sagde: "Min Herre, hvis du ved alt om det standpunkt som vi, som et folk, har, må du også vide at du har fejlfortolket os. Vi har aldrig antydet, hverken i de prædikener vore prædikanter har forkyndt, eller i trykte sider spredt over hele verden at der er nogen kraft i loven til at frelse synderen. Tværtimod, har vore talere og skrivere gentaget igen og igen at loven ikke har kraft til at genløse overtræderen fra syndens konsekvenser. Vi vil sige til det kommende lejrmøde i Salem: Rejs jer venligst op, og lær det vi egentlig tror på, for det er tydeligt at I ikke kender til os eller vor tro."    
Her vil jeg sige at ældre Brown, medens han var i San Francisco at han kendte Mrs. White i Øststaterne - kendte alt til hende, efterlod et indtryk i deres sind, da han talte dårligt om mig og mit arbejde. Jeg kender ikke noget til at have set denne mand eller haft nogen samtale med ham, før rejsen på damperen <i>Oregon</i>. Jeg ved ikke noget om han har hørt mig tale, eller om han nogen sinde har læst mine skrifter, eller om han kender noget til min mission. Han er utvivlsom helt uvidende om Mrs. White og hans arbejde. Mange bekender, at de godt kender mig, selv om jeg aldrig har set eller talt med dem. De har samlet på rygter, og onde efterretninger fra falske og sladderagtige tunger, og behandler dem som kendsgerninger, som ved skal være er sande.    
Jeg var forbavset over det standpunkt ældre Brown havde taget om loven. Det virkede utroligt at nogen som bekendte sig at være bibelstuderende og lærer, forsikrer at intet mennesket nogen sinde har holdt Guds lov, eller kan holde den. Dette er et frygteligt standspunkt som mange prædikanter indtager, for at komme af med det fjerde buds sabbat. Sådanne lærer kaster et meget dårligt lys på vor himmelske Faders karakter, når de fremstiller ham som han giver mennesker en kode på love, som er grundlag for al civil national og indenrigsregering, alligevel er det umulig nogen mennesker nogen sinde at kunne holde og adlyde den. Disse holdninger, som offentlige lærere giver udtryk for, ledte mennesker til at, ikke blot ignorere den guddommelige lov, men til at træde på den som et egenmægtigt forlangende, og de retfærdiggør sig selv i deres oprør imod den. Dem som lærer så skadelige læresætninger vil ikke få en misundelsesværdig position, når de møder den store Lov over deres brudte lov.    
Hvori vil mennesker blive lykkeligere i dette liv, hvis de skal have fuld frihed til at bryde de ti forskrifter i Faderens lov? I sin store kærlighed til mennesker, gav Gud mennesker den lov, som deres optræden bringes i orden ved, så mennesket kan afgrænses fra at gøre de ting som giver næring, og gør menneskets virkelige lykke større, såvel som også dets medskabningers lykke, endog i dette liv. Principperne i budene føres ud i det daglige liv, forædler og helliggør hjerte sind og giver een en moralsk udmærkelse gennem Jesus Kristus, for hellige engles selskab. Vor alvise himmelske Fader vidste at regler var nødvendige for at vogte mennesker mod synd og for at styre deres liv, lede dem til at praktisere sådanne dyder som vil gøre dem til egnede borgere i himlen.    
Kristus sagde: "Hvis I holder mine bud, vil I blive i min kærlighed, ligesom jeg har holdt min Faders bud og bliver i hans kærlighed." Kristus bør være vort eksempel i alle ting. Han kom fra herlighedens verden, ikke for at vise mennesker en metode de kunne blive frelste i den lovovertrædelse, som Adam faldt i. Men påtog sig selv mennesknatur, gik sejrrig over den grund Adam faldt på, og genløste fiaskoen, ved sin egen fuldkomne lydighed mod loven, og modstod Satans fristelser, som omringede Adams fald. Kristus gav, ved sig et eget liv et bevis på at mennesker ikke kan holde Guds lov, og gennem hans fortjenester er en endelig sejrherre.    
I sin bjergprædiken sagde Kristus: "Tro ikke, at jeg er kommen for at ned bryde loven eller profeterne; jeg er ikke kommen for at nedbryde, men for at fuldkomme Thi sandelig siger jeg Eder: før himmelen og jorden forgår, skal end ikke det mindste bogstav eller en tøddel af loven forgå før det er sket alt sammen. Derfor: Den, der bryder et af de mindste blandt disse bud og lærer menneskene således, han skal kaldes den mindste i Himmeriget; men den, der holder dem og lærer andre dem, han skal kaldes stor i Himmeriget." Her viser Kristus formålet med sin mission: At vise mennesket ved sit eksempel at han skal være helt lydig mod moralloven, og tilpasse sit liv efter dets forskrifter. Den lov blev ophøjet og gjort ærværdig ved Jesus Kristus.    
Skulle Roms pave og alle jordens beboere forene deres forstand til formålet, ville de ikke ophæve det mindste krav af loven, der blev udtalt på Sinai. Gud har udspesificeret sin vilje over for menneskene i hans ti forskrifter. Den er lige så evig og uforanderlig som hans karakter. Loven siger til enhver lovovertræder: Du skal visselig dø. Men Kristus siger til enhver sjæl, der angerer sin lovovertrædelse over for Gud, og vender sig i anger til sin Frelser: Du skal lige så visselig blive frelst, som Kristus døde for menneskenes frelse.    
Hvilke højtidelige ord faldt der fra den guddommelige Lærers læber, som kom for at gøre sin Faders lov ærværdig: "Den, der bryder et af de mindste blandt disse bud og lærer menneskene således, han skal kaldes den mindste i Himmeriget." Prædikanter og folk bør forstå den fulde betydning af disse ord. Dem som i ord, eller handling, eller udlægning af skriften, formindsker, eller bortforklarer Guds hellige lovs hellige krav og værdighed har ikke plads i himmeriget. Kristus vil have at vi forstår at vor retfærdighed må indbefatte, ikke kun overholde lovens bogstav, men også ånden og princippet i den. Lovens bogstav specificerer hvordan vi må vandre for at behage Gud; lovens ånd peger til Jesus Kristus, som det forsonende offer, igennem hvis fortjenester synderen kan opfylde lovens krav, sagde Kristus: "Jeg og min Fader er et." Derfor er der fuldstændig harmoni mellem loven og evangeliet. E. G. White.  

29 08 1878 The Signs of the Times En lektie disse tider [Brug af vin]   
 <b>Nr ét</b><br>Der er kun en rigtig standard i verden, og det er Guds standard. I realiteten er vi alle underkastet samme forpligtelse, nemlig at nå den høje standard; og Gud drager os ligeledes ansvar for ham. Samfundet kan sætte kunstige forskelle og reguleringer op, men i sidste ende bliver det, det samme. Mænd forlanger at kvinder skal leve op til en renhedsstandard som er næsten lige med engles, medens de selv rejser en standard der er ganske anderledes for dem selv.    
Unge mænd sætter sig ned med vin og aftensmåltid, og føjer deres appetit frit ud for giftig drik og tobak, og er ligeglad med deres opførsel, vulgære og oprørte i deres omgang, og søger ofte et lavt og fornedrende selskab, underskylder sig selv under påskud af verdens skikke og metoder. Men skal unge damer handle sådan vil de fuldstændig og for altid være til vanære i hele verdens øjne.    
Men dette understreges: "Oh, unge mænd skal have lov til at udså deres vilde rajgræs." Det er en forfærdelig fejltagelse. Man bør have i sinde at "sådan som udsæden er, ligeså bliver høsten." Unge mænd som er sunket ned i udsvævelser høster allerede hvad de har sået. De skal ikke vente til modningsårene før de erkender at de må betale straffen for al denne overtrædelse af moralloven. Hver dag ser vi tilfælde af unge mænd som er svækket i krop og sind, hvis moral er fornedret, og de dør før tiden fordi de har overtrådt naturens love, og faldne ofre for de fristelser som verdens mode fremholder for dem.    
Naturens lov er Guds lov, og straffen for dets overtrædelse hjemsøges på samme måde for mænd og kvinder. Det er ikke almindeligt at drage fædre til ansvar på samme måde som mødre, når deres børn opdrages. Hvor mange prædikener holdes der ikke om moderens ansvar, og hvor meget står der ikke skrevet om dette; medens faderen tilsyneladende fritages for al byrde. Vi vil appellere til fædre, i håb om at vække dem til en fornemmelse af deres gudsgivne ansvar for deres børn. Vi vil sige: Vogt jer mod at få denne ødelæggende levevane, som påvirker direkte eller indirekte til at svække jeres børns sårbare moral.    
Når moderen gør hele sin pligt at uddanne sine børn til livets renhed, kan faderen for ofte, ved sit eget eksempel, åbne fristelsens dør for sine børn. Når han føjer sig i vin og tobak, og andre syndige skikke, formindskes forhindringerne mod synd i deres øjne. Følger man denne umoralske kurs, siges det at mange fædre føjer deres børn, at Guds lov i virkeligheden ikke længere er bindende for mennesker; at den kun er til at regere over israelitterne; eller at den er ophævet ved Kristi død. Forstandige unge forstår ikke længere at der nogen lov at overtræde. Den gavnlige frygt for at bryde Guds bud, bliver svagere og svagere i deres tanker, indtil moralforskrifterne som moderen oplærer børnene nøje i, tilpasser sig faderens følelsesmæssige indstillinger.    
Hvis menneskene samvittighedsfuldt og nøje holdt Guds lov, ville der ikke være nogen drankere, ingen tobaksslaver, ingen nød, fattigdom og forbrydelse. Saloner, som udskænker spiritus, ville blive lukket af manglende kunder, og ni tiendedele af al den elendighed, der findes i verden, ville ophøre at eksistere. De unge mennesker ville have en rank og ædel holdning, en let og spændstig gang, klare øjne og et sundt udseende.     
Når forkyndere på deres prædikestole sætter troskab mod Guds lov i miskredit; når de forener sig med verden i at gøre den upopulær; og når disse ledere, som er folkets lærere, nyder et glas for selskabs skyld og bruger den tilsmudsende tobak, hvilken afgrund af laster, kan man så ikke forvente af de unge i denne slægt? Dagens aviser - med deres efterretninger om kriminalitet, mord og selvmord - giver svaret, og udpeger tidens frygtelige farer.    
De tegn som eksisterer i dag, som profetien foreskriver, de vil karakterisere samfundets tilstand lige før Kristi andet komme. I har hørt meget om tibudslovens autoritet og hellighed. Gud er ophavsmanden til denne lov, som er grundloven for hans regering i Himmel og på Jord. Alle oplyste lande har gjort denne ophøjede grundlov til basis for deres love. Og alligevel ser man lovgivere og prædikanter, der er anerkendt som folkets ledere og lærere, leve i åben overtrædelse af principperne i disse hellige bud.    
Mange prædikanter, som forkynder Kristus fra prædikestolen, viger derefter ikke tilbage for at sløve deres sanser ved at småpimpe og endda nyde brandy og anden spiritus. Den kristne standard siger: "Tag ikke, smag ikke, rør ikke!" Og lovene for vor fysiske organisme gentager den alvorlige formaning med eftertryk. Enhver kristen prædikant har pligt til at fremholde denne sandhed klart for sine tilhørere og undervise både ved ord og eksempel.    
Bibelen lærer ingen steder at bruge giftig vin, såvel som drikkevarer som symbol på Kristi blod. Vi appellerer til den naturlige forstand om, Kristi blod bedre fremstilles ved ren druesaft i sin naturlige tilstand, eller om den er blevet omdannet til gæret og giftig vin. Vi fastholder at førstnævnte kun er det rigtige symbol på at fremstille Kristi hellige blod, og et symbol han selv har givet; og vi tilskynder at sidstnævnte aldrig skal sættes på Herrens bord.    
Nogle erklærer at Kristus foretrak moderat brug af gæret vin, og vidnet derpå refereres til hans forandring af vand til vin. Men vi protesterer over at Kristus aldrig har lavet ugiftig vin; en sådan handling vil være modsat al lære og eksempel i hans liv. Han var den Engel som ledte Israels børn ud i ørknen. Han proklamerede Sinais lov. Han forhindrede dem, som optrådte i det hellige embede fra at bruge vin; og hans grund for at gøre dette er åbenlys - nemlig at de må få en klar dømmekraft og se mellem det almindelige og det hellige, at udøve ret mod faderløse og enker, og undervise om hans love og forordninger for Israel, og ikke tage imod bestikkelse. Dem som ophæver Guds lov for at afskaffe sabbaten, afskaffer de alvorligste restriktioner mod at bruge spiritus.    
Han som viste sig for Manoas hustru, og fortalte at hun skal få en søn, og beskrev hans karakter og styrke, og pålagde hende at ikke drikke vin eller stærk drik, for barnet skulle være en nasiræer fra sin fødsel; Han som viste sig for Zakarias, og gav ham anvisninger om den ufødte Johannes, pålagde ham at barnet ikke skulle drikke vin eller stærk drik, var ikke ham, der ville lave giftig vin og gav det til folk ved bryllupshøjtideligheden. Den vin som Kristus fremstillede af vand, ved hans krafts mirakel var ren druesaft. Frelserens mål ved dette mirakel, var at få festskaffemesterens forvanskede smag over i en sund tilstand, og bevæge ham til anerkendelsen at denne vin havde meget større kvalitet end den han før havde smagt.    
I vor tid er der dem, som, i undskyldning for deres egne synder, følger jødernes eksempel, og anklager Kristus for at være sabbatsbryder og pimpe vin, selvom han erklærede at han holdt sin Faders bud, og hele hans liv var et eksempel på mådehold og selvfornægtelse. Pimpede han vin kunne han ikke være et fuldkomment offer, og kraften i hans blod ville ikke være til nogen nytte. Men denne anklage, såvel som den førnævnte, modbevises bedst ved Kristi egen karakter og lære.    
Den kristne menighed er kaldet til at være jordens salt og verdens lys. Kan dette anvendes på kirkesamfundene i dag, hvor mange af deres medlemmer ikke blot bruger den forurenende tobak, men også berusende vin og spiritus, og rækker vinglasset til deres næste? Kristi menighed bør være en skole, hvor de uerfarne unge mennesker - ud fra et moralsk og religiøst synspunkt - kan blive oplært til at beherske deres appetit. Der skulle de kunne lære, hvor farligt det er at give sig i lag fristelsen og lege med synden; at der ikke er noget, der hedder at drikke med måde; og at den, der pimper, er på vej nedad. De skulle formanes til ikke at se til vinen, hvor rød den er, for til sidst vil den bide som en slange og spy sin gift som en øgle. - Mrs. E. G. White  

9 01 1879 The Signs of the Times Ellen G. White artikler i parallel med Profetiens Ånd   
 <b>Ellen G. White artikler - Paralleliserer profetiens ånd, bind 1.</i><br><i>Nedenstånde udgivelse fra materialer om Kristi liv og apostlenes forkyndertjeneste i "Signs of the Times" artikler i 1876, 1877, og  1878, og udgivelse af samme materiale i "Profetiens ånd," bind II og III, regnede man med at Ellen White kunne begynde at levere kapitler til hendes forventede bind IV som "Signs"-artikler sidst i 1878 eller først i 1879. Men hendes mand, James White, blev træt og nogle gange syg, og hans omhu og andre presserende opgaver trak tungt på mrs. White. Hun kunne udfærdige den kopi som hun forventede, og under disse omstændigheder, for at skaffe "Signs"-artikler gik hun til den gamle testamentes beretning, som hun havde præsenteret i 1870 i "Profetiens ånd" bind I.</i>    
<i>Eftersom dette bind blev skrevet primært til læsende menighedsmedlemmer, mente hun det var bedst at bringe disse materialer i vore missionsblad og redigere kapitler, og tilpasse dem til højtlæsning. Nogle steder har hun føjet til materialet, og andre steder er der taget det ud, som den almindelige læser ikke kan bruge til noget. Udtrykkene "jeg så" og "jeg fik vist" står i 1870-bindet er ikke taget med i "Signs"-artiklerne. Den 93-opdelte store serie blev påbegyndt i 1879, og fortsatte til februar, 1882. Der var mindre variationer ved begyndelsen af kapitlerne og anseelig genskrivning i de senere. Eftersom denne fremstilling af den gammeltestamentlige beretning er en variant af 1870-Profetiens Ånds beretningen, er alle artiklerne taget med i dette fotografiske optryk.</i>    
<i>Forskelighederne i dette genoptryk demonstrer at mrs Whites arbejde, med hjælp fra hendes litteratur-assistenter, når hendes materiale skal tilpasses, imødekommer de forskellige gruppers behov, som hun bringer sit budskab til. - White-betroede medarbejdere</i><center>-------------</center>    
Den store strid: Satans fald; Skabelsen<br><i> Den store strid </i>Mellem Kristus og hans engle, og Satan og hans engle.    
<b>Kapitel et - Satans fald.</b><br>Satan i himlen, før hans oprør, var en høj og ophøjet engel, næst i rang til Guds kære søn. Hans åsyn var mildt og lyste af himmelsk glæde, ligesom de andre engles. Hans pande var høj og bred, og viste en mægtig tankekraft. Hans skikkelse var fuldkommen; hans ydre væsen ædelt og majestætisk. Et et særligt lys strålede fra hans ansigt, og skinnede klarere og skønnere omkring ham end omkring de andre engle; men Jesus, Guds kære Søn, var ypperligere end hele englehæren. Han var eet med Faderen førend englene blev skabte. Djævelen var misundelig på Kristus, og anmassede sig gradvist en del af det embede som tilhørte Kristus alene.    
Den almægtige skaber forsamlede den himmelske hær for at hædre sin søn med særdeles ære i alle englenes nærværelse. Sønnen sad på tronen med sin fader, og de hellige engles himmelske skare var forsamlet omkring dem. Da kundgjorde faderen at han havde selv besluttet at Kristus, hans søn, skulle være lige med ham; så at hvor som helst hans Søn var nærværende, var det som om han selv var nærværende. Sønnens ord skulle adlydes lige så villigt som faderens ord. Han havde givet sin søn autoritet til at befale over den himmelske hær. I særdeleshed skulle sønnen virke i forening med ham selv i den forud bestemte skabelse af jorden og enhver levende ting som skulle eksistere på jorden. Sønnen skulle udføre hans vilje og hans fortsætter, men skulle ikke gøre noget af sig selv alene. Djævelen var skinsyg og misundelig på Jesus Kristus. Men alligevel bøjede Djævelen sig for Jesus med alle englene, og anerkendte hans overherredømme, høje autoritet og ret til at regere, skønt hans hjerte var fyldt med misundelse og had. Kristus havde deltaget i Guds hemmelige råd angående hans planer, medens djævelen var ubekendt med dem. Han forstod ikke Guds fortsætter, ej heller blev det ham tilladt at kende dem. Kristus blev anerkendt for himmelens regent, med samme magt og autoritet som Gud selv. Djævelen tænkte at han var selv en yndling i himlen bland englene. Han var blevet høj ophøjet; men dette fremkaldte ikke taknemmelighed og pris fra ham til hans skaber. Han tragtede efter den samme højhed som Guds selv. Han var stolt af sin højhed. Han vidste at englene ærede ham. Han havde en  tjeneste at udføre han havde været nær den store Skaber, og de evige stråler, fra herlighedens lys, og omgiver den udødelige Gud, havde skinnet ¤  (særdeles) på ham. Djævelen tænkte på hvorledes englene havde adlydt hans befaling med glad livlighed. Var ikke hans klædebon skøn og lys? Hvorfor skulle Kristus således æres frem for ham selv?    
Han forlod Faderens umiddelbare nærhed, misfornøjet og fyldt med misundelse mod Jesus Kristus. Han forsamlede englenes hær, mens han skjulte sin virkelige hensigt. Han fremførte sit emne, hvilket var ham selv. Som én der var forurettet fortalte han hvorledes Gud havde foretrukket Jesus, men tilsidesat ham selv. Han fortalte dem at herefter var al den søde frihed forbi, som englene havde nydt. Var der ikke blevet en regent udnævnt over dem, som de derfor må bevise underdanig ære? Han fremstillede for dem at han havde kaldt dem sammen for at forsikre dem at han ikke længere ville underkaste dette indgreb i hans og deres rettigheder; og han aldrig ville bøje sig igen for Kristus; at han ville tiltage sig selv den ære som Gud burde have overdraget til ham, og ville være alles anfører som ville gå ind på at følge ham og adlyde hans stemme. Der var uenighed mellem englene. Djævelen og hans deltagere stræbte at reformere Guds regering. De var misfornøjede og utilfredse fordi de ikke kunne se i hans uundgrundelige visdom og udfinde hans hensigt med at ophøje hans Søn Jesus og give ham så uindskrænket magt og herredømme. De gjorde oprør imod Sønnens autoritet.    
De engle som var tro og lydige forsøgte at forlige denne mægtige oprørske engel med hans Skabers vilje. De forsvarede Guds handling idet han overdrog ære til Jesus Kristus, og forsøgte med kraftige grunde at overbevise Satan om at han besad ikke mindre ære nu end førend Faderen forkyndte hvorledes han havde æret sin Søn. De fremstillede klarlig at Jesus var Guds Søn, som eksisterede med ham førend englene blev skabte; at han havde aldrig stået ved Guds højre hånd, og hans milde, kærlige autoritet havde ikke før været draget i tvivl; og at han ingen befalinger havde givet som ikke var en glæde for den himmelske hær at udføre. De påståede at den særdeles ære som Kristus fik af faderen, i engles nærværelse, borttog intet af den ære som han (Djævelen) før havde fået. Englene græd. De stræbte med ængstelse at bevæge Satan til at tilbage kalde sin ugudelige bestemmelse og vise underdanighed mod deres Skaber; thi alt havde hidindtil været fred og harmoni, hvad kunne da være årsag til denne modstridende oprørske stemme?    
Djævelen nægtede at lytte. Derpå vendte han sig fra de tro og lydige engle, idet han erklærede at de var slaver. Disse engle, som bevarede deres lydighed mod Gud stod forbavsede da de så at Satan gjorde fremgang i sine bestræbelser for at vække oprør. Han lovede dem en ny og bedre regering end de nu havde, i hvilken alt ville blive frihed. Et stort antal udtrykte deres fortsæt, at antage Satan som deres leder og højeste befalingsmand. Da han så at han var heldig i sine bestræbelser, smigrede han sig selv med at han ville til sidst få alle englene på sin side, at han ville blive lige med Gud selv, og at hans autoritet og stemme skulle høres i kommando over den hele himmelske hær. De lydige engle advarede atter djævelen, og foreholdt ham hvad følgerne ville blive dersom han fremturede i sit oprør; at han som kunne skabe englene, var også mægtig til at omstyrte al deres autoritet, og på en mærkværdig måde at straffe deres forvovenhed og forfærdelige oprør. At tænke at en engel skulle sætte sig op imod Guds lov der var lige så hellig som ham selv! De advarede de oprørske engle om at tillukke deres øre for Satans bedragelige overtalelse, og rådede djælvelen og alle som havde været påvirkede af ham, at bekende sine fejl i at nære endog blot en tanke af tvivl om Guds autoritet.    
Mange af djævelens deltagere var tilbøjelige til at følge de gode engles råd, angre deres misfornøjelse, og atter få Faderens og hans kære Søns tiltro. Da erklærede den mægtige oprør at han var bekendt med Guds lov, og om han end underkastede sig slavisk lydighed, så ville hans ære blive taget fra ham. Han ville aldrig mere blive betroet sin ophøjede tjeneste. Han fortalte dem at både han selv og de havde allerede gået for langt til at vende tilbage, og han ville trodse følgerne; thi han ville aldrig bøje sig for Guds Søn i slavisk tilbedelse; at Gud ville ikke tilgive dem, og nu må de kræve deres frihed og tilegne sig den stilling og autoritet med magt, som ikke godvilligt blev overdraget.    
De loyale engle hastede hurtigt til Guds Søn og underrettede ham om det som sker blandt englene. De finder Faderen i samtale med sin elskelige søn, for at afgøre ved hvilke midler den autoritet som Satan havde anmodet sig kunne for evig blive omstyrtet, til bedste for de gode engle. Den almægtige Gud kunne på en gang have udstødt denne ærkebedrager fra himmelen; men dette var ikke hans fortsæt. Han ville give de oprørske engle en passende anledning til at måle styrke og kraft med sin egen søn og de gode engle. I denne kamp kunne enhver engel vælge sin egen side og således åbenbares for alle. Det ville have været farligt at tillade nogen af dem som deltage med Satan i hans oprør at vedblive i at bo i himmelen. De havde lært en lektie af ægte oprør imod Guds uforanderlige lov, som er ulægeligt. Dersom Gud havde bragt sin magt til at straffe denne hovedoprør, så ville de misfornøjede engle ikke være blevet åbenbarede; derfor valgte Gud en anden fremgangsmåde, thi han ville klarlig vise sin retfærdighed og sin dom, for hele den himmelske hær.    
Det var den højeste forbrydelse at gøre oprør mod Guds regering. Hele himlen syntes at være i bevægelse. Englene blev ordnede i kompagnier, hver afdeling, med en højere, befalende engel i spidsen. Satan stred imod Guds lov fordi han var ærgerrig og ønskede at ophøje sig selv, og var uvillig til at bøje sig for Guds Søn, himmelens store regent.    
Hele den himmelske hær blev indblandet til at møde for Faderen, for at enhvers sag kunne blive afgjort. Satan udtalte frækt sin misfornøjelse over at Kristus skulle foretrækkes for ham. Han stod hovmodigt op og påstod at han burde være lige med Gud, og burde deltage i Faderens rådslutning og forstå hans fortsætter. Gud underrettede djævelen om at han ville åbenbare sine hemmelige fortsætter alene for sin søn, og at han krævede at hele den himmelske familie, endog Satan, skulle vise ham utvivlsom, ubetinget lydighed; men han (Satan) havde vist sig uværdig til en plads i himmelen. Da pegede djævelen triumferende på sine deltagere, som indbefattede næsten den ene halvdel af alle englene, og udbrød: Disse er med mig! Vil du også udstøde disse og gøre himlen tom? Derpå erklærede han at han var rede til at modstå Kristi autoritet, og til at forsvare sin plads i himlen med magt, styrke imod styrke.    
De gode engle græd da de hørte Satans ord, og hans triumferende praleri. Gud erklærede at oprørende ikke skulle blive længere i himmelen. De havde fået deres ophøjede og lykkelige tilstand på den betingelse, at de skulle vise lydighed mod den lov som Gud havde givet til at styre denne høje klasse af fornuftige væsener. Men ingen foranstaltning var gjort for at frelse dem som vovede at overtræde hans lov. Satan var stærk i sit oprør, og udtalte sin foragt for Skaberens lov. Djævelen kunne ikke fordrage den. Han påstod at engle behøvede ingen lov; men burde være fri til at følge deres egen vilje, som altid ville lede dem ret; at loven var en indskrækning af deres frihed, og at en stor hensigt med hans oprør var at afskaffe loven. Han mente at englenes tilstand behøvede forbedring. Men Gud, som havde givet loven og ophøjet den lige med sig selv, tænkte ikke således. Englehærens lykke bestod i deres fuldkomne lydighed med loven. Enhver var blevet anvist et særdeles værk; og der havde været fuldkommen orden og harmoni i himmelen indtil Satan gjorde oprør. Da blev der strid i himlen. Guds Søn himmelens Fyrste, og hans tro engle stred imod ærkeoprøren og hans deltagere. Guds Søn og de gode engle vandt sejr; og Satan og hans deltagere blev udstødte af himlen. Hele himmelens hær anerkendte og tilbad retfærdighedens Gud. Ingen smitte af oprøret blev tilbage i himmelen. Alt var igen fred og harmoni som tidligere.    
Loyale engle sørgede over deres skæbne som havde været deres selskabsbrødre i lykke og salighed. Deres tab blev følt i himmelen. Faderen rådførte sig med Jesus i henseende til straks at udføre deres fortsæt at skabe mennesket til at bebo jorden. Han ville sætte mennesket på prøve for at forsøge dets lydighed, førend det kunne blive uden fare for evigt. Dersom menneskene bestod i den prøve hvormed det behagede Gud at forsøge dem, så skulle de til sidst blive lige med englene. De skulle stå i nåde hos Gud, og samtale med englene, og de med dem. Han fandt ikke for godt at tvinge dem til lydighed.  

9 01 1879 The Signs of the Times Den store strid: Satans fald; skabelsen   
 Den store strid: Satans fald; Skabelen<br><b>Kapitel to.- Skabelsen</b><br>Faderen og Sønnen udførte det mægtigste underfulde værk som de havde forud betænkt - verdens skabelse. Jorden fremkom fra Skaberens hånd - overmåde skøn. Der var bjerge og høje og sletter; og dale og søer var strøede iblandt dem. Jorden var ikke en udstrakt slette, men landskabets ensformighed blev afbrudt af høje og bjerge, ikke høje og sønderrevne således som de nu er, men regelmæssige og skønt dannede. De høje, nøgne klipper sås ikke på dem, men lå nedenunder overfladen, og tjente jorden som ben i et legeme, og de skønne sletter, var smykkede med planter og blomster, og høje, majestætiske træer af enhver beskaffenhed, hvilke var mange gange større og langt skønnere end træer nu er. Luften var ren og sund, og jorden lignede et prægtigt palads. Englene beskuede Guds underfulde og skønne værk og glædede sig derover.    
Efter at jorden var skabt, og dyrene var skabte på den, udførte Faderen og Sønnen deres fortsæt, at skabe mennesket i deres eget billede, hvilket var bestemt før djævelens fald. de havde arbejdet tilsammen i at skabe jorden og alt det som levede på den. da siger Gud til  sin Søn: "Lader os gøre menneskene i vort billede." 1. Mos. 1:26. Da Adam kom fra Skaberens hånd besad han en ædel legemsbygning med symmetrisk skønhed. Han var mere end dobbelt så høj som de mennesker der nu lever på jorden, og var vel proportioneret. Hans Ansigtstræk var fuldkomne og skønne. Hans ansigtsfarve var hverken hvid eller gul, men rødladden, glødende af sundhedens rige farve. Eva var ikke fuldt så høj som Adam. Hendes hoved nåede lidt over hans skuldre. Hun var også ædel - fuldkommen symmetrisk, og meget dejlig.    
Dette uskyldige par brugte ingen klæder af menneskelig tilvirkning. De var omgivet med et dække af lys og herlighed, ligesom englene. Denne lys-cirkel indhyllede dem medens de levede i lydighed mod Gud. Selvom alt hvad Gud havde skabt var fuldkomment skønt, og intet manglede på jorden for at gøre Adam og Eva lykkelige, så viste dog Gud sin store kærlighed for dem idet han plantede en have kun for dem. En del af deres tid skulle anvendes til den behagelige beskæftigelse at dyrke haven, og en del at modtage englenes behag og lytte til deres underholdning, i salige betragtninger. Deres arbejde var ikke trættende, men behageligt og oplivende. Denne dejlige have skulle være deres hjem, deres særlige opholdssted.    
I denne have satte Gud mange forskellige slags træer til nytte og prydelse. Der var træer fulde af dejlige frugter, med herlig vellugt, skønne for øjet og behagelige for smagen, som Gud havde bestemt til føde for det hellige par. Der var de elskelige vinranker, som voksede lige i vejret, belæssede med deres byrde af frugt, anderledes end noget menneske har set siden syndefaldet. Frugten var meget stor,  og af forskellige farver; dels næsten sort, dels purpurrød, rød, blegrød og lysegrøn. Denne skønne og yppige vækst af frugt på vinrankens grene blev kaldt vindruer. De slæbte ikke på jorden, selvom intet rækværk understøttede dem, men de bugnede under frugtens byrde. Det var et behageligt arbejde for Adam og Eva at danne skønne løvhytter af vinrankernes grene, og beskære dem, og således opføre boliger af naturens dejlige levende træer og blade, opfyldte med vellugtende frugt.(<i>fortsættes</i>)  

16 01 1879 The Signs of the Times Den store strid: Skabelsen; Fristelsen og syndefaldet   
 <b>Den store strid </b>. Mellem Kristus og hans engle, og Satan og hans engle.<p>Kapitel et. Satans fald. [* <i>Titlen er ukorrekt i originalen. Burde være kapitel to - konkluderet, Skabelsen.</i>]    
(<i>Fortsat.</i>) Jorden var klædt med dejlig grønt, mens utallige sødt duftende blomster af enhver art og farve voksede op i rig overflødighed omkring dem. Alting var smagfuldt og herligt indrettet. Midt i haven stod livets træ, hvis herlighed overgik alle andre træer. Dets frugt så ud som æbler af guld og sølv, og tjente til at vedligeholde udødeligheden. Bladene besad helbredende egenskaber.    
Det hellige par var meget lykkelige i eden. Gud gav dem uindskrænket herredømme over enhver levende skabning. Løven og lammet legede tilsammen fredeligt og uskadeligt omkring dem, eller slumrede ved deres fødder. Fugle med allehånde farver og fjedre flagrede blandt træerne og blomsterne, og omkring Adam og Eva, medens deres bløde, velklingende musik gav genlyd blandt træerne i sød harmoni til deres skabers pris.    
Adam og Eva var henrykkede af skønheden i deres edenhjem. De frydede sig over de små sangere omkring dem, med deres yndige, skinnende fjerbedækning, syngende deres behagelige, opmuntrende melodier. Det hellige par forenede sig med dem og opløftede deres Stemmer med harmoniske sange, fulde af kærlighed, pris og tilbedelse, til Faderen  og hans kære Søn, for de kærlighedsgaver som omringede dem. De beundrede Skabelsens orden og harmoni, som talede om uendelig visdom og kundskab. De opdagede hele tiden ny skønhed og forøget herlighed deres edenhjem, som fyldte deres hjerter med dybere kærlighed, og bragte udtryk af taknemmelighed og ærefrygt for deres skaber fra deres læber.    
<b>Kapitel tre - Fristelsen og faldet.</b><br> Kundskabens træ på godt og ond stod midt i haven nær livets træ. Dette træ var i særdeleshed bestemt af Gud til at være et pant på deres lydighed, tro og kærlighed til ham. Herren befalede vore første forældre ikke at spise af dette træ, ej heller røre ved det, at de ikke skulle dø. Han sagde til dem at de måtte frit spise af alle træerne i haven undtagen et, men dersom de spiste af det træ skulle de visselig dø.    
Da Adam og Eva blev sat i den dejlige have, havde de alt som de kunne ønske til deres lyksalighed. Men Gud valgte, i sin alvise indretning, at prøve deres troskab førend de kunne for evigt bringes uden for fare. Han ville skænke dem sin nåde, og være med dem, og de med ham. Han satte ikke det uden for deres område. Han tillod Satan at friste dem. Dersom de bestod i prøven, så skulle de stå i evigt værende nåde hos Gud og have samfund med de himmelske engle.    
Stunden for glade lykkelige lovprisningssange til Gud og hans dyrebare søn var kommet. Satan havde ledt det himmelske kor. Han havde hævet den første tone, og så gik hele englehæren sammen med ham, og herlig musik genlød ud over himlen. Men nu faldt disharmoni og vrede ord over den store oprørs leders læber, i stedet for den lifligste musik.    
Satan stod forbavset over sin nye tilstand. Hans lyksalighed var forbi. Han så på englene med hvem han var så lykkelig , men som nu var udstødte af himmelen tillige med ham. Ingen skygge af utilfredshed havde forstyrret deres fuldkomne lyksalighed førend faldet. Nu var alting forandret. Deres åsyn, som havde afspejlet Skaberens billede, viste nu mørke og fortvivlelse. Der var strid, uenighed og bitre beskyldning iblandt dem. Før deres oprør havde disse ting været ukendte i himmelen. Satan så nu de forfærdelige følger af sit oprør. Han gyste og frygtede for at vende ansigtet mod fremtiden, og betragtede disse tings ende. Hvor var han? Var det ikke alt sammen en forfærdelig drøm? Var han udelukket af himmelen? Skulle himmelens porte aldrig mere åbnes for at lade ham gå ind? Tilbedelsens time drager nær, da hellige, strålende engle bøje sig for faderen. Han kan aldrig mere tage del i den himmelske sang. Han kan aldrig mere bøje sig med ærbødighed og hellig frygt i den evige Guds nærværelse. Med glæde ville han overgive sine fordringer på autoritet, dersom han atter kunne blive som han var, da han var ren, sanddru og tro. Men han var fortabt! Forløsning var umulig, på grund af hans formastelige oprør! Og dette var ikke alt; han havde ledt andre til oprør og til samme fortabelsens tilstand med sig selv - engle som  aldrig havde tænkt på at drage Guds vilje i tvivl , eller på at nægte at adlyde Guds lov indtil han gav det i deres sind; idet han fremstillede for dem at de derved kunne nyde et større gode, en højere og herligere frihed. Med dette spidsfindige blændværk havde han bedraget dem. Nu hviler der et ansvar på ham fra hvilket han gerne ville befries.      
Disse ånder var hæftig oprørte af skuffet håb. I stedet for et større gode, måtte de erfare de sørgelige følger af ulydighed og foragt for loven. Disse ulykkelige væsener kunne aldrig mere bestyrkes af Jesus Kristi milde regering. Deres ånd kunne aldrig mere bevæges af den dybe oprigtige kærlighed, fred, og glæde, som hans nærværelse havde optændt i dem, for at vende tilbage til ham i villig lydighed og ærbødig ære.    
Satan skælvede når ham betragtede sit værk. Han var alene i betragtninger over det forbigangne, det nærværende, og sine fremtidige planer. Hans mægtige skikkelse rystede som af en storm. En engel fra himmelen passerede forbi. Han kaldte på ham og bad om at få en samtale med Kristus. Dette blev ham tilstået. Han fortalte Guds søn at han angrede sit oprør og ønskede atter at stå i nåde hos Gud. Han var villig til at tage den plads som Gud havde tidligere anvist ham og adlyde hans vise bud. Kristus græd over Satans ve, men fortalte ham at Gud havde bestemt at han aldrig kunne blive indladt i himmelen. Himmelen må ikke udsættes for fare. Hele himmelen ville blive fordærvet dersom han blev taget tilbage; thi Synd og oprør oprandt med ham. Oprørets sæden var endnu i ham. Han havde ingen god grund til sin fremgangsmåde i oprøret, og han havde ikke alene håbløst ruineret sig selv, men tillige englenes hær, som nu ville have været lykkelig i himlen dersom han var forblevet tro. Guds lov kunne fordømme, men ikke tilgive.    
Satan angrede ikke sit oprør fordi han anerkendte Guds godhed, som han havde misbrugt. Det var ikke muligt at hans kærlighed til Gud havde tiltaget siden faldet så at den ville lede ham til villig underdanighed og oprigtig lydighed mod hans lov, som han hade foragtet. Den elendighed som han følte ved tabet af himmelens søde lys, den følelse af syndeskyld som kom over ham, og den skuffelse han undergik idet hans forventninger ikke blev opfyldte var årsag til hans sorg. At være en fyrste udenfor himmelen var meget forskelligt fra at nyde en sådan ære i himmelen. Tabet af alle himmelens privilegier syntes at være for meget for ham at bære. Han ønskede at få dem igen.    
Denne store forandring i hans stilling havde ikke forøget hans kærlighed til Gud, eller hans vise og retfærdige lov. Da Satan blev fuldt overbevist om at det var umuligt for ham atter at få Guds nåde, så brød hans ondskab frem med fornyet had og brændende hæftighed.    
Gud vidste at en så fast besluttet oprørsånd ikke ville blive uvirksom. Satan ville finde midler til at plage de himmelske engle og vise foragt for Guds autoritet. Eftersom han ikke kunne få adgang inden for himmelens porte, så ventede han lige ved indgangen for at forhåne engle og søge trætte med dem når de gik ind og ud. Han stræbte at tilskynde dem til oprør, da de vidste at dette ville forårsage sorg i himmelen.    
Hans efterfølgere søgte efter ham. Han satte sig  selv i bevægelse og underrettede dem om, idet han påtog sig et trodsigt blik, at det var hans plan at fravriste Gud den ædle Adam og hans ægtefælle Eva. Dersom han på nogen måde kunne forføre dem til ulydighed, så ville Gud indføre en foranstaltning hvorved de kunne få forladelse, og da ville han selv og alle de faldne engle være på gode veje til at deltage i Guds barmhjertighed med dem. Dersom dette slog fejl, så kunne de forene sig med Adam og Eva; thi dersom de engang overtrådte Guds lov, så ville de komme under Guds vrede ligesom dem selv. Deres overtrædelse ville også bringe dem i en oprørs tilstand; da kunne de forene sig med Adam og Eva, tage Edens have i velsignelse, og få dem som deres hjem. Og de tænkte at dersom de kunne få adgang til livets træ midt i haven, så vilde deres styrke blive lige med de hellige engles, og endog Gud selv kunne drive dem ud derfra.    
Satan holdt råd med de onde engle; men de forene sig ikke alle beredvilligt med ham til at udføre dette vovelige og forfærdelige værk. han fortalte dem at han ville ikke betro nogen af dem til at udføre dette værk; thi han mente at han alene havde tilstrækkelig visdom til at udføre et så vigtigt foretagende. Han bad dem at overtænke sagen medens han forlod dem og søgte enerum, for at bringe sine planer til modenhed. Han søgte at indprente i dem at dette var deres sidste og eneste håb. Dersom dette slog fejl, så var alle hensigter om at genvinde og regere himmelen, eller nogen del af Guds skabning, håbløse.    
Satan gik for sig selv alene for at lægge planer, som sikrest kunne bringe Adam og Eva til at falde. Han frygtede for at hans fortsætter skulle blive forhindrede. Og om han endog var heldig i at lede Adam og Eva til lydighed mod Guds befaling, og således til at blive overtrædere af hans lov, og intet godt kom ud af det som han selv, så ville det ikke forbedre hans egen tilstand; men blot forøge hans skyld. Han bævede ved tanken om at styrke det hellige, lykkelige par i samme elendighed og samvittighedsnag som han selv led. Han syntes at være i en tvivlrådig tilstand; til en tid fast og bestemt, derpå tilbageholden og vaklende.     
Hans engle søgte ham, deres leder, for at underrette ham om deres bestemmelse. De ville tage del med Satan i hans planer, bære ansvaret med ham, og være delagtige i følgerne. Satan afrystede sine følelser af fortvivlelse og svaghed, og bestyrkede sig selv som deres leder til at følgerne modigt i møde, og gøre alt som stod i hans magt for at trodse Guds og hans søns autoritet. Han underrettede dem om sine planer. Dersom han kom frækt til Adam og Eva og fremsatte sine klager over Guds Søn, så ville de ikke høre på ham et øjeblik, men ville være beredt for et sådant angreb. Dersom han, som så nylig havde været en engel med høj autoritet, forsøgte at skræmme dem med sin magt, så kunne han intet udrette. Han besluttede at list og bedrag skulle udrette det som hverken magt eller styrke kunne udrette. Han besluttede at listighed og bedrag ville udrette det, som magt og styrke ikke kan.     
Gud forsamlede englenes skare for at tage forholdsregler hvorved det truende onde kunne undgås. Det blev besluttet i himmelens råd at engle skulle besøge Eden og advare Adam om den fare han var udsat for fra fjenden. To engle hastede på deres vej for at besøge vore første forældre. Det hellige par modtog dem med glad uskyldighed, og udtrykte deres hjertelige taknemmelighed til deres Skaber fordi han have omringet dem med en sådan overflod af hans velsignelser. De kunne glæde sig ved alt som var elskeligt og tiltrækkende, og alting  syntes virkelig afpasset til deres behov; og det som de skattede højere end alle andre velsignelser var Guds Søns og de hellige engles selskab, thi de havde meget at fortælle dem ved hvert besøg om nye opdagelser af skønhed i naturen i deres elskelige eden hjem, og de havde mange spørgsmål at gøre angående mange ting om hvilke de kun havde en dunkel ide.    
Englene gav dem den ønskede underretning på en behagelig og elskelig måde. De fortalte dem også den sørgelige historie om Satans oprør og fald. Derpå underrettede de dem tydeligt om at kundskabens træ var sat i haven til at være et pant på deres lydighed og kærlighed til Gud; at de hellige engles høje og lykkelige tilstand kunne alene bevares på betingelse af lydighed; at de var i en lignende stilling; at de kunne adlyde Guds lov og være uudsigelig lykkelige, eller overtræde, og miste deres høje stand, og nedstyrte i håbløs fortvivlelse.    
De fortalte Adam og Eva at Gud ville ikke tvinge dem til at adlyde - at han havde ikke berøvet dem magt til at handle imod hans vilje; at de var moralske væsener med frihed til at være lydige eller ulydige. Der var kun eet forbud som Gud anså fornødent at lægge på dem endnu. Dersom de overtrådte Guds vilje skulle de visselig dø. De fortalte Adam og Eva at den mest ophøjede engel, næst i rang til Kristus, nægtede at adlyde Guds lov som han havde bestemt til at styre de himmelske væsener; at dette oprør havde forårsaget strid i himmelen som endte med at oprørende blev udstødte derfra, og enhver engel som deltog med ham i at drage den store Jehovas autoritet i tvivl blev drevet ud af himmelen; og at denne  faldne engel var nu en fjende af alt om angik Guds og hans kære Søns interesse.    
De fortalte at det var Satans hensigt at gøre dem skade, og det var nødvendigt for dem at være på vagt, thi de kunne komme i berøring med den faldne fjende; men han kunne ikke skade dem så længe de adlød Guds befaling; thi enhver engel i himmelen ville komme dem til hjælp, dersom det var nødvendigt, hellere end at hans skulle skade dem på nogen måde. Men dersom de var ulydige mod Guds bud, så ville Satan havde magt til bestandig at plage, forvirre, og besvære dem. Dersom de blev bestandige imod Satans første indsmigren, så ville de være lige så fri for fare som de himmelske engle. Men dersom de gav efter for fristeren, så ville han, som ikke sparede de ophøjede engle, ej heller spare dem. De måtte lide straffen for deres overtrædelse; thi Guds lov var lige så hellig som dem selv, og han fordrede ubetinget lydighed af alle i himmelen og på jorden.    
Englene advarede Eva om ikke at skille sig fra sin mand i hendes beskæftigelse; thi hun kunne let komme i berøring med den faldne fjende. De ville være i større fare, når de skilte sig fra hverandre, end når begge var tilsammen. Englene pålagde dem at følge de forskrifter nøje som Gud havde givet dem i henseende af kundskabens træ; thi i fuldkommen lydighed ville de være uden fare, eftersom den faldne fjende da ikke havde nogen magt til at bedrage dem: Gud ville ikke tillade satan at følge det hellige par med fristelser bestandig. Han kunne alene have adgang til dem ved kundskabens træ på godt og ondt.    
Adam og Eva forsikrede englene at de ville aldrig overtræde Guds udtrykkelige bud; thi det var deres første glæde at gøre hans  vilje. Englene sang hellige melodier i sød harmoni med Adam og Eva. Deres sange tonede højt fra det salige eden, og Satan hørte lyden af deres melodier fulde af hellig pris til faderen og sønnen. Da Djævelen hørte dette forøgedes hans misundelse, had og ondskab, og han udtrykte et heftigt ønske til sine tilhængere om at tilskynde Adam og Eva til ulydighed, og på en gang bringe Guds vrede over dem, og forvandle deres lovsange til had og forbandelser til deres Skaber.    
Satan antog en slanges skikkelse og gik ind i eden. Slangen var en skøn skabning med vinger. Den skinnede når den fløj gennem luften, og lignede poleret guld. Den gik ikke på jorden, men gik fra sted til sted gennem luften, og åd frugt ligesom mennesket. Satan for i slangen, tog plads i kundskabens træ, og begyndte i al mag at æde frugten.    
Eva skilte sig uden at mærke det fra sin mand i sin beskæftigelse. Da hun blev opmærksom herpå følte hun at det måske var farligt; men hun tænkte igen at måske hun dog var uden fare selv om hun ikke blev så nær ved sin mands side. Hun havde jo visdom og styrke til at kende og møde det onde dersom det kom. Englene havde advaret hende om ikke at gøre dette. Eva fandt sig selv stirrende på det forbudne træs frugt med blandet nysgerrighed og beundring. Hun så at det var meget elskeligt, og tænkte ved sig selv: hvorfor mon Gud har så bestemt forbudt os at spise deraf eller røre derved? Dette var en god anledning for Satan. Han tiltalte hende som, om han vidste hendes tanker: "Ja, skulle Gud have sagt: I må ikke spise af hvert træ i haven?" 1. Mos.3. Således  tiltalte han den forbavsede Eva med bløde og behagelige ord, og med musikalsk stemme. Hun studsede ved at høre en slange tale. Han ophøjede hendes dejlighed og overordentlige elskeværdighed, hvilket ikke var ubehageligt for Eva. Men hun var forbavset, thi hun vidste at Gud ikke havde givet slangen evne til at tale.    
Evas nysgerrighed var opvækket. I stedet for at fly fra dette sted, lyttede hun for at høre en slange tale. Det faldt hende ikke ind at det kunne være den faldne fjende der brugte Slangen som et medium. Det var Satan som talte, ikke slangen. Eva blev bedraget, smigret, forblindet. havde hun mødt en mandig person, af skikkelse som englene og i lighed med dem, så ville hun have stået på vagt. Dog burde den fremmede stemme have drevet hende til hendes mands side, for at adspørge ham hvorfor en anden tiltalte hende så frit. Men hun giver sig i strid med slangen. Hun besvarer hans spørgsmål: "Vi må spise af træets frugt i haven. Men om det træs frugt, som er midt i have, sagde Gud: må I ikke spise deraf, og røre ikke derved, at I ikke skulle dø." Slangen svarede. "I skal ikke dø døden. Men Gud ved, at hvilken dag I spiser deraf, da skal eders øjne oplades, og I skal blive ligesom Gud, og kende godt og ondt."    
Satan forstillede hende at de ville få en ny og ædlere slags kundskab, ved at spise af det forbudne træ, end de hidtil havde opnået. Dette har været hans værk som han har udført med stort hel lige siden faldet, at lede menneskene til at udforske den Almægtiges hemmeligheder, og ikke være tilfredse med det som Gud har åbenbaret, eller omhyggelige for at adlyde det som han har befalet.  Han vil lede dem til at overtræde Guds bud, og derpå indbilde dem at de betræde en underfuld mark fuld af kundskab. De efterlade at forstå hvad Gud har befalet, ringeagte hans udtrykkelige Bud, hige efter visdom uafhængig af Gud, og søge at forstå de ting som det har behaget Gud at unddrage fra dødelige mennesker. De er opblæste af deres Ideer om fremgang og henrykkede af deres egen forfængelig filosofi; men de samle midnats mørke i henseende til den sande kundskab. De lære altid, men kom aldrig til kendskab til sandheden.    
Det var ikke Guds vilje at dette syndefri par skulle have nogen kundskab om det onde. Han havde villigt givet dem det gode, men holdt det onde tilbage. Eva syntes at slangens ord var vise, og hun troede den første påstand: "I skal ikke dø døden. Men Gud ved at hvilken dag I spiser deraf, skal eders øjne oplades, og I skal blive ligesom Gud, og kende godt og ondt." Denne påstand gjorde gud til en løgner. Satan påstod frækt at Gud havde bedraget dem for at holde dem fra at blive ophøjet lige med ham selv i kundskab. Gud havde sagt: Dersom du spiser "skal du dø døden." Slangen sagde: "I skal ikke dø døden."    
Fristeren forsikrede Eva at hun ville få en ny og højere kundskab, så snart hun spiste af frugten, der ville gøre hende lige med Gud. Han kaldte hendes opmærksomhed til sig selv. Han spiste frit af træet og fandt ikke alene at det var ganske uskadeligt, men listigt oplivende; og fortalte hende at det var på grund af dets underfulde egenskaber til at meddele visdom og styrke at Gud havde forbudt dem at smage eller endog røre ved det; thi  han kendte dets underfulde egenskaber. Han sagde at han havde fået evne til at tale ved at spise frugten af det træ som var dem forbudt. han antydede at Gud ville ikke udføre alt hvad han havde sagt. Det var blot en trussel for at skræmme dem og forholde dem til et stort gode. Han fortalte dem videre at de kunne ikke dø. Havde de ikke spist af livets træ, som vedligeholder udødelighed? Han sagde at Gud bedrog dem, for at holde dem fra en højere salighedstilstand og ypperligere nydelser.     
Fristeren plukkede frugten og gav den til Eva. Hun tog den i sin hånd. Se der, sagde fristeren, det var dig jo forbudt endog at røre ved den at du ikke skulle dø. Han fortalte hende at hun ville ikke mærke mere til ondt eller død ved at spise frugten, end ved at røre og håndtere den. Eva fik mere mod fordi hun ikke så nogle øjeblikkelige tegn på Guds misfornøjelse. Hun mente at Fristerens ord var alle vise og rette. Hun spiste og fandt behag i frugten. den var listig for hendes smag, og hun indbildte sig at hun følte frugtens underfulde virkninger i sig.    
Satan plukkede frugten og gav den til Eva Hun tog den i sin hånd. Nu sagde fristeren, at I ikke har lov til at blot berøre den uden at I dør. Han fortalte hende at hun ville ikke mære mere en fornemmelse af ondt og død ved at spise end at røre eller håndtere frugten. Eva blev frimodig fordi hun ikke mærkede de umiddelbare tegn af Guds mishag. Hun troede at fristeren var kloge og rigtige. Hun spiste, og blev glad ved frugten. Den virkede velsmagende for hende, og hun forestillede sig at hun så sig selv med frugtens forunderlige virkninger.    
Så plukkede hun frugten for sig selv og spiste, og mærkede en besynderlig unaturlig henrykkelse, idet hun opsøgte sin mand, med hænderne flydt af den forbudne frugt. Hun fortalte ham om slangens kloge tale, og ønskede at lede ham straks til kundskabens træ. Hun fortalte ham at hun havde spist af frugten, i stedet for at mærke en fornemmelse af død, indså hun en behagelig og berusende indflydelse. Lige så snart Eva var ulydig, blev hun et kraftfuldt medium som bevirkede hendes mands fald.    
En bedrøvelse kom over Adams ansigt. Han så bange og forbavset ud. En kamp lod til at tage hans sind i besiddelse. Han fortalte Eva at han var helt sikker på at dette var den fjende de var blevet advaret imod; og hvis det var dette, måtte hun dø. Hun forsikrede ham at hun ikke mærkede noget dårligt, men snarere en meget behagelig indflydelse, og bad ham indstændigt om at spise. - <i>fortsættes</i>  

23 01 1879 The Signs of the Times Den store strid: Fristelsen og syndefaldet    
 <b>Den store strid </b>. Mellem Kristus og hans engle, og Satan og hans engle.<p>Kapitel tre - konkluderet. Satans fald. [* <i>Titlen er ukorrekt i originalen. Burde være Fristelsen og faldet.</i>]    
Adam forstod meget godt at hans ægtefælde havde overtrådt det eneste forbud der var dem pålagt som en prøve på deres troskab og kærlighed. Eva sluttede at slangens ord måtte være sande, thi han sagde at de skulle ikke dø døden, og hun fornemmede ingen tegn på Guds mishag, men en behagelig indflydelse, ligesom hun forstillede sig at englene ville følge. Adam forstod at Eva havde forladt ham; men nu var gerningen sket. Han måtte skilles fra hende hvis selskab han havde elsket så højt. Hvorledes kunne han bære dette? Hans kærlighed til Eva var stærk. Og i yderlig modløshed besluttede han at dele hendes skæbne. Han forestillede sig hvorledes Eva var en del af ham selv; og dersom hun måtte dø, så ville han dø med hende; thi han kunne ikke udholde tanken om adskillelse fra hende. Han manglede tro på sin barmhjertige og nådige Skaber. Han tænkte ikke på at Gud, som havde dannet ham af jordens støv til et skønt levende væsen, og havde skabt Eva til at være hans ægtefælle, kunne udfylde hendes plads. Bare ikke denne vise slanges ord var rette ? Eva stod for ham ligeså skøn og elskelig og tilsyneladende lige så uskyldig som før sin ulydighedsgerning. Hun udtrykte inderligere og højere kærlighed for ham end før sin ulydighed, for sin virkning af frugten hun  havde spist. Han så ingen tegn til død på hende. Hun havde fortalt ham om frugtens lyksalige indflydelse om hendes inderlige kærlighed til ham, og han besluttede at trodse følgerne. Han greb frugten og spiste den hurtigt, ligesom Eva, følte ham ikke øjeblikkelig dens onde virkninger.    
Eva havde tænkt om sig selv at hun var i stand til at skelne mellem ret og uret. Det smigrede håb om at opnå en højere kundskabs tilstand havde ledt hende til at tænke at slangen var hendes særlige ven, som havde en stor interesse i hendes velfærd. dersom hun havde opsøgt sin mand og de havde fortalt deres skaber om slangens ord, så ville de på en gang være blevet befriet fra hans snedige fristelse.    
Gud havde undervist vore første forældre i henseende til kundskabens træ, og de var fuldstændig underrettede om Satans fald og den fare de udsatte sig for ved at lytte til hans forslag. Han berøvede dem ikke magten til at spise af den forbudne frugt. Han overlod til dem, som frie moralske væsener, at tro hans ord, adlyde hans bud og leve; eller tro fristeren, vise ulydighed og omkomme. De spiste begge af troet, og den store visdom de fik var kundskaben om synd, om en forfølgelse af syndeskyld. Dækket af lys omkring dem forsvandt snart, og de blev betaget af en rystelse under følelsen af deres syndighed og tabet af deres guddommelige dække, mens de forsøgte at skjule deres blottede skikkelse. Herren ville ikke lade dem røre ved frugten af kundskabens træ, thi da ville de udsætte sig for djævelen, som var forklædt. Han vidste at de ville være udenfor al fare så længe de ikke rørte frugten.    
Vore første forældre fortrak at tro ord, som de tænkte kom fra en slange, selvom man ikke havde gjort dem noget tegn på sin kærlighed. Han havde ikke gjort noget til  deres lykke og gavn; medens Gud havde givet dem enhver ting som var tjenlig til spise og behagelig for øjet. Overalt hvor øjet kunne nå var overflødighed og skønhed; og dog blev Eva bedraget af Slangen til at tro, at der var noget holdt tilbage som kunne gøre dem lige så vise som Gud. I stedet for at tro og forlade sig på Gud fattede hun lav mistro til hans godhed, og tog imod Satans ord.    
Efter Adams overtrædelse syntes han først at han gik fremad til en ny og højere tilværelse. Men tanken om hans overtrædelse forfærde ham snart. Luften som havde været en mild og jævn temperatur, syntes at gøre dem kolde. Det strafværdige par havde en følelse af synd. De følte frygt for fremtiden, en fornemmelse af magt og sjæls nøgenhed. Den søde kærlighed og fred og lykkelige, tilfredse salighed, syntes bortfjernet fra dem; og i stedet derfor kom der over dem en mangel på noget, som de aldrig havde erfaret. Da vendte de deres opmærksomhed for første gang til deres ydre. De havde ikke været iført klæder, men havde været omgivet med lys ligesom de himmelske engle. Dette lys, som havde indhyllet dem, forsvandt. De henvendte deres opmærksomhed til at søge noget som skjulte deres skikkelse, for at lette den fornemmelsen af mangel og nøgenhed som de følte; thi hvorledes kunne de møde Guds øjne og Englene nøgne?    
Deres forbrydelse stod nu for dem i sit rette lys. Deres overtrædelse af Guds udtrykkelige befaling antog en tydeligere karakter. Adam dadlede Evas dårskab idet hun forlod hans Side og lod sig bedrage af slangen. Begge smigrede sig med at Gud, som havde givet dem alting for at gøre dem lykkelige, kunne endnu undskylde deres ulydighed på grund af sin store kærlighed til dem, og deres  straf ikke ville blive så forfærdelig alligevel.    
Satan jublede over sit held. Han havde nu fristet kvinden til at fatte mistro til Gud, drage hans visdom i tvivl, og til at søge at udgrunde hans alvise planer. og gennem hende havde han også bragt Adam til fald, som overtråde Guds befaling på grund af sin kærlighed til Eva, og faldt med hende.    
Efterretningen om menneskets fald udbredtes i himmelen - . Englene kastede deres kroner fra deres hoveder med sorg. Hele himmelen var i bevægelse. Englene var bedrøvede over menneskenes lave utaknemmelighed, til gengæld for de rige velsignelser Gud havde skænket dem. Der blev holdt råd for at bestemme hvad der skulle gøres med det skyldige par. Englene frygtede for at de ville række deres hånd ud, og spise af livets træ, og således forevige et syndigt liv.    
Herren besøgte Adam og Eva, og underrettede dem om følgerne af deres ulydighed. Da de hørte hvorledes Gud majestætisk nærmede sig søgte de at skjule sig selv fra hans ransagende blik, hvem de, i deres uskyldighed og hellighed glædede sig ved at møde. "Og Gud Herren kaldte ad Adam og sagde til ham: hvor er du? Og han sagde: jeg hørte din røst i haven, og frygtede, thi jeg var nøgen, og skjulte mig. Og han sagde: hvem gav dig til kende, at du var nøgen? har du spist af det træ, om hvilket jeg bød dig, at du skulle ikke spise af?" Dette spørgsmål gav Herren ikke fordi han behøvede oplysning, men for at overbevise det skyldige par. Hvorledes blev du skamfuld og ræd? Adam bekendte sin overtrædelse, ikke fordi han angrede sin store ulydighed, men for at kaste skygge på Gud: "Kvinden, som du gav at være med mig, hun, gav mig af det træ, og jeg spiste." Derpå blev kvinden tiltalt: "Hvorfor har du dette gjort?" Eva svarede: "Slangen bedrog mig, og jeg spiste." Da talte Herren til slangen: "Fordi du gjorde dette, da vær forbandet frem for kvæget og frem for alle vilde dyr på marken; du skal gå på din bug, og æde støv alle dit livs dage." Ligesom slangen havde været mest ophøjet over dyrene på marken, således skulle den nedværdiges under dem alle og afskyes af mennesket fordi den var det medium hvor igennem Satan havde virket. "Og han sagde til Adam: fordi du lød din hustrus røst, og spiste af det træ, om hvilket jeg bød dig og sagde: du skal ikke måtte spise af, da vær jorden forbandet for din skyld, med kummer skal du spise deraf dit livs dage. Og den skal bære dig torn og tidsel, og du skal spise urter på marken. I dit ansigts sved skal du spise dit brødet, indtil du bliver til jord igen; thi du er taget deraf; thi du er støv, og skal blive til støv igen."    
Gud forbandede jorden på grund af deres synd idet de spiste af kundskabens træ, og erklærede: "Med kummer skal de spise deraf alle dit livs dage." Han havde skænket dem det gode og tilbageholdt det onde. Nu erklærer Gud at de skulle spise deraf, det er, de skulle blive bekendt med det onde i alle deres livs dage.    
Slægten ville fra den tid af blive besværet med Satans fristelser. Et liv af stedsevarende møje og ængstelse blev bestemt for Adam, i stedet for det lykkelige, muntre arbejde han hidtil havde glædet sig ved. De ville blive genstand for skuffelse, sorg og smerte og til sidst for  opløsning. De blev dannede af jordens støv og skulle blive til støv igen.    
De blev underrettede om at de måtte miste deres edenhjem. De havde givet efter for Satans bedrag og troet Satans ord, at Gud ville lyve. ved deres omvendelse havde de åbnet vej hvorved Satan kunne lettere få adgang til dem, og det var farligt for dem at blive i edens have, at de ikke i deres syndige tilstand skulle få adgang til livets træ og forevige et syndigt liv. De bønfaldt om tilladelse til at blive, selv om de erkendte at de havde forspildt al ret til det lyksalige eden. De lovede at de ville i fremtiden bøje sig for Gud i ubetinget lydighed. De blev underrettede om at de ikke fik nogen styrke, men stor svaghed, ved deres fald fra uskyldighed til synd. De havde ikke bevaret deres retskaffenhed i den hellige og lykkelige uskyldiges tilstand, og de ville have langt mindre styrke til at forblive tro og lydige i en tilstand af bevidst syndeskyld. De blev fyldte med den bitreste angst og samvittighedsnag. De forstod nu at syndens løn er døden.    
Engle fik befaling til øjeblikkelig at vægte veje til livets træ. Den plan Satan havde lagt var, sat Adam og Eva skulle være ulykkelige med Gud, komme under hans mishag, og derpå nyde af livets træ, for at de kunne forevige et syndigt liv. Rundt om disse engle var flammende lysstråler der lignede blinkende sværd.    
Mange betragter straffen for Adams overtrædelse som for hård en straf få så lille en synd. Al retfærdigheds fjende har forblændet syndernes øjne, så at synd ikke ser syndig ud. Deres standard for hvad synd er er helt forskellig fra Guds standard. Skulle dem der betragter Adams synd som af meget lille betydning, se lidt dybere, ville de se Guds barmhjertig, ved at give Adam den mindst mulige prøve. Det skulle hellere kaldes en selvfornægtelse fra hans side til at modstå at de ikke kan få fat i frugten af kundskabens træ, for han havde allerede alt hvad han behøvede. En medfølende Gud gav ingen hård prøve, ingen stærk fristelse som ville belaste den menneskelig udholdenhed udover evne. Frugten i sig selv var uskadelig. Hvis Gud ikke havde forbudt Adam og Eva at få del i frugten til kundskabens træ, ville deres handling, at tage den ikke være syndig. Frem til øjeblikket for Guds prøvetid, kunne Adam have spist af frugten af dette træ uden at tage skade. Men efter at Gud havde sagt: Du skal ikke spise, blev handlingen en forbrydelse af stor vigtighed. Adam var ulydig mod Gud. Det var hans synd. Det faktum at Adams prøvelse var lille, gjorde hans synd overmådelig stor. Gud testede ham i det som var småt, for at prøve ham; og med dette forbud sagde han at straffen straffens konsekvens af hans ulydighed vil være død. Hvis Adam ikke kunne stå disse små prøve for at forsøge hans loyalitet, kunne han visselig ikke klare en stærkere prøvelse, om han var komme i tættere forhold med Gud, for at bære højere ansvar. Han beviste at Gud ikke kunne stole på ham; skulle han udsættes for Satans mere målrettede angreb, ville han tydeligvis svigte.    
Gud skabte mennesket i sit eget billede, efter sin lighed, fri for synd, og med veludviklede organer. Jorden skulle befolkes med intelligente væsener som kun var lidt lavere end englene. Men Gud ville først prøve det hellige par, og teste deres lydighed; for han ville ikke have en verden fyldt med væsener, som ignorer hans lov. Adam gjorde den værste ting han kunne gøre efter disse forhold. Ved at gøre det som Gud udtrykkeligt havde forbudt, satte han sin vilje op imod Guds vilje, og derved førte krig imod hans forlangender. Den inspirerede pen har akkurat nedskrevet historien om vore første forældres synd og fald, så alle slægter kan advares mod at følge Adams eksempel, i den mindste ligegyldighed over for Guds forlangender. Var han blevet prøvet i større sager, kunne mennesker have undskyldt ulydighedssynden i at det de kalder for mindre ting. Men Gud gjorde prøven med Adam på ting som er det mindste, at vise mennesker at den mindste ulydighed mod hans forlangender er synd i alle henseender af ordet. Gud, universets regeringsmand, har underlagt alle ting under hans lov, ting som er tilsyneladende betydningsløse, og ting af største betydning, beherskes alle af love som tilpasses deres natur. Intet af det som Gud har gjort, er blevet glemt, eller overladt til blinde tilfældigheder. Det menneske som er begavet med fornuftskræfter og samvittighed, gives Guds morallov til at kontrollere dens handlinger. Mennesker tvinges ikke til at adlyde. Det kan fornægte Guds lov, ligesom Adam gjorde, og tage de frygtelige konsekvenser; eller lever mennesket i harmoni med loven vil han høste lydighedens belønninger.    
Vor tids prædikanter giver tilladelse til at synde fra deres talerstole, ved at sige til synderen, at Guds lov ikke er bindende på mennesker, og at det er umuligt at holde den. Da var det umuligt for Adam at holde Guds lov, og hvorfor skulle overtrædelsesstraffen så falde på ham? Det at ulydighed mod Guds mindste krav der har bragt en sådan ve over verden, viser at enhver ignoreren af hans lov visselig vil følges op af straf, som er død. Prædikanter som fører krig mod Guds lov, samler sjæles blod i deres klæder. De arbejder i harmoni med den store oprører.  

30 01 1879 The Signs of the Times Den store strid: Frelsesplanen   
 <b>Den store strid </b>. Mellem Kristus og hans engle, og Satan og hans engle.<p>Kapitel fire - <b>Frelsesplanen.</b>     
Sorg opfyldte himmelen da det blev bekendt at mennesket var fortabt, og den verden Gud havde skabt ville blive opfyldt med dødelige mennesker, fordømt til elendighed, sygdom og død, og der var ingen vej for overtrædere til at undfly. Hele Adams familie måtte dø. Jeg så den elskelige Jesus. Der var et udtryk af medlidenhed og sorg i hans åsyn. Snart efter så jeg at han nærmede sig det overordentlig klare lys som indhyllede faderen. Min ledsagende engel sagde: Han er i fortrolig samtale med Faderen. Englens ængstelse syntes at være overordentlig medens Jesus samtalede med sin fader. Tre gange var han indesluttet af det herlige lys omkring faderen. Da han kom fra faderen tredje gang kunne hans person ses. Hans åsyn var roligt, frit for al forlegenhed og besværlighed, og strålede af barmhjertighed og elskværdighed, som ingen ord kunne undertrykke. Han underrettede englehæren om at en vej til frelse for det fortabte menneske var fundet. Han fortalte dem at han var gået i forbøn hos Faderen og havde tilbudt at give sit liv til en forløsning, og tage dødens straf på sig selv, for at mennesket kunne få forladelse igennem ham; at de kunne få nåde hos Gud, og føres ind i den skønne have, og spise frugten af livets træ, ved hans blods fortjeneste, og komme i den smukke have, og spise af frugten af livets træ.    
I begyndelsen kunne englene ikke glæde sig derved, thi deres befalingsmand skjulte intet, men åbnede frelsens plan for dem. Han fortalte dem at han ville stå imellem faderens vrede og det syndige menneske, at han ville bære overtrædelse og forhånelse, og kun få ville modtage ham som Guds søn. Næsten alle ville hade og forkaste ham. Han ville forlade sin herlighed i himmelen, fremstå på jorden som et menneske, gennem sin egen erfaring blive bekendt med de forskellige fristelser som mennesket er udsat for, så at han kunne forstå at komme dem til hjælp som ville blive fristede; og at han til sidst, efter at have fuldendt sin mission som lærer, ville blive overgivet i menneskenes hænder for at udholde næsten al den grusomhed og lidelse som Satan og hans englene kunne ophidse ugudelige mennesker til at påføre ham; at han skulle dø den grusomste død, og hænges op mellem himmelen og jorden som er ugudelig forbryder; at han måtte udholde forfærdelige dødssmerter, hvilke ikke engang englene kunne tåle at beskue, men måtte tilhylle deres ansigter fra det forfærdelige syn. Han ville ikke alene lindre bitre smerter på legemet, men åndelige dødssmerter med hvilke legemlige lidelser på ingen måde kunne sammenlignes. Hele verdens syndebyrde ville blive lagt på ham. Han fortalte dem at han skulle dø, og opstå igen den tredje dag, og skulle opstige til faderen for at være en talsmand for vildfarne syndige mennesker.    
Englene faldt ned for ham. De tilbød at give deres liv. Jesus sagde til dem at han ville frelse mange ved sin død. En engels liv kunne ikke betale skylden. Faderen kunne ikke antage noget andet end hans liv, som en løsepenge for mennesket. Men englenes arbejde var bestemt til at stige ned med styrkende balsam fra herlighed og udglatte Guds Søns lidelser, og tjene ham. Deres arbejde var også at passe på nådens undersåtter, fra onde engle, og det mørke de hele tiden er omgivet af, af Satan.     
Med hellig bedrøvelse trøstede og opmuntrede Jesus englene, og underrettede dem om at de som han herefter ville forløse skulle være med ham og altid bo hos ham; og at han ville forløse mange ved sin død, og tilintetgøre ham som dødens vælde. Og hans fader ville give ham riget og rigernes storhed som er under af himmelen, og han skulle besidde dem i al evighed. Satan og syndere skulle udryddes, for aldrig mere at forstyrre himmelen, eller den rensede, nye jord. Jesus bød den himmelske hær at være forligt med den plan som faderen havde antaget, og glæde sig over at det faldne menneske kunne atter blive oprejst ved hans død, og få Guds nåde og evig glæde i himmelen.    
Da fyldes himlen med uudsigelig glæde, og de himmelske hær sang en lovprisnings- og tilbedelsessang. De slog på deres harper og sang i højere toneleje end før, for Guds store nåde og nedladenhed, at han opgav sin dyrebare Elskede for at dø for oprørernes slægt. Lovprisning og tilbedelse blev udgydt for Jesu selvfornægtelse og opofrelse, at han ville indvilge i at forlade sin Faders skød, og vælge et liv i lidelse og pinsel, og dø en skændig død for at genløse den faldne slægt.     
Faderen opgav ikke sin dyrebare elskede søn uden kamp, om han skulle lade skyldige mennesker gå tabt eller give sin egen søn til at dø for den faldne slægt. Det er umuligt for Gud at ændre sin lov, eller opgive den mindste del af dens forlangender, for at frelse mennesker; derfor lod han sin Søn dø for menneskenes overtrædelse.    
Da frelsesplan blev åbenbaret, glædede Satan sig med sin engle at han kunne, ved at få mennesker til at falde, trække Guds Søn ned fra sin ophøjede position. Han fortalte sine engle at da Jesus skulle påtage menneskers natur, kunne han overvinde ham, og forhindre planens gennemførelse.    
I ydmyghed og uudsigelig sorg, forlod Adam og Eva den elskede have hvori de har været så lykkelige, indtil de var Guds befaling ulydig. Atmosfæren var forandret. Det var ikke længere så ubesmykket som før overtrædelsen. Gud iklædte dem skinkåber for at beskytte dem mod kulde og så den varme de blev udsat for.    
Guds engle blev hvervet til at hjemsøge det faldne par og informere dem om at, selvom de ikke længere kunne beholde deres hellige ejendom, deres edenhjem, på grund at de havde overtrådt Guds lov, var deres situation ikke helt håbløs. Guds søn var blevet bevæget af medynk, idet han så deres håbløse tilstand, og havde frivilligt påtaget sig den straf der tilkom dem, og dø for dem så de dog kan leve, gennem tro på den forsoning som Kristus ville gøre. En håbets dør blev åbnet, så mennesker, uanset sin store synd, ikke skulle være under Satans absolutte kontrol. En prøvetid vil blive ham tilstået, hvori han i et angerfuldt liv, og tro på Guds Søns forsoning, kunne løskøbes fra sin overtrædelse af Faderens lov, og derved blive ophøjet til en position hvor hans anstrengelser for at holde loven kunne antages.    
Englene fortalte dem den sorg som kunne mærkes i himlen, da det blev bekendtgjort at de havde overtrådt Guds lov, som havde gjort det formålstjenligt for Kristus at ofre sit eget dyrebare liv, som det store offer.     
Da Adam og Eva indså hvor ophøjet og hellig Guds lov var, at de så det dyrebart offer måtte hengives for dens overtrædelse, for at frelse dem og deres efterkommere fra fuldkommen ødelæggelse, bad de om selv at dø, eller at lade dem og deres afkom lide straffen for deres overtrædelse, hellere end at Guds elskelige søn skulle gøre dette store offer. Adams ængstelse tiltog. Han så at hans synd var af så stort omfang at den medførte forfærdelige følger. Er det muligt at himmelens ærede  fyrste, som havde vandret med Adam og talte med ham medens han var hellig og uskyldig, hvem englene ærede og tilbage, skulle bringes ned fra sin ophøjede stilling for at dø for hans overtrædelse?     
Adam blev underrettet om at en Engels liv ikke kunne betale skylden. Jehovas lov, grundvolden for himmelens og jordens regering, var lige så hellig som Gud selv; derfor kunne Gud ikke antage en engels liv som offer for dens overtrædelse. Hans lov var af større vigtighed i hans øjne end de hellige engle omkring hans trone. Faderen kunne ikke afskaffe eller forandre et bud af sin lov, for at imødekomme mennesket i sin faldne tilstand. Men Guds Søn, som i forbindelse med Faderen havde skabt mennesket, kunne gøre forsoning for mennesket som var antagelig for Gud, ved at give sit liv som et offer og bære Faderens vrede. Englene underrettede Adam om at ligesom hans overtrædelse havde bragt død og elendighed, således ville liv og uforkrænkelighed blive bragt for lyset ved Jesu Kristi offer, af så uendelig værdi at det ville gøre ethvert menneske, som tog imod det, dyrebarere end fint guld, og et menneske mere kosteligt end ofirs guld.    
Fremtidige vigtige begivenheder blev åbenbarede for Adam, fra han blev uddrevet fra eden, til syndfloden, og nedad til Kristi første komme på jorden. Guds søns kærlighed blev Adam og hans efterkommere ledte ham til at fornedre sig selv og tage menneskets natur, for således, gennem sin egen ydmyghed, at ophøje alle som ville tro på ham. Et sådant offer var af tilstrækkelig værdi til at frelse hele verden; men kun få ville benytte sig af den frelse som dette underfulde offer bragte dem.     
De frelste ville ikke gå ind på de betingelser som krævedes af dem for at de kunne deltage i denne store frelse. De ville foretrække synd og Guds lovs overtrædelse,  for omvendelse, lydighed og tro på det guddommelige offers fortjeneste.     
Adam blev i ånden ført nedad gennem efterfølgende slægter og så hvorledes forbrydelse, synd og besmittelse tiltog, idet menneskene gav efter for deres naturlige, stærke tilbøjelighed til at overtræde Guds lov. Det blev vist ham forledes Guds forbandelse ville hvile tungere og tungere på menneskeslægten, på dyrene på jorden, på grund af menneskenes vedholdende overtrædelse. Han blev vist at ugudelighed og vold ville stadig tiltage; men midt iblandt den hele flod af menneskelig elendighed og jammer ville der altid blive nogle få som ville bevare kundskaben om Gud, og bevare sig selv ubesmittede blandt den herskende, moralske fordærvelse.     
Menneskenes dage blev forkortede ved deres egen fremgang i synd og overtrædelse af Guds retfærdige lov. Slægten blev til sidst så yderlig fordærvet at menneskene syntes at være underordnede og næsten uden værdi. De var i almindelighed ude af stand til at sætte pris på Golgatas hemmelighed, forsoningens store og ophøjede sandheder, og frelsens plan på grund af deres kødelige sind. men uagtet den menneskelige slægts svækkelse i åndelig og moralsk og legemlig kraft, så vedbliver dog Kristus at være tro i det fortsæt for hvilket han forlod himmelen, og at vise interesse i disse svage,  fordærvede og besmittede eksempler af menneskelighed, og indbyder dem til at skjule deres svaghed og store mangler i ham. Dersom de ville komme til ham så vil han skænke dem alt hvad de behøvede.    
Da Adam, efter Guds forskrift, fremførte et offer for synd, var det en meget smertelige ceremoni for ham. Han måtte opløfte sin hånd og tage liv, som Gud alene kunne give, og gøre et offer for synd. Det var første gang han havde set døden. Når han så på det blødende offer, som våndede sig i dødssmerter, skulle han se fremad i tro til Guds Søn, af hvem offeret var et forbillede, der skulle dø som et offer for menneskene.    
Denne ceremonielle offertjeneste som Gud indstiftede, skulle hele tiden minde Adam om hans Skyld, og skulle også være et tegn på anger og synds erkendelse. Adams handling, idet han tog dyrets liv, gav Adam en dybere og fuldkomne følelse af hans overtrædelse, hvilken intet mindre end Guds kære Søns død kunne udsone. Han forbavses over den uendelige godhed som forlignelig kærlighed, der ville give en sådan løsepenge for at frelse den skyldige. Da Adam dræbte det uskyldige offer forekom det ham som om han udøste Guds søns blod med sin egen hånd. Han vidste, at dersom han var blevet bestandig mod Gud og tro mod hans hellige lov, så ville intet menneske eller dyr have lidt døden. Men i disse ofringer, som henviste til Guds kære søns store og fuldkomne offer, viste sig en håbets stjerne som oplyste den mørke og forfærdelige fremtid, og befriede den fra dens fuldkomne håbløshed og ruin.    
I begyndelsen blev hovedet for hver familie betragtet som regent og præst for sit eget hus. Siden efter, da slægten formerede sig på jorden,  blev denne højtidelige gudstjeneste og ofring for folket udført af mænd som Gud bestemte dertil. Dyrenes blod skulle forenes i synderes sind med Guds søns blod. Offerets død skulle være et vidnesbyrd for alle at syndens straf var døden. Ved at ofre erkendte synderen sin skyld store og fuldkomne offer, hvoraf dyrenes ofringer var forbilleder. Uden Guds søns forsoning kunne ingen velsignelse eller frelse fra Gud meddeles mennesket. Gud var nidkær for sin lovs ære. Overtrædelsen af denne lov bevirkede en forfærdelig adskillelse mellem Gud og mennesket. Gud tilstedte Adam at have frit og lyksaligt samfund med sin skaber så længe han var uskyldig. Efter overtrædelsen samtalede Gud med mennesket gennem Kristus og engle.  

6 02 1879 The Signs of the Times Den store strid: Kain og Abel   
 <b> Den store strid </b>  Mellem Kristus og hans engle, og Satan og hans engle.<p>Kapitel fem <b>Kain og Abel </b>    
Adams sønner, Kain og Abel, var af meget forskellig karakter. Abel frygtede Gud. Kain nærede oprørske følelser, og knurrede imod Gud på grund af forbandelsen som var udtalt over Adam, og fordi jorden var forbandet for hans synd. Disse brødre havde fået undervisning om den foranstaltning som var gjort til menneskeslægtens frelse. Gud krævede af dem at de skulle følge hans system af ydmyghed lydighed, og vise ærefrygt for Gud, samt vise deres tro på og afhængighed af den  forjættede Forløser, ved at slagte de førstefødte af deres hjord, og højtidelig fremstille dem med blodet som et brændoffer for Gud. Dette offer ville lede dem til hele tiden at huske deres synd, og den kommende Forløser, som ville blive det store syndoffer for menneskene.    
Gud havde underrettet Adam om at uden blodsudgydelse sker ikke forladelse. Men Kain var ikke engang meget omhyggelig for at bringe det bedste af sin frugt. Abel rådede sin broder til ikke at fremkomme for Herren uden blodet af et offer. Men Kain var ikke engang meget omhyggelig for at bringe det bedste af sin Frugt. Abel rådede sin broder til ikke at fremkomme for Herren uden blodet af et offer. Men Kain, som var den ældste, ville ikke lytte til sin broder. Han foragtede hans råd, og fremførte sit offer med tvivl og knurren angående nødvendigheden af ceremonielle ofringer.     
Abel frembar sin hjorts førstefødte, og af deres fedme som Gud havde befalet; og han fremstillede sit offer i fuld tro på den kommende Messias og med ydmyg ærefrygt. Gud så til hans offer. En ild skinner fra himmelen og fortærer Abels offer. Kain ser intet tegn på at hans bliver antaget.    
Abel kom på Guds tilrettelagte måde, medens Kain fulgte sit eget hjertes tilskyndelser, og modsætter sig Guds befaling. "I tro bragte Abel Gud et bedre offer end Kain." Idet Abel så på det uddødende offer, blev han indprentet med den smertelige kendsgerning, at syndens løn er døden. Han så at det var ovretrædelse af Guds lov som havde adskildt mennesket fra sin Skaber, og at ofre livet alene kunne imødekomme den brudte lovs forlangender. Gennem dødskampe, og strømmende blod fra offeret, så han i tro på Guds død for den skyldige slægt.    
En vigtig lektie kan læres fra beretningen af Kain og Abels offer. Den uendelige retfærdigheds krav, og kravene fra Guds lov, kan kun mådes ved Kristi sonoffer. Det kostbareste offer at mennesker kan bringe Gud, frugten af dets slid, det fysiske og intellektuelle som mennesket har fået, tilhører allerede dets skaber. Mennesket har intet som ikke har fået. Hverken materiel velstand eller forstandsmæssig storhed vil sone sjælens synd. Kain forhånede tanken at det var nødvendigt at komme til Gud, med et blodigt offer. I den samme ånd, nægter mange i dag at tro på at Kristi blod blev udgydt som et offer for menneskers synder. Selvom Kain valgte at ignorere Guds befaling, bragte han sit offer i stor tillid. Han så på det frugterne af sit eget arbejde, og derved at det tilhørte ham. Nutidens populære religion i de dag lærer faktisk de samme ting, mennesker må fortjene sig til Guds velsignelser ved deres gode gerninger. Mange føler at det er nedladende fra deres side, at bekende sig til religion; og at de derved giver en gunstbevilling til Gud. Og der er mange mennesker, som ikke har noget ønske om at komme til Guds grænser; men laver grænser for sig selv, og forventer at Gud accepterer dem. En sådan religion er af samme karakter som Kain. Det store spørgsmål må være: Hvad kan jeg gøre for at imødekomme Gud anerkendelse? ikke, Hvordan kan jeg bedst behage mig selv.    
Abel stolede helt på fortjenesterne fra Kristi sonoffer. Det var denne tro der knyttede ham til Gud. Løftet fra Genløseren blev forstået uklart; men brændofrene kastede lys på løftet. Kain havde den samme anledning til at lære og acceptere disse sandheder som Abel havde. Gud tog ikke imod den ene og forkastede det andet uden en tilstrækkelig begrundelse. Abel troede og adlød; Kain betvivlede og gjorde oprør. Gud har ikke personsanseelse, dog vil han belønne den lydige, og straffe den ulydige.    
Da Kain så at hans offer ikke blev accepteret, blev han meget vred på Herren, og på hans bror. Men i sin uendelige nåde, nedgjorde Gud sig til at sende en engel til Kain, for at tale med ham. Englen spurgte efter begrundelsen til hans vrede, og informerede ham at han ville følge de anvisninger som Gud gav ham, ville han respektere hans offer. Men han ville ydmyge sig til at underligge sig Guds forordninger, og tro og adlyde ham, kunne hans offer ikke antages.    
Der var ingen uretfærdighed fra Guds side, og ingen svaghed blev udvist mod Abel; hvis han vil gøre godt vil Gud antage ham, og hans bror skulle lytte til ham, og han skulle tage ledelsen, fordi han var ældst. Men også efter at være instrueret så nøje, angrede Kain ikke. I stedet for at kritisere og føle afsky ved sig selv for hans vantro, beklager han sig stadig over Guds uretfærdighed og partiskhed. Og i sin jalousi og had kæmper han med Abel, og bebrejder ham. Abel pegede blot på sin brors vildfarelse, og dristede sig at overbevise ham om den fejl der var i ham selv. Men Kain hadede sin bror fra det øjeblik at Gud vist ham tegnene på hans anger. Abel forsøgte at dæmpe hans vrede ved at pege på Guds medlidenhed da han sparede deres forældres liv, skønt han kunne have dræbt dem med det samme. Ha fortalte Kain at Gud elskede dem, ellers ville han ikke have givet sin Søn, uskyldig og hellig, til at lide den vrede menneskene fortjente at bære på grund af deres ulydighed. Medens Abel retfærdiggjorde Guds plan, blev Kain ude af sig selv, og hans vrede blev så stort og brændende imod Abel, fordi han ikke vil gå med i hans oprør, indtil han slog ham i hjel i sit raseri.     
Gud spurgte Kain efter hans bror, og han prøvede at skjule sin skyld ved at sige noget forkert: "Det ved jeg ikke, er jeg min brors vogter?" Gud informerede Kain at han kendte til sin synd, - at han kendte til alle hans handlinger, og endog hans hjertes tanker, og sagde til ham: "Din broders blod råber til mig fra jorden! Derfor skal du nu være bandlyst fra agerjorden, som åbnede sig og tog din broders blod af din hånd! Når du dyrker agerjorden, skal den ikke mere skænke dig sin kraft du skal flakke hjemløs om på jorden!" Den først erklærede forbandelse over jorden blev kun mærket let; men nu hvilede en dobbel forbandelse over den.    
Kain og Abel fremstillede to klasser, de retfærdige og de ugudelige, de troende og de vantro, som ville eksistere fra menneskets fald indtil Kristi andet komme. At Kain ihjelslog sin broder Abel fremstiller hvorledes de ugudelige ville være misundelige på de retfærdige og hade dem fordi de er bedre end de er. De ville nære skinsyge mod de retfærdige og forsøge at ihjelslå dem fordi deres retfærdige handlemåde fordømmer deres syndefulde liv.    
Adams liv var fuldt af sorg, ydmygelse, og bestandig anger. Idet han underviste sine børn og børnebørn i Herrens frygt, blev han ofte bittert dadlet for sin synd, som bragte så meget elendighed over hans efterkommere. Tanken at han skulle dø fyldte ham med forfærdelse da han forlod det dejlige eden. Han betragtede døden som en forfærdelig ulykke. Sit første bekendtskab med dødens forfærdelige virkelighed i den menneskelige familie fik han da hans egen søn Kain slog sin border Abel ihjel. Adam blev fyldt med det bitreste samvittighedsnag over sin egen synd, blev berøvet over sin søn Abel og måtte se på Kain som hans morder, mens han vidste hvilken forbandelse Gud havde udtalt over ham. Alt dette nedbøjede hans hjerte med sorg. Han bebrejdede sig selv bitterlig sin første store overtrædelse. Han bad Gud om forladelse gennem det forjættede offer. Han følte dybt Guds vrede for den forbrydelse han begik i paradiset. Han var vidne til den almindelige fordærvelse som siden efter til sidst opæggede Gud til at udrydde jordens indbyggere ved syndfloden. Dødsstraffen som Skaberen havde udtalt over ham, forekom ham i begyndelsen meget forfærdelig; men til sidst, efter at han havde levet nogle hundrede år, syntes det retfærdigt og nådigt af Gud at bringe hans elendige liv til ende.    
Da Adam så de første tegn på naturens forfald, idet bladene faldt af træerne og blomsterne visnede, sørgede han dybere end menneskene nu sørge over deres døde. De falmede blomster var ikke så stor en årsag til sorg, fordi de var mere små og svage; men at de høje, ædle kraftige træer mistede deres blade og viste tegn på død, fremstillede for ham en almindelig opløsning af den skønne natur, som Gud havde skabt særdeles til gavn for mennesket.    
Adam beskrev herligheden af sit edenhjem for sine børn, og for deres børn, indtil den niende slægt; og tillige hans fald og dets forfærdelige følger, og den byrde af sorg som kom over ham på grund af det brud i hans familie som endte med Abels død. Han fortalte dem om de lidelser som Gud havde ført ham igennem for at lære ham nødvendigheden af at følge Guds lov nøje. Han erklærede for dem at synden vil blive straffet i hvilken skikkelse den end eksisterer. Han bad dem at adlyde Gud, som ville vise barmhjertighed imod dem, dersom de ville elske og frygte ham.    
Det blev pålagt Adam at undervise sine efterkommere i Herrens frygt, og lære dem ved sit eksempel at ved ydmyg lydighed at agte de ofringer højt, som var et forbillede på den kommende frelser. Adam erindrede nøje hvad Gud åbenbarede for ham og overdrog det mundtligt til sine børn og børnebørn. På denne måde blev kundskaben om Gud bevaret.     
Sabbaten blev indført i edens have og vore første forældre overholdt den før syndefaldet. Fordi Adam og Eva var Guds befaling ulydig, og spiste af den forbudne frugt, blev de stødt ud fra Edens have; men de overholdt sabbaten efter deres fald. De havde erfare ulydighedens bitre frugter, og lærte at enhver som træder på Guds befalinger hurtigt vil lære, at Gud mener præcis det han siger, og at han visselig vil straffe overtræderen. Dem som drister sig til at tage let på den dag, som Jehova hvilede på, den dag han har helliggjort og velsignelset, den dag som han har befalet skal holdes hellig, vil dog vide at alle hans loves forskrifter er lige så hellige, og at døden er straffen for over overtrædelsen.    
På grund af den særlige ære som Gud har givet den syvende dag, har han pålagt hans folk at tælle til syv, for at de ikke skal glemme deres skaber, som har gjort himlene og jorden i seks dage og hvilet på den syvende dag. Kains efterkommere var ikke så omhyggelige med at respektere den dag som Gud havde hvilet på. De valgte deres egen tid til arbejde og hvile, uanset Jehovas særlige befaling. De var to forskellige kasser på jorden. En klasse var i åbent oprør imod Guds lov, medens den anden adlød hans bud, og hvilede på hans sabbat.  

20 02 1879 The Signs of the Times Den store strid: Set og Enok   
 <b>Den store strid </b> mellem Kristus og hans engle, og Satan og hans engle.<p>Kapitel seks <b> Set og Enok </b>    
Set var en værdig karakter, og skulle overtage Abels sted i at gøre ret. Dog var han Adams søn, ligesom den syndige Kain, og arvede ikke mere naturlig godhed end Kain gjorde. Han blev født i synd, men ved Guds nåde ærede han Herren ved at gøre godt, idet han tog imod pålidelig belæring fra hans far Adam. Han skildte sig ud fra Kains fordærvede efterkommere, og arbejde, som Abel ville ave gjort om han levede, på at vende syndige menneskers sind for at ære og adlyde Gud.    
Enok lærte syndefaldets syndefaldets smertelige beretning fra Adams læber, og den dyrebare beretning om Guds nedladende nåde, ved gaven i hans Søn som verdens Genløser. Han troede og stolede på det løfte han fik. Enok var en hellig mand. Han kendte Gud af et rent hjerte. Han så menneskeslægtens fordærvelse og skilte sig fra Kains afkom, samt irettesatte dem for deres store ugudelighed. Der var nogle på jorden som bekendte Guds navn, og frygtede og tilbad ham. Men den retfærdige Enok var så bedrøvet over de onde menneskers tiltagende ugudelighed at han ikke ville gå iblandt dem daglig,  af frygt for at han skulle blive påvirket af deres vantro og at han ikke altid i sine tanker skulle se op til Gud med den hellige ærefrygt som hans ophøjede karakter krævede. Hans sjæl plagedes ved daglig at være vidne til hvorledes de undertrådte Guds autoritet. Han valgte at leve adskilt fra dem, og anvendte meget af sin tid i ensomhed, som han indviede til betragtning og bøn. han ventede for Gud, og bad om at lære at kende hans vilje mere fuldkomment, for at han kunne udføre det Gud samtalede med Enok gennem sine engle, og gav ham guddommelig undervisning. Han gjorde ham bekendt med at han ville ikke altid bære over med menneskene i deres oprør - at hans hensigt var at ødelægge den syndige slægt ved at bringe en vandflod over jorden.    
Den rene og elskelige edens have, fra hvilken vore første forældre blev drevet ud, blev hvor den var indtil Gud besluttede at ødelægge jorden ved syndfloden. Gud havde plantet hin have, og velsignet den ; og i hans underfulde forsyns styrelse tog han den bort fra jorden, og vil bringe den til jorden igen herligere smykket end før den blev bortflyttet fra jorden. Gud besluttede at bevare et eksemplar af sit fuldkomne skabelsesværk fri fra den forbandelse hvormed han havde forbandet jorden.    
Herren åbnede frelsens plan mere fuldendt for Enok og førte ham ved profetiens ånd nedad gennem de slægter som ville leve efter syndfloden. Han viste ham de store begivenheder som stå i forbindelse med Kristi andet komme og verdens ende.    
Enok var besværet med tvivl med hensyn til de døde. Det syntes for ham at de retfærdige og de ugudelige blev nedlagt i støvet tilsammen og at det ville blive det sidste  af dem. Han kunne ikke klart se de retfærdiges liv hinsides graven: han blev undervist i et profetisk syn om Guds Søn, der skulle dø som et offer for menneskene, og han så Kristi komme i himmelens skyer, ledsaget af Englenes hær, for at give liv til de retfærdige døde og forløse dem af deres grave. Han så også verdens fordærvede tilstand på den tid da Kristus skulle åbenbares anden gang - at der ville være en hovmodig, fræk egensindig slægt, forenet i oprør mod Guds lov, og fornægtede den eneste hersker, Gud, og vor Herre Jesus Kristus, idet de trådte hans blod under fode og foragtede hans forsoning. Han så hvorledes de retfærdige blev kronede med hæder og ære medens de ugudelige blev bortstødte fra herrens ansigt og fortærede i ilden.    
Enok fortalte trolig til folket alt hvad Gud havde åbenbaret for ham ved profetiens ånd. Nogle troede hans ord, og vendte om fra deres ugudelighed til at frygte og tjene Gud. Sådanne opsøgte ofte Enok på hans ensomme steder, og han underviste dem og bad for dem at Gud ville give dem kundskab om sin vilje. Til sidst valgte han bestemte tider til ensomhed og ville ikke tilstede folket at finde sig, thi de afbrød hans hellige betragtninger og samtale med Gud. han unddrog sig ikke til enhver tid fra deres selskab som elskede ham og lyttede til hans visdoms ord; ej heller adskilte han sig helt fra de ugudelige. Han mødte med de gode og onde til disse tider, og arbejde på at vende de ugudelige fra deres onde veje, og undervise dem om Guds kundskab og frygt. Han lærte dem som havde kundskab om Gud at kende ham mere fuldkommen. Han blev hos dem så længe han kunne gavne dem ved sin gudfrygtige samtale og sit hellige eksempel. Derefter unddrog han sig fra alt selskab - fra de retfærdige, fra spottere og afgudsdyrkere, for at være i enerum; thi han hungrede og tørstede efter samfund med Gud, og den guddommelige kundskab som han alene kunne give ham.    
Enok vedblev at blive mere himmelsk medens han samtalede med Gud. Hans ansigt strålede af et helligt lys som hvilede på hans åsyn medens han underviste dem som ville lytte til hans visdoms ord. Hans himmelske og ærværdige udseende slog folket med forbavselse. Herren elskede Enok fordi han fulgte ham stadig, og afskyede ugudelighed, og oprigtig søgte himmelsk kundskab for at han kunne udrette hans vilje mere fuldkommen. Han længtes efter at forenes endnu inderligere med Gud, som han frygtede, ærede og tilbad. Gud ville ikke tillade Enok at dø ligesom andre mennesker, men sendte sine engle for at tage ham til himmelen uden at smage døden. I de retfærdiges og de ugudeliges nærværelse blev Enok borttaget fra dem. De som elskede ham tænkte at Gud havde ført ham til et af hans lønlige steder; men efter at de havde søgt ham med flid, og ikke var i stand til at finde ham, fortalte de at han var ikke, thi Gud tog ham.    
Herren giver os her en lærdom af stor vigtighed, idet han bortførte Enok, en efterkommer af den faldne Adam, nemlig: at alle ville blive belønnede, som i tro ville forlade sig på det forjættede offer, og trolig adlyde hans bud. To klasser er her atter fremstillede, som ville eksistere indtil Kristi andet komme - de retfærdige og de ugudelige, oprørere og tro undersåtter. Gud vil ihukomme de retfærdige, som frygte ham. For hans  kære Søns skyld vil han agte og ære dem og give dem evigt liv. Men de ugudelige, som træde hans autoritet under fødder, vil han ødelægge og udrydde af jorden, og de skulle være som de ikke havde været.    
Efter Adams fald fra en fuldkommen lyksaligheds tilstand til den syndig og elendig tilstand, var der fare for at menneskene ville blive modløse, og spørge: "Hvad vinding er der ved at vi tager vare på hans varetægt, og at vi går i sørgeklæder for den Herre Zebaots ansigt." eftersom forbandelsen hviler så tungt på menneskeslægten, og døden er vor fælles lod? Men den undervisning som Gud gav Adam, som blev gentaget af Set, og endelig udført af Enok, opklarede mørket og gav håb til mennesket at ligesom døden kom ved Adam, således ville liv og uforkrænkelighed komme ved Jesus, den forjættede Forløser.    
Af Enoks eksempel lærte de mismodige troende, at selvom de levede blandt fordærvede og syndige mennesker, som vandrede i frækt og åbent oprør mod Gud, deres Skaber, så kunne de dog gøre retfærdighed ligesom den trofaste Enok, blive modtaget af Gud, og til sidst ophøjet til hans himmelske trone, dersom de ville adlyde ham og tro på den forjættede Forløser.    
Enok, som adskilte sig selv fra verden og anvendte meget af sin tid i bøn og samfund med Gud, repræsenterer Guds tro Folk i de sidste dage som ville blive adskilte fra Verden. Uretfærdighed vil få overhånd på jorden i en forfærdelig grad. Menneskene ville hengive sig til deres fordærvede hjerters fantasier, udføre deres forføriske filosofi, og gøre oprør imod himmelens høje autoritet.    
Guds folk ville holde sig fra de ugudelige vaner af dem som omgiver dem, og ville søge efter renhed i sindet, og hellig harmoni med Guds vilje, indtil hans guddommelige billede kan afspejles i dem: De må beredes for at henrykkes til himmelen ligesom Enok. De ville ikke føje sig efter de vantroendes ånd og eksempel, mens de stræbte at undervise og advare verden, men ville fordømme dem ved deres hellige tale og gudelige eksempel. Enoks bortførelse til himmelen just før verdens ødelæggelse ved syndfloden, fremstiller alle de levende retfærdiges bortførelse fra jorden før dens ødelæggelse ved ilden. De hellige ville blive herliggjort i deres nærværelse som have hadet dem for deres troskab og lydighed mod Guds retfærdige bud.    
Enok underviste sin familie angående syndfloden. Metusalem, Enok søn, lytte til Noas, hans sønnesøns prædiken, som trolig advarede den gamle verdens indbyggere om at en vandflod ville komme over jorden. Metusalem og hans sønner og sønnesønner levede på den tid arken blev bygget. De, tillige med nogle andre, modtog Noas undervisning og hjalp ham i hans værk.    
Set var af ypperligere legemsbygning end Kain eller Abel. Han lignede Adam mere end nogen af hans andre sønner. Sets efterkommere havde afsondret sig fra Kains ugudelige efterkommere. De bevarede kundskaben om Guds vilje, mens Kains ugudelige efterkommere hverken respekterede Gud eller hans bud. Men da menneskene formeredes på jorden så Sets efterkommere at døtrene af Kains efterkommere var meget dejlige, og de  vendte sig fra Gud og mishagede ham idet de tog sig hustruer som de udvalgte af Kains afguderiske slægt.  

27 02 1879 The Signs of the Times Den store strid: Vandfloden   
 <b>Den store strid</b> Mellem Kristus og hans engle, og Satan og hans engle.<p>Kapitel syv. <b>Vandfloden.</b>    
I begyndelsen følte de, som ærede Gud og frygtede for at støde ham, forbandelsen lettelig; medens de, som vendte sig fra Gud og foragtede hans autoritet, følge virkningerne af forbandelsen mere tungt, især i størrelse og legemsypperlighed. Sets efterkommer blev kaldt Guds sønner - Kains efterkommere menneskenes sønner. Eftersom Guds sønner blandede sig med menneskenes sønner blev de fordærvede, og ved indbyrdes giftemål med dem, gennem deres hustruers indflydelse, mistede de deres særegne, hellige karakter og deltog med Kains sønner i deres afgudsdyrkelse. Mange forkastede deres gudsfrygt og foragtede Guds bud. Men der var nogle få som gjorde retfærdighed, som frygtede og ærede deres skaber. Noa og hans familie var blandt de få retfærdige.    
Synd bredte sig ud over jorden som en dødelig spedalskhed. Verden var kun i sin vorden i Noas dage, alligevel var synden blev så dyb og ubredt, at gud angrede at han havde gjort menneskene. Godhed og renhed syntes at være næsten uddød; medens haddet til Guds lov, kappestrid, optøjer og den grusomste modstand og vold, fordærvede jorden under dens beboere. Tanker og forestillinger i menneskers hjerte var hele tiden ond. En tung, dobbelt forbandelse hvilede over jorden på grund af Adams første overtrædelse, og derefter, på grund af det mord Kain havde begået; alligevel ændrede dette ikke straks naturens ansigt. Den var stadig rig og smuk på Guds forudseende gaver. De stille dale og udbredte sletter, iklædt en frisk vegetation, og besmykket med buske og klare farverige blomster, bemalet af den Guddommelige Kunstner, de elskelige fugle hvis glade sange fyldte lundene med musik, de smukke bakker og snoede vandstrømme, slyngende vine og statelige træer, fortryllede øjnene med deres skønhed og gav liv med deres frugt, - alt lod til at være lidt mindre antageligt end eden.    
Der var guld og  sølv overflødighed. Den slægt som levede på den tid var af meget stor legemsbygning og besad underfuld styrke. Træerne var meget større og overgik langt enhver ting, som dødelige mennesker nu beskue, i skønhed og fuldkommen dannelse. Træernes ved var af en fin narv og hård substans - i denne henseende mere lig sten. Det udfordrede meget mere tid og arbejde, endog af denne kraftige slægt, at forberede tømmer for bygning, end der krævedes af denne vanartede slægt for at tilberede de træer som nu voksede på jorden, selvom menneskene nu besat mindre styrke. Disse træer var af stor varighed og kendte intet til forfald gennem mange år. Men uanset jordens rigdom og skønhed, sammenlignet med dens tilstand før forbandelsen blev udsagt over den, var en vis forfald ganske tydelig    
Menneskene brugte guldet, sølvet, dyrebare stene og udvalgt ved til at bygge huse for sig selv, og enhver stræbte at overgå de andre. De forskønnede og prydede deres huse og land med de aller kunstigste arbejder, og fortørnede Gud med deres  ugudelige handlinger. De dannede afgudsbilleder for at tilbede dem, og lærte deres børn at betragte disse værker, som de havde forfærdiget med deres egne hænder, som guder, og at tilbede dem. De valgte ikke at tænke på Gud, himmelens og jordens skaber, og frembar ikke hjertelig tak til ham som havde skænket dem alt hvad de havde. De nægtede endogså himmelens Guds tilværelse, og roste sig af deres egne hænders gerning og tilbad dem. De fordærvede sig selv med de ting som Gud havde sat på jorden til menneskets gavn. De beredt for sig selv dejlige lystgange, overhængte med frugttræer af enhver beskaffenhed. Under disse majestætiske og elskelige træer, med deres vidt udstrakte grene, som var grønne fra årets begyndelse til dens ende, satte de deres afguder for tilbedelse. Hele lunde blev indviede til deres afguder på grund af deres grenes beskyttelse, og gjort tiltrækkende for folket at ty til med deres afgudsdyrkelse.    
Edens lunde var Guds første templer, hvorfor der steg den reneste tilbedelse op til Skaberen. De sorgfulde flygtningene fra paradiset kunne aldrig glemme det lykkelige hjem. De bølgende træer og beskyttende lunde havde en særlig fortryllelse for dem; for de mindede dem om eden, og den glade samtale som de tidligere havde med Gud og englene. Og idet de lyttede til vindens knurren i bladene, virkede næsten som at de igen kunne genkende røsten af den stemme, som kunne høres i haven ved dagens kølning. Ege- og palmetræet, de hængende piletræer og duften af ceder, oliven og cypresser, var hellig for vore første forældre. Deres grønne grene bredte sig ud og nåede op til himlen, var for dem en lovprisning af deres skaber. For Adam var det noget af det mest menneskelige og selskabelige med de træer, der bragte ham tilbage til de mange behagelige episoder i hans liv i edens have.    
Hvis Guds folk hjerter blev blødgjort som de burde ved hans nåde, ville de kende til ham, idet de ser hans visdom og kraft i de ting han har skabt. Ethvert grønt blad, med sine fine årer, enhver opåbnende knop og blomstrende blomst, ethvert knejsende træ der strækker sig op mod himlen, var jorden iklædt sin kappe af levende grønt, er et udtryk for Guds kærlighed til mennesker, der ikke leder os til at dyrke naturen, men tiltrækker vore hjerter gennem naturen til Guds bud. Skovtræerne svejer i vinden, bryder ud i sang og pris til Gud, og irettesætter menneskets tavshed og ligegyldighed.    
Adam havde beskrevet edens have for sine børn og børns børn. Beretningen blev gentaget igen og igen, og hans kærlighed til træer og blomster og lunde blev overført til hans efterkommere. Men i stedet for at bøje sig ned i de højtidelige lunde og anerkende Guds kærlighed og tilbede ham, vanhelligede de, disse lunde ved deres afguder. Det var en mishandling af de ømfindige og hellige mindesmærker som Adam værnede om - lundenes forbindelse med tilbedelse af den sande og levende Gud - som lede Kains afgudsdyrkende børn til at bygge deres altre og sætte deres billeder op i lundene og under ethvert grønt træ. Og idet de tager Gud ud af deres hjerter, var deres optræden i overensstemmelse med deres ugudelige ofre og tilbedelse. Menneskenes karakter blev lavere og lavere.    
I stedet for at gøre ret med sine naboer, udførte de sine egne ulovlige ønsker, de havde mange hustruer, hvilket sted mod Guds vise indretning. Gud gav en hustruen til Adam i begyndelsen, og viste derved sin orden og lov i denne henseende til alle som skulle leve på jorden. Adams og Evas overtrædelse og fald bragte synd og elendighed over menneskeslægten, og menneskene fulgte sine egne kødelige begæringer og forandre Guds orden. Jo mere mændene formede antallet af sine hustruer, desto mere tiltog de i ugudelighed og ulyksalighed. Dersom nogen fik lyst til at tage sin nabos hustruer eller kvæg, eller noget som tilhørte hans nabo, så tog han ingen hensyn til ret eller retfærdighed, men dersom han ved sin styrke kunne få overhånd over sin nabo,  eller ved at dræbe ham, så roste han sig af sine voldsgerninger. De holdt af at dræbe dyrene, og brugte dem til spise. Dette formede deres rov gærrighed og vold, og bragte dem til at se på ugudeligheden af menneskers blod med forbavsende ligegyldighed.    
Gud besluttede at ødelægge hin mægtige slægt som opnåede så høj en alder, men havde fordærvet sine veje for ham, ved en vandflod. Han ville ikke tillade dem at leve alle deres naturlige livs dage, som ville blive hindreder af år. Det var blot nogle få slægter siden Adam havde adgang til det træ som var givet til at forlænge livet. Efter sin ulydighed fik han ikke tilladelse til at æde af livets træ og forevige et syndigt liv. For at mennesket kunne besidde evigt liv måtte han vedblive at nyde frugten af livets træ. Berøvet hint træ ville hans liv gradvis dø bort.    
Over et hundrede år før syndfloden sendte Herren en engel til den gudfrygtige Noa for at underrette ham om at han ville ikke længere vise barmhjertighed mod den fordærvede slægt. Men han ville ikke at de skulle være uvidende om hans beslutning. Han ville undervise Noa og sende ham som en trofast prædikant til at advare verden om den kommende ødelæggelse, for at jordens indbyggere ikke skulle have nogen undskyldning. Noa skulle prædike for folket, og tillige berede en ark, eftersom Gud ville undervise ham, til sin egen og sin families frelse. Han skulle ikke alene prædike, men hans eksempel, idet han byggede arken,  skulle overbevise alle om at han troede hvad han prædikede. Hans enkle, barnagtige tro, og hans ubetingede lydighed, uanset den modstand han mødte, var et bevis for verden på hans oprigtighed. Han var fast som en klippe på pligten, og styrede arbejdet for en enkel bygning, under den guddommelige mesterarkitekts vejledning. Ethvert slag der ramte arken var et vidne til folk.    
Denne periode var en prøvetid for Noa. Han vidste at han var genstand for foragt og hån fra den fordærvede slægt. Han mødte vantro og latterliggørelse over alt. Men jo større synd der var omkring ham, des mere alvorlig og fast og udholdende var han på at være lydig, og vise at han var et menneske i verden, som vil være sand over for Gud. Han var et trofast og ubøjeligt vidne for Gud, venlig og venlig over for alle, blev ikke harm over for hån. Han var som en der ikke hørte på den hån og blasfemi som hilste ham fra alle sider.    
Noa frembar et vigtigt advarselsbudskab til jordens beboere, og modtage eller forkaste det det ville afgøre deres sjæles skæbne. Han troede Gud, han troede at han fik sandheden, og han bevægede sig frem på troens og lydighedens sti, og fik daglig styrke fra Gud, ved sin kommunikation med ham. Noa var et bønnens menneske, og i tæt kontakt med Gud fandt han al sin mod og fasthed. Han forkyndte og advarede og anmodede folkene indstændigt; men de ville ikke ændre deres kurs. De købte, de solgte, de plantede, de byggede, de giftede sig og de blev taget til ægte, de hengav sig i fester og frådseri, og fornedrede deres sjæle, viste foragt for Noas budskab. Deres taler og handlinger blev mere nedrige og fordærvede eftersom deres prøvetid afsluttedes. Hele verden syntes at være imod Noa; men han havde vidnesbyrdet fra Gud: "Der har jeg set retfærdige før mig, i denne slægt."    
Så vidt som menneskelig visdom kunne se, var der ikke sandsynlighed for at den begivenhed Noa forudsagde ville ske. Der var aldrig faldet regn; en let tåge eller dug havde vædet jorden. Bække og floder havde sikkert fyldt i deres kanaler, og tømt ud i havet. Vandressoairene var holdt på plads ved Guds dekret: "Hertil og ikke længer!" Så talte mennesker om naturens fastsatte love, som ikke kunne sættes til side, og fremkalde noget sådant som Noa havde forudsagt. De ønskede at tro, og få alle andre til at tro, at Gud ikke kunne ændre den naturlige verdens orden; derved forsøgte de at lave forskrifter for grænserne i hans magt, og gøre ham til slave for sine egne love. Folk i Noas dage besad skarp forstand, og de forsøgte at vise, ud fra videnskab, at det var umuligt at hans profeti blev opfyldt. Noa lattervækkende i hån, på grund af hans advarsler,han blev betragtet som en fanatikser. Noas ubetingede tillid til Gud var irriterende, medens de fordømte dem; men de kunne ikke bevæge denne pålidelige irettesættelsesmand fra hans standpunkt. Herren har givet advarslen, og det var nok for Noa. Filosoffers argumenter, var ikke nok for ham, og når Guds budskab genlød i hans ører: "Jeg har besluttet at gøre ende på alt kød, fordi jorden ved deres skyld et fuld af uret; derfor vil jeg nu udrydde dem af jorden."     
Noa blev bevæget i frygt, og tilberedte en ark til at frelse sit hus. Han havde den frygt som karakteriserer enhver kristens liv. Noas fuldkomne tro intensiverede hans frygt. Guds truende vrede, som skulle falde på mennesker og dyr, og på joden, fik han til at tillave arken. Hans tro, og hans frygt for Guds vrede, affødte lydighed.     
Noas fuldkomne tro forstærkede hans frygt. Guds truende vrede, som falder på mennesker og dyr, og på jorden blev han ledet til at udfærdige arken. Hans tro, og frygt for Guds vred, affødte lydighed. Noa tøvede ikke med at adlyde Gud. Han vist ingen undskyldning for, at arbejdet med arkens opbygning, var stor og dyr. Han troede Gud, og investerede alt hvad han havde i arken, medens den onde verden hånede ham og muntrede sig ved den bedragede gamle mand.    
De fik flere anledning til deres vantro og hån, fordi Gud ikke straks gennemførte sin hensigt. Men Noas tro vaklede ikke fordi tiden udløb, hans tillid til Gud var ufejlbarlig, og han accepterede uden knurren de vanskeligheder og ofre det medførte. Noas tro, kombineret med handling, domfælte verden; for han var en pålidelig retfærdighedsforkynder, der irettesatte, advarede, for formanede de onde. Deres skam og mishandlinger var nogle gange næsten uudholdelige; dog forankrede patriarken sin sjæl til Gud, og kalde på ham efter hjælp i sit store behov. På grund af bespottelse, hån og latterliggørelse, gik han frem og tilbage som et menneske med en stor mission at opfylde. Privilegier var forsømte, dyrebare sjæle fornedrede, og Gud blev krænket; og dagen for gengældelsesdommene kom langsomt frem; dette forhindrede menneskers vantro ikke.    
Gud gav Noa nøje mål på arken, og bestemte regler hvorledes den skulle indrettes i enhver henseende. I mange stykker var den ikke dannet som et skib, men beredt lig et hus. Grunden lignede en båd som kunne flyde på vandet. Der var ingen vinduer i siderne på arken. Den var tre etager høj, og de fik lys fra et vindue i toppen. Døren var i siden. De forskellige afdelinger, beredte til at modtage alle slags  dyr, var således indrettede at vinduet i toppen gav lys til alle. Arken var bygget af cypresser eller gofertræ, som kunne vare mange hundrede år. Den var en bygning af stor varighed, hvilken ingen menneskelig visdom kunne udtænke. Gud lagde planen og Noa var hans bygmester.    
Arbejdet med at fuldføre bygningen var en langsom proces. Ethvert stykke tømmer skulle nøje rettes til, og alle sammenføjninger skal dækkes med beg. Alt som mennesker kunne gøre var at arbejde perfekt; dog var det efter alt umuligt om det i sig selv kunne modstå den voldsomme storm som Herren i sin hæftige vrede bragte over jorden. Kun Gud kunne ved sin mirakuløse kraft bevare bygningen på de vrede og tunge bølger.    
Først fik en skare tilsyneladende Noas advarsel, alligevel vendte de sig ikke helt til gud med sand anger.    
De fik noget tid før vandfloden skulle komme, hvordi de blev sat på prøve, for at blive forsøgt og prøvet. De stod ikke prøven. Den fremherskende degeneration overvandt dem, og til sidst glædede de sig over andre som var fordærved, ved at spotte og håne den trofaste Noa. De ville ikke forlade deres synder, men fortsatte med flerkoneri, og gav efter for deres dyriske lidenskaber.    
Med hjertet fuld af sorg over hans advarsler var svigtet og forsømt, giver Noa, med bævende læber og skælvende stemme, sin sidste appel til folk. Og da de hævede deres stemmer i spøg og hån, ser de pludselig dyrerne, de mest glubske såvel som de venligste, efter deres egen harmoni, fra bjergene og skovene og marcherer stille ind i arken. En larmende vind høres; og se, fugle af enhver art kommer fra alle retninger, overskygger himlene med deres store mængder, og i rækker, i fuldstændig orden, ind i arken. Filosoffer blev appelleret om at forgæves forklare dette enestående fænomen ud fra de naturlige love. Her var et mysterium ud over alle dybder. Verden så med undren - nogle med frygt, men de blev så forhærdede af oprør at den tydeligste manifestation af Guds kraft havde en øjeblikkelig virkning på dem. I syv dage kom disse dyr ind i arken, og Noa ordnede dem på de steder der var forberedt til dem.    
Og idet den fordømte slægt så solen skinne i sin herlighed, og jorden iklædt i næsten edens skønhed, drog de bort af større frygt for højrøstet latter; og deres voldshandlinger lod til at være en opmuntring for dem selv, for hjemsøgelsen for Guds allerede opvækkede vrede.  

6 03 1879 The Signs of the Times Den store strid: Vandfloden   
 Den store strid: Vandfloden<b> Den store strid </b> Mellem Kristus og hans engle, og Satan og hans engle.<p>Kapitel syv -- fortsat. <b>Vandfloden</b>    
Alting var nu rede til at lukke arken, hvilket Noa ikke kunne gøre indefra. Den spottende folkemængde ser en engel nedstige fra himmelen klædt med lynets glans. Han tillukker den massive ydre dør, og styrer derpå sin kurs op mod himmelen igen. Noas familie var syv dage i arken førend regnen begyndte at falde på jorden. I denne tid indrettede de enhver ting for sit langvarige ophold medens vandene ville skjule jorden. Disse var bespottelsens og lystigheds dage for den vantro mængde. At Noas profeti ikke blev opfyldt med det samme, efter at han var gået ind i arken, mente de at han var bedraget, og at det var umuligt at verden blev udslettet af en syndflod. Uanset de højtidelige scenerier som de havde været vidne til, forlod dyrene bjergene og skovene for at gå ind i arken, og Guds engel, iklædt klarhed og frygtelig majestæt, steg ned fra himlen og lukkede døren, forhærdede deres hjerter og fortsatte med at leve i sus og dus og spot over den guddommelige krafts tydelige manifestationer.    
Men den samme kraft som satte verden i gang, og skabte mennesker, har lukket Noa ind i sit midlertidige tilflugtssted. Den sidste anledning var gået. Alle har hørt advarselen, og Guds overbærenhed med den onde slægt er opbrugt, og de hurtige slag fra hans vrede vil slynges over den forhærdede. Men på den ottende dag blev himlene sorte. Den rullende torden og de stærke lyn stråler begyndte at forfærde mennesker og dyr. Regnen strømmede ned fra skyerne ovenover dem. Dette var noget de aldrig havde set før, og deres hjerter blev modløse af frygt. Dyrene vandrede omkring i den vildeste forskrækkelse, og deres skurrende stemmer syntes klagende at forkynde deres egen og menneskernes forestående skæbne. Stormens voldsomhed tiltog indtil regnen kom fra himmelen ligesom mægtige vandfald. Floderne steg over deres grænser, og vandene strømmede til dalene. Det store dybs kilder blev også åbnede. Vandspring vældede frem af jorden med ubeskrivelig kraft, og kastede massive klippestykker flere hundrede fod op i luften, som i deres fald begravede sig selv dybt i jorden.    
Menneskene så først hvorledes deres hænders gerning blev ødelagt. Deres prægtige bygninger og deres skønt indrettede haver og lunde, hvor de havde opstillet sine afguder, blev ødelagte af lynild fra himlen. Deres ruiner blev adspredte rundt omkring. De havde oprettet alterne i lundene, og indviet dem til deres afguder, på hvilke de ofrede mennesker. Disse, som Gud afskyede, blev nedrevet i hans vrede for deres øjne, og de måtte skælve før den levende Guds magt, himmelens og jordens skaber, og erkende at det var deres vederstyggeligheder og forfærdelige afguderiske ofringer som havde fremholdt deres ødelæggelse.    
Stormens voldsomhed tiltog, og folkenes jammerskrig som havde foragtet Guds autoritet, blandede sig med elementernes rasen. Træer, bygninger, klipper og jord blev kastet i alle retninger. Menneskenes og dyrenes forfærdelse overgik al beskrivelse. Selv djævelen, som blev tvunget til at opholde sig blandt de rasende elementer, frygtede for sit eget liv. Det havde været en glæde for ham at herske over så mægtig en slægt, og han ønskede at de skulle leve for at udøve deres vederstyggeligheder og forøge deres oprør mod himmelens Gud. Han udtalte forbandelser imod Gud, og beskyldte ham for uretfærdighed og grusomhed. Mange af folkene bespottede Gud, ligesom Satan, og dersom de kunne have udført deres oprørske hensigter ville de have nedstyrtet ham fra retfærdighedens trone. Medens mange bespottede og forbandede deres skaber, var andre vanvittige af frygt, og udstrakte sine hænder mod arken, idet de bad om at blive indladt. Men dette var umuligt. Gud havde tillukket døren, den eneste indgang, og lukket  Noa inde og de ugudelige ude. Han alene kunne åbne døren. Deres frygt og anger kom for sent. De blev tvungne til at erkende at der var en levende Gud som var mægtigere end mennesket, hvem de havde trodset og bespottet. De kaldte på ham med alvor, men hans øre var ikke åbent for deres skrig. Nogle søgte i deres fortvivlelse at bryde ind i arken, men den stærke bygning modstod alle deres anstrengelser. Somme klyngede sig fast til arken indtil de blev bortskyllede af rasende bølger, eller deres tag blev løsrevet af klippestykker og træer, som blev kastede i enhver retning af hæftige bølger. Arken blev alvorligt vugget og kastet omkring. Dyrene derinde udtrykte med deres forskellige stemmer den vildeste forfærdelse; men arken stod uden fare for de oprørske vande, blandt de stridende elementer, og træer og klipper som kastes omkring. Engle som er vældige i magt lede arken og bevarede den fra al skade. Arken bevarelse hvert øjeblik af den forfærdelige storm gennem fyrretyve dage og fyrretyve nætter var et mirakel af almægtig almagt.    
Dyrene som var udsatte for stormen flyede til menneskene, og valgte menneskelige væseners selskab, som om de forvente hjælp af dem. Nogle af folkene bandt sine børn og sig selv til kraftige dyr, da de vidste at de ville kæmpe hårdnakket for livet og bestige de højeste punkter for at undgå de stigende vande. Stormens raseri formindskes ikke - vandene tiltog hurtigere i begyndelsen. Nogle gjorde sig selv fast til høje træer på de højeste pynter af landet, men disse træer oprykkes med rode, føres med  voldsomhed gennem luften, og se ud som de blev lastede med vrede, tillige med stene og jord, i de svulmende, brusende bølger. Idet de sorte og sydende vande rejste sig højere og højere, flygtede de onde efter sikkerhed i de højeste bjerge. Noas højtidelige domme lod ikke til at være en så lattervækkende en sag. Idet de sorte, kogende vande rejser sig højere og højere, flygter de onde efter sikkerhed til de højeste bjerge. Noas højtideligste anklager, lader ikke til at være en så lattervækkende sag. Den ene plet efter den anden, som lovende for sikkerhed, forlades til en højere oppe Mennesker ser ud over det kystløs osean. Hvor de længtes efter de anledninger, som de forpassede. Hvor de beder for en prøvestund, for et nådesstund mere, et kald mere fra Noas læber. Men nådens liflige stemme hører dem ikke længere. Den gik ned fra sin gyldne trone, og den hårde og bydende dom indtog dens plads. De ubarmhjertige bølger fejer til sidst over det sidste tilholdssted, og mennesker og dyr går til i de sorte dybder.    
Femten alen over de højeste bjerge, vendte vandene; men Noa og hans familie var sikre i arken, under Guds beskyttende omsorg. Herren havde lukket alle hans fjender ude, og han skulle aldrig mere høre deres hån og spotske smil. For denne Guds tilvejebragte familie syntes det ofte at de måtte gå deres udslettelse i møde, i det deres båd blev fejet hid og did. Det var en hård prøvelse; men Noa troede på Gud. Han havde forsikring om at Gud sørgede for dem. En guddommelig hånd var på roret.    
Idet vandene begyndte at synke, og Herren fik Arken til at hvile på toppen af en gruppe bjerge, som var blevet bevaret ved hans kraft få lov til at stå gennem hele den voldsomme storm. Der var kun en lille afstand fra disse bjerge, og arken flyttede sig til, og hvilede på et, så den andet, og blev ikke længere drevet rundt på et bundløs hav.    
Noa og hans familie ventede ængstelig på at vandet skulle formindskes. Han ønskede at gå ud på jorden igen. Han udlod en ravn, som fløj frem og tilbage, til og fra arken. han fik ikke den ønskede underretning og udsendte derfor en due; men den fandt ingen hvile og kom igen til arken. Efter syv dage udsendte han atter en due. da den blev set med olieblad i sin mund blev der stor glæde i familien af otte, som så længe havde været indelukket i arken. Engel stiger atter ned og åbner døren til arken. Noa kunne åbne toppen, men han kunne ikke åbne døren som Gud havde lukket til. Gud talte til Noa ved den engel som åbnede døren, og bød Noas familie at gå ud af arken og udføre enhver levende ting med sig.    
Noa glemte ikke Gud, som så nådigt havde bevaret dem, men oprejste straks et alter, og tog af alle rene dyr og af alle rene fugle og ofrede Brændofre på altret, hvorved han viste sin tro på Kristus, det store Offer, og sin taknemmelighed til Gud for deres underfulde frelse. Noas offer steg op for Gud som en behagelig lugt. han antog ofret og velsignede Noa og hans familie. Dette indeholder en lærdom som alle som levede  på jorden, bør for enhver nådes og kærlighedsgerning af Gud, bør de, først af alt, frembære oprigtig taksigelse og fremkomme med ydmyg tilbedelse for ham.    
For at mennesker ikke skulle blive bange for at der samlede sig skyer, og faldt regn, og hele tiden vare bange for en ny vandflod, opmuntrer Gud nådigt Noas familie med et løfte. "Og jeg opretter min pagt med eder, at herefter skal ikke alt kød ødelægges af flodens vand; og der skal ikke komme en flod herefter, at fordærve jorden. Og Gud sagde: dette er et tegn på den pagt som jeg gør imellem mig, og imellem eder, og imellem alle levende sjæle, som er hos eder til evig tid. Jeg har sat min bue i skyen; og den skal være til en pagts tegn, ind imellem mig og imellem jorden. Og det skal ske, når jeg fører skyen over jorden, da skal buen ses i skyen. Og jeg vil komme min pagt i hus, som er imellem mig, og imellem eder, og imellem alle levende sjæle af at kød, der ikke mere skal være vand til en flod, at fordærve alt kød. Derfor skal buen være i skyen; og jeg vil se den, at komme den evige pagt i hu imellem Gud og imellem alle levende sjæle af alt kød, som er på jorden."    
Hvilken nedladenhed af Gud! hvilken medlidenhed med fejlende mennesker, at sætte den skønne mangefarvede regnbue i skyerne som et tegn på den store Guds pagt med mennesket! Denne regnbue blev sat til vidnesbyrd for alle slægter om det faktum, at Gud ødelagde jordens indbyggere ved syndfloden for deres store ugudeligheds skyld. Det var hans hensigt, at når børnene i efterfølgende slægter så buen i skyen og spurgte hvorfor denne herlige bue omspændte himlene, da skulle forældrene forklare for dem om den gamle verdens ødelæggelse ved syndfloden fordi folkene hengav  sig til alle slags ugudelighed, og at den almægtiges hænder havde bøjet buen og sat den i skyerne til et tegn på at han aldrig mere ville bringe en vandflod over jorden. Dette symbol i skyerne skulle bestyrke troen hos alle og stadfæste deres tillid til Gud; thi det var et tegn på guddommelig nåde og godhed mod mennesket; at selvom Gud var blevet opirret til at ødelægge jorden ved syndfloden, så omgiver hans nåde dog endnu jorden. Gud siger, at når han ser på buen i skyen vil han komme den evige pagt i hu. Han ønsker ikke at vi skulle forstå dette således, at han kunne nogensinde glemme den, at han taler til mennesker med menneskelige udtryk, for at de kunne bedre forstå ham.    
En regnbue er fremstillet i himmelen rundt omkring tronen og over Kristi hoved som et symbol på at Gud nåde omgiver jorden. Når mennesket ved sin store ugudelighed opvækker Guds vrede, så beder Kristus menneskets midler, for ham, og peger til regnbuen i skyen som et vidne om Guds store nåde og barmhjertighed med fejlende mennesker; og tillige til regnbuen over tronen og på hans hoved som et sindbillede på Guds herlighed og nåde, som hviler der til velsignelse for angergivne mennesker.    
Efter at Noa var kommet ud af arken så han omkring på de mægtige, glubende  dyr som han havde bragt ud af arken, og derefter på sin familie, som talte otte og han frygtede såre for at de ville blive ødelagte af dyrene. Men Herren sendte sin engel som sagde til Noa: "Og frygt for eder og rædsel for eder skal være over alle vilde dyr på jorden, og over alle fugle under himmelen; over alt det som kryber på jorden, og over alle fisk i havet, de skal være givet i eders hænder. Alt det, som vrimler, som lever, skal være eder til spise; ligesom grønne urter har jeg givet alt dette."    
Forud for denne tid havde Gud ikke givet mennesket tilladelse til at spise kød. Enhver levende ting på jordens overflade som mennesket kunne benytte til næring var blevet ødelagt. Derfor gav Gud Noa tilladelse til at spise de rene dyr som han havde taget med sig i arken. Gud sagde til Noa: "Alt det som vrimler, som lever, skal være eder til spise; ligesom grønne urter har jeg givet eder alt dette." Ligesom Gud før havde givet dem jordens urter og markens frugt, således tillader han dem nu, under de særlige omstændigheder som de er sat i, at spise kød. Dog så jeg at dyrenes kød ikke var det sundeste næringsstof for mennesket.  

13 03 1879 The Signs of the Times Den store strid: Vandfloden   
 <b>Den store strid </b>Mellem Kristus og hans engle, og Satan og hans engle.<p>Kapitel syv - konkluderet <b>Vandfloden </b>    
Hele jordens overflade blev forandret ved syndfloden. En tredje, forfærdelig forbandelse hvilede nu over den som en følge af menneskets overtrædelse. De skønne træer og buske som bare blomster blev ødelagte, dog bevarede Noa sæd og tog den med sig i arken, og Gud bevarede nogle få af de forskellige arter af træer og buske i live, for fremtidige slægter, ved sin underfulde magt. Snart efter syndfloden syntes træer og planter at vokse op og endog af klipperne. Ved Guds forsyn var sod blevet adspredt og drevet ind i  klippernes revner og sikkert gemt der for menneskenes fremtidige brug.    
Da vandene faldt og bjergene og højene kom til syne var de i en sønderreven ujævn tilstand, og alting omkring dem lignede en sø af mundret vand som blødt dynd. Da syndfloden kom, havde menneskene og dyrene forsamlet sig til de højeste punkter af landet og da vandene vendte tilbage fra jorden lå de døde legemer på bjergene og højene såvel som på sletterne. Menneskers og dyrs legemer lå på jordens overflade. men Gud ville ikke tillade disse at forblive på jordens overflade, hvor de ville gå i forrådnelse og fordærve luften; derfor gjorde han jorden til en uhyre begravelsesplads. Han lod en mægtig vind gå over jorden for at borttøre vandene, som bevægede dem med stor kraft. I nogle tilfælde bortførte de bjergenes top ligesom mægtige laviner, og dannede uhyre høje og høje bjerge hvor der ingen var at se før, og begravede de døde legemer med træer, stene og jord. De dyrebare træ, stene, sølv og guld som havde beriget og forskønnet verden før syndfloden, og som menneskene havde forgudet, blev nedsænket under jordens overflade. Vandene som brød frem med så stor magt havde flyttet jord og stene og ophobet dem på jorden skatte, og på mange steder dannet bjerge over dem for at skjule dem fra menneskers syn og efterforskning. Gud så at jo mere han berigede og velsignede syndige mennesker, desto mere fordærvede de deres veje for ham. Disse skatte som burde have ledt mennesket til at ære den gavmilde giver, blev dyrkede i stedet for Gud, mens de forkastede Giveren.    
De skønne, regelmæssige dannede bjerge var forbundne. Stene, jordlag og sønderrevne klipper sås på nogle steder af jorden, som ikke tidligere var til syne. Hvor der havde været dejlige sletter dækket med grønt og yndige planter, var der dannet høje og bjerge af stene, træer og jord, over menneskenes og dyrenes legemer. Hele jordens overflade fremstillede et skue af uorden. Nogle dele af jorden var mere vanskabte end andre. de tungeste mærker af forbandelsen sås hvor jordens rigeste skatte af guld, sølv og dyrebare stene engang havde været. Derimod hvilede forbandelsen lettere over de lande som ikke havde været beboet og de dele af jorden med den mindste forbrydelse hvor der havde været mindst forbandelse.    
På syndflodens tid blev disse skove revet op eller nedbrudte og begravet i jorden. På samme steder blev store masser af disse uhyre træer kastet sammen og dækket med sten og jord ved syndflodens omvæltninger. Siden efter er de forstenede og blevet til kul, hvilket forklarer hvorledes de store kullag, som nu findes, er fremkommet. Disse kul har frembragt olie. Gud lader store masser af kul og olie antændes og brænde. Stene ophedes kraftigt, kraften brænder og jern smeltes. Vand og ild møder under jordens overflade. vandets virkning på kalkstenene forøger den stærke hedes heftighed, og bevirker jordskælv, vulkaner, og udbrud af ild. Ildens og vandets virkning på underlagene af stene og olie frembringer stærke udbrud der lyder ligesom dæmpet torden. Disse underfulde naturbegivenheder bliver mere talrige og forfærdelige kort før Kristi andet komme og verdens ende som tegn på dens nære ødelæggelse.    
Olie og kul findes i almindelighed hvor der ikke er ildsprudende bjerge eller udbrud af ild. Når ild og vand mødes under jorden kunne vulkanerne ikke give luft nok for de ophedede, underjordiske elementer. Jorden ryster og grunden løftes op eller bevæger sig bølgeformigt, og der er en stærk lyd ligesom underjordisk torden. Luften er ophedet og kvælende. Jorden åbner sig hurtigt, og jeg så landsbyer, købstæder og brændende bjerge som sank ned i jorden tilsammen.    
Gud styrer alle disse elementer. De er hans redskaber til at gøre hans vilje. Han kalder dem til  virksomhed for at tjene sine hensigter. Disse brændende udstrømninger har været, og vil blive, Guds redskaber til at udslette meget ugudelige stæder af jorden. De farer levende ned i afgrunden ligesom Kora, Datan og Abiram. Disse er vidnesbyrd om Guds magt. De som har set disse brændende bjerge, hvorledes de udspyer ild og flammer og en uhyre masse af smeltende metaller, samt borttørre floder så at de forsvinder, have været grebet af forfærdelse ved synet af den storartede scene. De er blevet fyldte med ærefrygt som om de beskuede Guds uendelige magt.    
Disse fremstillinger vise særlige tegn på Guds magt, og er bestemte til at bringe jordens indbyggere til at skælve for ham, og tillukke munden på dem der ligesom Faraos hovmod siger: "Hvem er den Herre, hvis røst jeg skal adlyde, at lade Israel fare?" Esajas henviser til disse åbenbarelser af Guds magt, når han udråber: "Gud du ville sønderrive himlene! gud du ville fare ned, at bjergene kunne bortflyde for dit ansigt! ligesom ild optænder det der smeltes, ligesom ild kommer vand til at syde - for at lade hedningerne kende dit navn, og hedningene skulle bæve for dit ansigt. Du gjorde underlige ting, hvilke vi ikke forventede; du nedenfor, bjerge bortstøde for dit ansigt." Es. 63: 19; 64: 1,2.    
 "Herren er langmodig, og af stor kraft, og skal ikke holde den skyldig for uskyldig; Herren, hans vej er i hvirvelvind og i storm, og en sky er hans fødders støv. Han truer havet, og udtørrer det, og gør alle Strømmene tørre; vansmægtet er Basan og Karmel, og Libanons blomster er vansmægtede. Bjergene skælvede for ham, og højene smeltede, og jorden ophæver sig for hans ansigt, og jorderige,  og alle, som bo derpå. Hvor kan stå for hans fortørnelse? og hvem kan bestå for hans grusomme vrede? hans grusomhed er udøst som en ild, og klipperne sønderbrydes for ham." Nah. 1,3-6.    
 "Herre! bøj dine himle, og far ned, rør ved bjergene, at de ryge. Lad lyn fluks, og adspred dem, udkast dine pile, og forfærd dem." Sal 144: 5,6.    
De som lever på jorden kort før Kristi andet komme ville blive vidne til større undere end man har set hidtil. "Og jeg vil give underlige tegn i himmelen og på jorden: nemlig blod, og ild, og røgstøtter." Joel 3,3. "Og der skete røster og tordener og lys; og der skete et stort jordskælv, sådant som ikke har været fra den tid, at menneskene blev til på jorden, et sådant jordskælv så stort. . . . Og hver ø flyede, og bjergene blev ikke fundet. Og en stor hagel, cetnertunge, faldt ned fra himmelen på menneskene; og menneskene bespottede Gud for hagelens plage; thi deres plage er meget stor." Åb. 16, 18, 20.21.    
Jordens indre var Herrens højhus hvorpå han drog de vågen som han benyttede til den gamle verdens ødelæggelse. Vandene fra jordens indre vældede frem og forenede sig med vandene fra himmelen for at udføre ødelæggelsesværket. Efter syndflodens tid har Gud benyttet både vand og ild på jorden som sine redskaber til at ødelægge ugudelige stæder.    
På Herrens dag, lige før Kristi komme, vil Gud sende lynild fra himmelen i sin vrede, som vil forene sig med ilden i  jorden. Bjergene vil brænde som en ovn, og vil udspy forfærdelige strømme af lava, og ødelægge haver og marker, landsbyer og stæder; og når de udgyder deres smeltede metal, stene og ophedet dynd, i floderne, ville de bringe dem til at syde som en gryde, og udkaste massive klipper, og adsprede deres sønderbrudte dele over landet med ubeskrivelig voldsomhed. Hele floder bliver borttørrede. Jorden vil ryste, og der vil blive forfærdelige udbrud og jordskælv overalt. Gud vil plage jordens ugudelige indbyggere indtil de bliver udryddet af jorden. De Hellige bliver bevarede på jorden midt iblandt disse forfærdelige omvæltninger, ligesom Noa blev bevaret i arken på Syndflodens tid.  

20 03 1879 The Signs of the Times Den store strid: Forklædt hedenskab - Babelstårnet   
 <b>Den store strid </b>Mellem Kristus og hans engle, og Satan og hans engle.<p>Kapitel otte. <b>Forklædt hedenskab - Babelstårnet</b>    
Den første uge, i hvilken Gud udførte skabelsens værk i seks dage og hvilede den syvende dag, var lig enhver anden uge. Den almægtige Gud afmålte den første tidsalder af skabelsens dage og hviledagen, som en prøve for alle efterfølgende uger indtil tidens ende. "Disse er himmelens og jordens oprindelser, der de skabtes." 1. Mos. 2:4. Gud fortæller os hans gernings frembringelser ved enden af hver virkelig dag. Hver dag kalder han en oprindelse fordi en ny del af hans værk oprandt eller blev frembragt hver dag. På den syvende  dag af den første uge hvilede Gud fra sin gerning, og velsignede derpå sin hviledag, og bestemte den til menneskets brug. Den ugentlige tidskreds af syv virkelige dage, seks til arbejd og den syvende til hvile, som er blevet bevaret og ført med gennem bibelens historie, oprandt med de første syv dages store begivenheder.    
Da Gud forkyndte sin lov med inderlig kraft fra Sinai indførte han sabbaten idet han sagde: "Kom sabbatens dag i hu at hellige den." Derpå siger han tydelig hvad der må gøres på de seks dage, og hvad der ikke må gøres på den syvende. Derefter viser han dem tilbage til sit eksempel på de første syv dage af tiden, og anfører grunden hvorfor de skulle iagttage ugen således: "Thi i seks dage gjorde Herren himmelen og jorden, havet og alt det, som er i dem, og hvilede på den syvende dag; derfor velsignede Herren sabbatsdagen, og helligede den." Denne grund er skøn og vægtig, når vi forstår at skabelsens historie fremstiller virkelige dage. De første seks dage i hver uge er givet mennesket at arbejde, fordi Gud anvendte den samme tidsperiode af den første uge til skabelsens værk. Gud har udmærket den syvende dag som en hviledag til ihukommelse til hans hvile på den samme tidsperiode efter at han havde fuldført skabelsens værk i seks dage.    
Men fritænkernes formodning, at det tog syv lange ubestemte tidsperioder til at udføre de begivenheder som skete på den første uge, støder lige an imod sabbatens grundvold. Den gør det ubestemt og dunkelt som Gud har gjort meget klart. Den er den værste slags vantro; thi den er forklædt fritænkeri hos mange som bekendte sig til at tro skabelsens  historie. Den skylder Gud for at han har befalet menneskene at regne syv virkelige dage i ugen til en ihukommelse af syv ubestemte tidsperioder hvilket ikke ligner hans handlemåde med menneskene, og er en beskyldning imod Gud at han fejler i sin visdom.    
Vantro naturkyndige påstå at verden er meget ældre end bibelen vidner. De forkastede biblerne på grund af de ting som de kalder vidnesbyrd fra selve jorden at verden har eksisteret i titusinder af år. Og mange som bekendte sig til at tro bibelens vidnesbyrd forstår ikke hvorledes de kunne gøre rede for mange underfulde ting som er fundne i jorden, i overensstemmelse med den anskuelse af skabelsens uge var kun var syv virkelige dage og at verden nu er blot omtrent seks tusinde år gammel. De antog denne anskuelse, for at undgå de vanskeligheder som vantro naturforskere stile i vejen for dem, at skabelsens seks dage var seks lange, ubestemte tidsperioder; og gør således sabbats buddet i Guds hellige lov betydningsløst. Nogle griber efter denne grund med begærlighed; thi den tilintetgør sabbats buddets autoritet, og de føler at de er fri fra dets fordringer. De have indtrængende begreber om menneskers, dyrs og træers størrelse før syndfloden, og om de store forandringer som på den tid foregik i jorden.    
Ben af mennesker og dyr findes i jorden, i bjerge og dale, som viser at der engang levede meget større mennesker og dyr på jorden. Jeg blev vist at meget store og stærke dyr eksisterede før syndfloden, som ikke eksisterer nu. Undertiden finder man krigsredskaber og forstenet træ. Fordi de ben af mennesker og dyr, som findes i jorden, er meget større end benene af mennesker og dyr,  som nu lever, eller som har eksisteret gennem mange forbigåede slægter, drager nogle den slutning at verden er ældre end skriften beretter, og var befolket længe før skabelsens historie viser, af en menneskerace som i størrelse langt overgik de mennesker som nu lever på jorden.    
Jeg er blevet vist at ækologi beviser intet uden bibelens historie. Relikvier som findes i jorden vidner om en tingenes tilstand som var i mange henseender forskellig fra den nærværende. Men tiden for deres tilværelse og hvor lang tid de har ligget i jorden kan alene forstås af bibelens historie. Det kan være uskyldigt at danne sig formodninger uden for bibelens historie så længe vore formodninger ikke strider imod de fakta som findes i den hellige skrift; men når menneskene forlader Guds ord angående skabelsens historie, og søge at forklare Guds skaberværk ved naturens love, da driver de omkring som et vrag på uvishedens grænseløse hav. Gud har aldrig åbenbaret for menneskene just hvorledes han udførte Skabelsens værk i seks virkelige dage. Hans skaberværk er lige så ubegribeligt som hans tilværelse.    
 "Herren er stor og såre priselig, og hans mægtighed er uransagelig."    
 "Han øver ufattelig vælde og undere uden tal!"    
 "Han som gør store ting, hvilke man kan ikke ransage, underlige ting så der er intet tal på."    
 "O rigdoms dyb, både på Guds visdom og kundskab! hvor uransagelige er hans domme, og hans veje usporlige!  Thi hvo har kendt Herrens sind? eller hvem var hans rådgiver?"    
Guds ord er givet til en lygte for vore fødder og et lys på vor sti. De som forkaster hans ord, og søge ved deres egen blinde filosofi at udfinde Jehovas underfulde hemmeligheder, ville snuble i mørke. Gud har givet en vejviser til menneskene hvorved de kunne forstå den almægtige og hans værk så vidt som det kan være til deres gavn. Bibelen har givet os forklaring over underfulde hemmeligheder i syndflodens historie, som arkæologi, uafhængig af bibelen, aldrig kunne forklare.    
Det har været Satans særdeles værk at lede faldne mennesker til oprør imod Guds regering, og hans bestræbelse har haft alt for meget fremgang. Han har stræbt at fordunkle Guds lov, som i sig selv er meget tydelig. Han har vist særlig had imod sabbatsbudet, fordi det beskriver den levende Gud, himmelens og jordens skaber. Mange vender sig fra Jehovas tydelige bud, og antager vantro fabler.    
Menneskene ville engang blive berøvede alle undskyldninger. Gud har givet tilstrækkelige vidnesbyrd til at grunde troen på, dersom de ønsker at tro. I de sidste dage kan sand tro næppe findes på jorden: Guds ord vil blive betragtet som upålideligt, under de simpleste påskud, medens menneskelige fornuftsslutninger antages om end de stride imod bibelens tydelige vidnesbyrd. Menneskene ville søge ved naturlige grund at forklare skabelsens værk, som Gud aldrig har åbenbaret. Men menneskelig visdom kan ikke udgrunde Guds hemmeligheder, eller forklare skabelsens underfulde værk, som er et almagtens mirakel, bedre end den kan vise hvorledes Gud blev til.    
 "De skjulte ting er for Herren vor Gud; men de åbenbarede er for os og vore børn evindelig, at vi skal gøre alle denne lovs ord." 5. Mos. 29,29. Mænd som bekender sig til at være Guds tjenere opløftede sin stemme imod at ransage profetierne, og fortælle folket at profetierne er dunkle, især Daniels og Johannes profetier, og vi kunne ikke forstå dem. Nogle af disse samme mænd, som er imod at profetierne skulle ransages fordi de er dunkle, modtage med begærlighed naturforskeres formodninger, som strider imod den mosaiske historie. Men dersom Guds åbenbarede vilje er så vanskelig at forstå, så burde menneskene visselig ikke bygge deres tro alene på formodninger i med hensyn til det som han ikke har åbenbaret. Guds veje er ikke vore veje, ej heller er hans tanker som vore tanker. Menneskelig videnskab kan aldrig forklare hans underfulde gerninger. Gud styrede det således at mennesker, dyr og træer, mange gange større end de som nu er på jorden, og andre ting, blev begravede i jorden på syndflodens tid, og blev bevaret til et vidnesbyrd for menneskene at den gamle verdens indbyggere omkom i syndfloden. Det var Guds hensigt at opdragelsen af disse ting i jorden skulle bestyrke Menneskenes tro på den hellige Skrift. Men Menneskene, med deres forfængelige fornuftsslutninger, benyttede disse ting, som Gud bestemte til at lede dem til at ære ham, på en forkert måde. De henfaldt til samme vildfarelse som menneskene før syndfloden - de ting, som Gud gav dem til velsignelse, vendte de til forbandelse, idet de benyttede dem på en forkert måde.    
<b>Kapitel IX. Babelstårnet.</b><br>Nogle af Noas efterkommere begyndte snart at falde fra. En del fulgte Noas eksempel og adlød Guds befalinger; andre var vantro og oprørske. Nogle troede ikke på Guds tilstedeværelse, men mente at syndfloden fremkom af naturlige årsager. Andre troede at Gud var til, og at han ødelagde den slægt, som tidligere levede, ved syndfloden; ligesom Kain nærede de oprør i hjertet imod Gud, fordi han ødelagde jordens beboere, og forbandede jorden tredje gang ved en syndflod.    
De som var Guds fjender følte sig daglig irettesat ved det gudfrygtige liv og den hellige vandel, som førtes af dem der elskede, adlød og ærede Gud.     
De vantro holdt råd sammen, og blev enige om at et skille sig fra de troende, hvis retfærdige opførsel hele tiden forhindrede deres ugudelige planer. De rejste et stykke vej fra dem, og valgte en stor slette til at bo i. De byggede en stad, og undfangede derefter idéen om at bygge et stort tårn som kunne nå til skyerne, for at de kunne bo tilsammen i staden og tårnet og ikke mere adspredes. De mente at de kunne sikre sig selv dersom der kom en anden syndflod; thi de ville bygge sit tårn meget højere end vandene steg op på syndflodens tid, og hele verden ville ære dem, og de ville blive som Guder, og regere over folket. Dette tårn var bestemt til at  ære sine bygmestre, og at vende andres opmærksomhed, som ville komme til at leve på jorden, bort fra Gud, for at forene sig med dem i deres afguderi. Folk boede i tårnet førend bygningen blev fuldført. Mange værelser blev glimrende udstyrede, smykkede og indviede til deres afguder. De, som ikke troede på Gud, indbildte sig, at dersom deres tårn kunne nå til skyerne, så ville de blive i stand til at opdage årsagerne til syndfloden.    
De ophøjede sig selv imod Gud; men han tillod dem ikke at fuldende deres værk. De havde bygget sit tårn til en stor højde. Da sendte Herren to engle for at forstyrre dem i deres gerning. Der var mænd bestemte til at modtage ordre fra arbejderne på toppen af tårnet, når de forlangte materialer for deres arbejde. Den første talte til den anden, og han til den tredje etc., indtil deres ordre nåede til jorden. Eftersom ordren gik fra den ende til den anden forvirrede englene deres sprog, og når den kom til arbejderne nedenfor, sendte de sådanne materialer op som man ikke forlangte. Efter at de med stor besværlighed havde bragt materialer op til arbejderne på toppen af tårnet, var det ikke sådanne som de ønskede. Skuffede og forbitrede satte de dem i rette som de troede at være skyldige. Efter dette var der ikke mere harmoni i deres arbejde. Forbitrede på hverandre, og ude af stand til at forklare misforståelsen og de forunderlige ord iblandt sig, forlod de arbejdet, skilte sig fra hinanden, og adspredtes over jorden. Op til denne tid havde menneskene kun talt eet sprog. Lynild fra himmelen sønderbrød toppen af  deres tårn og kastede den til jorden som et tegn på Guds vrede. Således viste Gud disse oprørske mennesker at han er det højeste væsen.  

27 03 1879 The Signs of the Times Den store strid: Abraham En advarsel til vor tid   
 <b>Den store strid </b> Mellem Kristus og hans engle, og Satan og hans engle.<p>Kapitel ti <b>Abraham.</b>Herren valgte Abraham til at udføre sin vilje. Han gav ham anvisning om at forlade sin nation, og skille sig fra sine slægtninge. Herren åbenbarede sig selv for Abraham medens han var ung, og gav han forstand, og bevarede ham fra afguderi. han besluttede at fremstille ham som et eksempel på tro og gudfrygtighed for Guds folk, som siden efter skulle leve på jorden. Hans karakter udmærkede sig ved oprigtighed, ædelmodighed og gæstfrihed. Han blev respekteret som en mægtig fyrste iblandt folket. Ved ærefrygt og kærlighed til Gud, og punktlig lydighed i at udføre hans vilje, vandt han sine tjeneres og naboers respekt. Hans gudfrygtige eksempel og retfærdige fremgangsmåde, forbundet med flittig undervisning til hans husfolk, ledte dem til at frygte, elske og ære Abrahams Gud. Herren åbenbarede sig for Abraham, og lovede ham at hans sæd skulle blive talrig som himlens stjerner. Han bekendtgjorde ham også, gennem den sorte rædsels symbol hvad ville komme over, hans efterkommeres hårde trældom i Ægypten.    
I begyndelsen gav Gud en hustru til Adam, og viste således sin orden. Han bestemte aldrig at en mand skulle have flere hustruer. Lamek var den første som i denne hensende afveg fra  Guds vise orden. Han havde to hustruer, hvilket frembragte ufred i hans familie. Begges misundelse og skinsyge gjorde Lamek ulykkelig. Da menneskene formeredes på jorden, og dem fødtes døtre, tog de sig hustruer af alle, som de udvalgte. Dette var en af den gamle verdens indbyggeres store synder, som bragte Guds vrede over dem. Denne skik blev brugt efter syndfloden, og blev så almindelig at endog nogle mænd fulgte den, og havde flere hustruer. Dog var det ikke mindre synd fordi de blev henrevet af fordærvelsen og forlade Guds orden i dette stykke.    
Herren sagde om Noa og hans familie, som blev frelste i arken: "Jeg har set dig at være retfærdig for mig i denne slægt." Noa havde kun en hustru; og Gud velsignede deres forenede familiedisciplin. Fordi Noas sønner var retfærdige blev de bevarede i arken med deres retfærdige fader. Gud har ikke nogen sinde sanktioneret flerkoneriet. Det var imod hans vilje. Han vidste at dette ville forstyrre menneskenes lykke. Abrahams fred blev meget forstyrret ved hans ulykkelige ægteskab med Hagar.    
"Efter Abrahams adskillelse fra Lot, sagde Herren til ham: "Opløft dine øjne, og se fra det sted, hvor du er, mod norden, og mod syd, og mod øst, og mod vest. Thi alt det land, som du ser, det vil jeg give dig og dit afkom evindelig. Og jeg vil gøre dit afkom som støv på jorden; dersom nogen kan tælle støv på jorden, da skal også dit afkom tælles." "Efter at dette var sket, skete Herrens ord til Abraham i synet, og sagde: frygt ikke, Abram, jeg er dit skjold og din meget store løn." "Og Abram sagde ligeså: se, mig har du ingen afkom givet; og se, min hustræl kommer til at arve mig."     
Eftersom Adam ikke havde nogen søn, troede han fast at hans tro tjener Eleser, skulle blive hans adopterede søn og hans arving. Men Gud underretter Adam om hans tjener skulle ikke være hans søn og arving, men han skulle virkelig få en søn. "Og han førte ham ud uden for, og sagde: Kære, se til himmelen og tæl stjernerne, om du kan tælle dem; og han sagde til ham: så skal dit afkom være." Vers 5.    
Hvis Adam og Sara havde ventet med fast tro på forjættelsens opfyldelse, at de skulle få en søn, så kunne de have undgået mange ubehageligheder. De troede at det ville ske just således som Gud havde sagt, men kunne ikke tro at Sara i sin gamle alder kunne få en søn. Sara forslog en plan hvorved hun tænkte at Guds forjættelse kunne blive opfyldt. Hun bad Abraham at tage Hagar som sin hustru. Dette viste at de begge manglede tro og fuldkommen tillid til Guds magt. Abraham bestod ikke i den prøve han blev underkastet for at vise sin tro på Guds uindskrænkede magt. han lytte til Saras røst, og tog Hagar som sin Hustru, hvorved han påførte sig selv og Sara meget fortræd. Det var Herrens hensigt at prøve Abrahams faste tro og tillid til de forjættelser han havde givet ham.    
Hagar var stolt og pralede, og opførte sig selv hovmodigt mod Sara. Hun smigrede sig selv med at hun skulle blive moder til det store folk som Herren havde lovet at frembringe af Abraham. Abraham blev tvunget til at lytte til Saras klager over Hagars opførsel, og hun beskyldte Abraham for at have gjort fejl i dette stykke. Abraham bedrøves, og siger til Sara at Hagar er hende tjener, og at hun kan selv råde over hende, men nægter at sende hende bort; thi hun skal være moder til hans barn, ved hvem han tror at forjættelsen skal opfyldes. Han underretter Sara om at han vil ikke have taget Hagar til sin hustru, dersom hun ikke udtrykkelig har forlangt det. Abraham blev også tvunget til at lytte til Hagars klager over forurettigelser af Sara. Abraham er i forlegenhed. Dersom han søger at forsvare Hagar, så forøger han Saras skinsyge og ulykke, og hun er hans første og højest elskede hustru. Hagar flyede fra Saras ansigt. Herrens engel møder hende, og trøster hende. Han irettesætter hende tillige for hendes hovmodige opførsel, og byder hende at vende tilbage til sin frue og ydmyge sig for hendes hænder.    
Efter Ismaels fødsel åbenbarede Herren sig for Abraham, og sagde til ham: "Og jeg vil give min pagt imellem mig, og imellem dig, og formere dig ganske meget." Atter gentager Herren ved sin engel forjættelsen om at give Sara en søn, og at hun skulle blive moder til mange folk. Abraham forstod endnu ikke Guds forjættelse. Hans tanke hvilede på Ismael, som om de mange folk i forjættelsen ville komme gennem ham, og han udråber i kærlighed til sin søn: "Gid Ismael måtte leve for dit ansigt!"     
Atter gentages forjættelsen til Abraham mere bestemt: "Sandelig, Sara din hustru skal føde dig en søn, og du skal kalde hans navn Isak; og jeg vil oprette min pagt til en evig pagt med ham, for hans afkom efter ham." Anden gang sende Gud sine engle til Abraham, på deres vej for at ødelægge Sodoma, og de gentog forjættelsen tydelig og bestemt at Sara skal have en søn.    
Efter Isaks fødsel viste Abraham og Sara stor glæde, hvilket gjorde Hagar meget misundelig. Hun havde undervist Ismael om at Gud ville særdeles velsigne ham som Abrahams søn., og at han skulle være arving til det som var lovet til hans fader. Ismael deltog i sin moders følelser og blev vred over den glæde de viste ved Isaks fødsel. Han foragtede Isak fordi han mente at han blev foretrukket for ham selv. Sara så hvilken sindsstemning Ismael viste imod hende søn Isak, og hun blev meget bevæget. Hun fortalte Abraham om Ismaels uanstændige opførsel imod hende og hendes søn Isak, og sagde til ham: "Uddriv denne tjenestekvinde og hendes søn; thi denne tjenestekvindes søn skal ikke arve med min søn, med Isak."    
Abraham var fortvivlet. Ismael er hans søn, som han elsker. Hvorledes kan han drive ham ud! Han beder til Gud i sin forlegenhed, thi han ved ikke hvad han skal gøre. Herren underviser Abraham ved sine engle om at lytte til Saras, og hans hustrus røst, at han ikke skulle lade sin kærlighed til sin søn eller til Hagar forhindre ham i at opfylde hendes ønske; thi dette var den eneste måde hvorpå fred og harmoni atter kunne oprettes i hans familie. Abraham modtager de trøstelige forjættelse af englen at Ismael skulle ikke dø, om end han blev adskilt fra sin faders hus, ej heller ville Gud forlade ham, men bevare ham fordi han var Abrahams søn. Gud lovede også at gøre et stort folk af Ismael.    
Abraham besad et ædelt, menneskekærligt sindelag, hvilket viste sig da han bad så inderligt for folkene i Sodoma. Hans stærke ånd led meget. Han var nedbøjet af sorg, og hans faderlige følelser var dybt rørte da han sendte Hagar bort med sin søn Ismael for at vandre som en fremmed i et fremmed land.    
Dersom Gud havde sanktioneret flerkoneri, så ville han ikke således have befalet Abraham at sende Hagar og hendes søn bort. Heraf kunne vi alle lære, at det er Guds vilje at ægteskabets fred og rettigheder der respekteres og beskyttes, om end det koster megen opofrelse. Sara var Abrahams først og eneste sande hustru. hun havde rettigheder som hustru og moder, som ingen anden i familien kunne have. Hun ærede sin mand og kaldte ham herre; men hun var nidkær for at hans kærlighed ikke skulle deles mellem hende selv og Hagar. Gud irettesatte ikke Sara for den fremgangsmåde som hun fulgte. Abraham blev irettesat af Englene for sin mistillid til Guds magt, som havde ledt ham til at tage Hagar til hustru, og at tænke at forjættelsen ville blive opfyldt gennem hende.    
Atter fandt Herren det tjenligt at forsøge Abrahams tro ved en forfærdelig prøve. Dersom han havde bestået i den første prøve, og havde ventet med tålmodighed indtil forjættelsen blev opfyldt ved Sara, og ikke havde taget Hagar til hustru, så ville han ikke være blevet underkastet den hårde prøve som nogen sinde har været pålagt et Menneske. Herren bød sin trofaste tjener at tage til Moria land, og ofre Isak der, forjættelsens søn, som brændoffer."    
Abraham var ethundredeogtyve år gammel da denne forfærdelige og overraskende befaling kom til ham, i et syn om natten. Han skulle rejse tre dages rejse, og ville have tid nok til at overveje. For halvtreds år siden, havde han på, guddommelig befaling, forladt far og mor, slægtninge og venner, og var blevet en pilgrim og en fremmed i et land, der ikke var hans eget. Han havde adlydt Guds befaling om at sende sin søn Ismael bort, for at strejfe om i ørknen. Hans sjæl var nedbøjet over denne adskillelse, og hans tro blev prøvet smerteligt, alligevel underlagde han sig, fordi Gud befalede.    
Men nu var der en prøvelse foran ham som fik alle hans andre pinsler til at betydelige ud. Befalingens ord var for at oprøre hans sjæl til dybderne. "Tag nu din søn, din eneste søn Isak, som du elsker, og tag ham til Moria land, og ofre ham der som et brændoffer på et bjerg, som jeg vil udpege." Igen og igen udbrød den sorgramte fader: Oh! min søn, min søn, ville mit liv kunne antages for Gud, i stedet for dit; så skal mit lys ikke gå ud i mørke. Abraham rejste sig før daggry, og idet han så på himlens stjerne, huskede han det løfte, som Gud har givet ham for halvtreds år siden: "Se på himlen, og tæl stjerne, hvis du kan tælle dem. Og han sagde til ham: Sådan skal din sæd være." Og nu befalede den samme stemme ham at slå sin eneste søn ihjel, i hvem forjættelsen var opfyldt.    
Abraham fristedes til at tro at alt dette var et bedrag. Slået af sorg, bøjede han sig ned for Gud, og bad, som aldrig før for en bekræftelse af denne besynderlige befalinger, efter større lys, hvis han skulle udføre denne forfærdelige pligt. Han huskede at englene var blevet sendt for at fortælle ham om Gud hensigt med at udslette Sodoma, og dem som tog det løfte med sig, at han skulle få denne samme søn Isak. Han gik der ud, han havde gået mange gange, for at møde himmelske budbringere, og håbede på at møde dem igen og få en særlig anvisning fra dem; men han fik ikke noget lys, mørket syntes at lukke sig omkring ham, dagen nærmede sig, og han måtte rejse før det blev lys.    
Han gik først hen til det leje Isak sov på i fredfuld uskyld; han var sit hjertes glæde, trøsten for sin høje alder. Abrahams læber skælvede, han vendte sig hurtig bort, og så på Sara som også sov stille. Han vidste at Isak var hendes stolthed, at hendes hjerte var viklet sammen med hans. Skulle han vække hende, så hun kunne se på sin søn for sidste gang? Skulle han fortælle hende hvad Gud forlangte? Han vidste at han selv havde troens styrke, og tillid til Gud; han kende ikke styrken i Saras tro; men han kender hendes kærligheds kraft til Isak.    
Han gik fra den ene sovende til den anden, uden at vide det bedste at gøre. Til sidst vækkede han Isak, og informerede ham om at han var pålagt af Gud til at sende et offer på et fjerntliggende bjerg, og at han må ledsage ham. Han kaldte på sine tjenere, og forberedte sig på alt nødvendigt for sin lange rejse. Hvis han kunne lette sine tanker over for Sara, og de sammen kunne bære lidelser og ansvar, ville det havde lindret ham noget, men han besluttede at dette ville han ikke gøre, for hendes hjerte var bundet op til hendes søn, og hun kunne forhindre ham. Abraham gik ud på sin rejse, med Satan ved sin side, for at antyde vantro og umulighed.    
Med Isak gående ved sin side, kunne patriarken ikke samtale som sædvanligt, for en dyb sorg, var skjult i hans eget bryst. Natten nærmede sig, den længste dag Abraham nogen sinde havde oplevet var ved at slutte. Han så sin elskede søn Isak og tjenerne falde i søvn, men han kunne ikke sove. Han brugte natten med bøn, håbede at nogle himmelske budbringere ville vise sig for ham, for at fortælle at det er nok, og at de kunne tage tilbage til Sara, uden Isak havde taget skade.    
Intet nyt lys faldt ned på Abrahams torturerede sjæl. Et tungt pres var på ham, men han vaklede ikke over for løftet. Han tænkte ikke over hans efterkommere, som skulle være som stjernerne, men nu kommer gennem Isamael, for Gud havde tydeligt sagt at gennem Isak skulle løftet opfyldes. Så lød røsten atter i hans ører: "Tag nu din søn, din eneste søn Isak, som du elsker." Denne frygtelige befalinger, som gør ham barnløs kan knapt nok erkendes. Han rejser sig tidligt for at fortsætte sin møjsommelige rejse. Satan hvisker tvivl, men Abraham modsætter hans antydninger.  

3 04 1879 The Signs of the Times Den store strid: Abraham - Kapitel ti fortsat    
 Hele dagen gjorde han forhåbninger om at møde en engel, der kom for at velsigne og trøste ham, eller måske omgøre Guds befaling, men ingen nådig budbringer viste sig. Satan antydede at ham måtte være bedraget, for Gud havde sagt: "Du skal ikke dræbe," og det lignede ikke Gud at kræve noget han tidligere havde forbudt. Den anden lange tag nærmer sig afslutninger, endnu en søvnløs nat blev tilbragt i ydmygelse og bøn, og rejsen på den tredje dag begyndte. Abraham løfte sine øjne til bjergene, og på en af dem ser han det lovede tegn, en klar sky der går over Moria bjerg. Nu ved han at det er en sikker beslutning, ikke noget bedrag.    
Han var stadig et godt stykke fra bjerget, men han bad sine tjenere at blive bag ud, medens han satte brændet på skuldrene af sin søn, og han selv tog kniven og ilden. Abraham strammede sig selv op for det bedrøvelige arbejde han måtte udføre. Han knurrede ikke imod Gud. Han havde fået Isak uden at vente det; han havde fået ham i taknemmelighed og stor glæde, og selvom han var hans søn i høns høje alder, og hans elskede søn, troede han stadig på at den samme kraft som gav han Isak, kunne rejse ham fra brændofferets aske. Han styrkede sin sjæl med beviser for at han fik Guds godhed og trofasthed. Havde han ikke, som havde fået tilstået Isak, fuldstændig ret til at genkalde gaven?    
Isak var en trøst, en solstråle, en velsignelse for Abraham i sin høje alder, og selvom denne Guds gave virkede så dyrebare og så kær for ham, blev han nu befalet at give tilbage til Giveren. Ordene fra Guds befaling viste at han mærkede den smerte fuldt ud, som Abraham mærkede når han adlyd dette forlangende: "Tag nu din søn, din eneste søn Isak, som du elsker." Abraham ønskede ingen vidner. Det var nok at Gud kunne se på og ikke kun se den fulde hengivenhed af hans dyrebare søn Isak, men læse hjertet og helt ud forstå hvor hårdt han mærkede prøven. Han ønskede at ingen andre end Gud skulle være vidne til dette skælsættende sceneri mellem far og søn.    
Abraham vidste ikke hvordan Isak ville tage imod Guds bud. Idet de nærmede sig bjerget, "talte Isak til Abraham, hans far, og sagde: Fader: og han sagde, her er jeg min søn. Og han sagde: Se ilden og brændet, men hvor er lammet som brændoffer?" Disse vinden ord: "Fader," gennemborede Abrahams hengivne hjerte, og han tænkte igen: Oh, om jeg, i min høje alder, kunne dø i stedet for Isak! Endnu mere modvillig mod at åbne hans sande ærinde for sin søn, svarede Abraham: "Min søn, Gud vil udse sig et lam som et brændoffer."    
Isak hjalp sin far med at bygge alteret. De lagde brændet på sammen, og den sidste forberedelse til offeret er gjort. Med bævende læber og skælvende stemme, åbenbarer Abraham for sin søn det budskab Gud har sendt ham. I lydighed mod den guddommelige befaling, var han taget med ud på rejsen. Alt var redde. Isak var offeret, og lammet skulle slagtes. Valgte Isak at modsætte sig sin faders befaling, kunne han have gjort, for han var vokset til manddom, men han var blevet undervist grundigt i Guds kundskab, at han havde en fuldkommen tro på hans løfter og krav.    
Patriarken forvissede Isak om at hans kærlighed til ham ikke var blevet mindre, og at han glædeligt ville give sit liv for at redde sin søn. Men Gud havde valgt Isak, og hans krav måtte indfries til bogstavet. Abraham fortalte sin søn at Herren havde mirakuløst givet ham til hans forældre, og nu forlangte han ham igen. Han forsikrede ham at det guddommelige løfte, "I Isak skal din sæd kaldes," ville opfyldes, at Gud utvivlsomt vil rejse ham til live igen efter døde.    
Først hørte Guds hensigt med en større forbavselse helt over i rædsel. Men han overvejede sagen fuldt ud. Han var et miraklets barn. Hvis Gud havde accepteret ham som et værdigt offer, vil han med glæde underlægge sig. Livet var kært, livet var dyrebart, men Gud havde udpeget ham, Isak, til at blive ofret som et brændoffer. Han tørstede sin fader, og forsikrede ham at Gud havde givet ham ære, ved at tage imod ham som et offer, som han i sine forlangender ikke så Guds vrede og mishag, men de særlige tegn at Herren elskede ham, idet han forlangte at han skulle hellige sig selv helt i offeret.    
Han opmuntrede de næsten følelsesløse hænder hos faderen, til at binde snore som bandt ham til alteret. De sidste kærlige ord, sagde far og søn, den sidste hengivenhed, og faderlige, og sidste tårer blev udgydt, den sidste omfavnelse kom, og faderen havde lagt sin elskede søn til sit aldrende bryst for sidste gang. Hans hånd blev opløftet, greb fast over dødens redskab, da hans arm pludseligt blev holdt tilbage. "Da råbte Herrens engel til ham fra himmelen: "Abraham, Abraham!" Han svarede: "Se, her er jeg!" Da sagde engelen: "Ræk ikke din hånd ud mod drengen og gør ham ikke noget; thi nu ved jeg, at du frygter Gud og end ikke sparer din søn, din eneste, for mig!" Og da Abraham nu så op, fik han bag ved sig øje på en væder, hvis horn havde viklet sig ind i de tætte grene; og Abraham gik hen og tog væderen og ofrede den som brændoffer i sin søns sted. Derfor kaldte Abraham dette sted: Herren udser sig, eller, som man nu til dags siger: bjerget, hvor Herren viser sig. Men Herrens engel råbte atter til Abraham fra himmelen: "Jeg sværger ved mig selv, lyder det fra Herren: Fordi du har gjort dette og ikke sparet din søn, din eneste, for mig, så vil jeg velsigne dig og gøre dit afkom talrigt som himmelens stjerner og sandet ved havets bred; og dit afkom skal tage sine fjenders porte i besiddelse; og i din sæd skal alle jordens folk velsignes, fordi du adlød mig!"    
Som bevis på Guds anerkendelse af Abrahams tro gav han ham navnet "Trofasthedens far." Abrahams eksempel står optegnet i den hellige beretning til gavn for hans troende børn. Denne store troens handling lærer ubetinget tillid til Gud, fuldstændig lydighed mod hans forlangender, og en total overgivelse til den guddommelige vilje. I Abrahams eksempel lærer vi at der ikke noget af det vi har, der ikke er for dyrebart for Gud.    
Hvor mange af dem, som nu bekender at være kristne, vil følge Abrahams eksempel med at give afkald på sin elskede søn Isak? Alligevel tilhører vor dyrebareste rigdom Gud. En højtidelig pligt påhviler kristne forældre at uddanne og forme deres børns sind, så de altid vil have den højeste respekt og højeste ærbødighed for Gud og for alt indviet og helligt. Disse vil føle at Guds krav må sættes først, og intet er for dyrebart at ofre for ham. Disse vil, ligesom Abraham, vise eksempel på deres tro, ved deres gerninger.     
Hvor mange som bekender at tro Gud, og bliver kristne, nægter at adlyde hans stemme, når han kalder dem til at fornægte selvet, og opgive deres dyrebareste rigdomme til ham? De vil tøve, og klinge sig til jordiske ting. Deres hengivenhed er til verden og til verdens ting; alligevel vil nogle af disse have mest at skulle have sagt om hvor meget de har ofret for at lyde sandheden. Isak følte at det var et privilegium at opgive sit liv som et offer til Gud. Hvis Herren kunne acceptere ham, følte han at han blev æret.    
Menneskelig dømmekraft kan se det bud Abraham fik, som hårdt, for meget for den menneskelige kraft at bære. Abrahams styrke kom fra Gud. Han så ikke på de ting som ses med menneskes øjne, men de ting som er evige. Gud forlangte ikke mere af Abraham end han havde givet mennesker i guddommelig medfølelse og uendelig kærlighed. Han gav sin enbårne søn som død, så skyldige mennesker kan leve. Abrahams offer af Isak var på særlig måde tiltænkt Gud, for at lave et billede af Sin Søns offer senere.    
For hvert skridt Abraham gik op på Moria bjerg, gik Herren med ham. Abraham fik pålagt al den sorg og pine i disse tre dage i sin mørke og farefulde prøvelse, for at give os en lektie i fuldkommen tro og lydighed, og at vi bedre kan fatte hvor virkelig denne store selvfornægtelse og uendelig offer fra Faderen, ved at give sin eneste Søn til død, en skammelig død, for den skyldige slægt. Ingen anden trængsel, ingen anden lidelse eller prøve, som anvendtes på Abraham, kunne skabe mere mental styrke, en sådan sjælstortur, som at adlyde Gud i at ofre sin egen søn.    
Vor Himmelske far overgav sin elskede søn til korsfæstelsens pinsler. Lektioner af engle var vidne til Guds Søns ydmygelse og sjælspinsel, men fik ikke lov til at lægge sig imellem, som ved Isak. Man hørte ingen sige at ofret skulle standses. Guds kære søn verdens Genløser, belv hånet, spottet, og tortureret, indtil han bøjede sit hoved i døden. Hvilket stort bevis kan den Almægtige give os for sin guddommelige kærlighed og medynk? "Han, som jo ikke sparede sin egen Søn, men gav ham hen for os alle, hvor skulle han kunne andet end skænke os alt med ham?"    
Den tarvelige opfattelse som mange har om sjæles værdi, og offeret af Guds dyrebare søn for syndige mennesker, vises i deres gerninger. Gud taler til dem, som han gjorde til Abraham: ofre dine ejendomme, de timelige gaver som jeg har lånt jer for at fremme min sag, vil de se med forbavselse, tro at Gud ikke mener det som han sagde. Deres rigdomme er ligeså dyrebare for dem som deres børn; deres verdslige rigdomme er som deres Isak. At ære Gud med deres ejendom, tror de er et for stort krav, og de kan ikke tro at Gud mener det. Hvad har denne klasse ofret for Gud?    
Mennesker vil vise al den tro de har. Hvis Gud taler til dem og befaler dem at ofre en af deres elskede børn, vil de tro han er en hård mester. Han har dog gjort mere end dette for dem. En sådan befaling vil ikke komme til dem og forsøge og prøve dem. Gud ved hvem han taler til, da han gav befalingen til trofaste Abraham. Patriarken vidste at det var Gud som befalede, og at hans løfter var ufejlbarlige. Havde Herren anvist ham at ofre hans guld, hans sølv, hans hjerte, eller endog hans eget liv, ville han have gjort det med glæde. Han ville føle at han blot gav det tilbage til Gud, som tilhørte ham.    
Men der er mange som ikke ved af hvad selvfornægtelse, eller opofrelse, eller helligelse til Gud er. De kan aldrig få det omfangsrige og ophøjede syn på det uendelige offer Guds Søn gav, for at frelse en fordærvet verden, før de overgiver alt til ham. Skulle han tale til dem i en befaling, ligesom han gjorde med Abraham, ville de ikke kende hans stemme godt nok, til at kunne forstå hvad han i virkeligheden kræver af dem, og vise deres kærlighed, og deres tros ægthed.    
Guds krav på vor kærlighed, hengivenhed og ejendomme, vore talenter, og os selv, står i mål til det uendelige offer der blev givet i hans Søn i døden for syndige mennesker. Dem som virkelig påskønner forsoningsarbejde, dem som har en høj fornemmelse af det offer som Kristus har gjort, for at ophøje dem til hans trone, vil tælle det til en særlig ære og få del med ham i hans selvfornægtelse, offer og lidelse, så de kan blive medarbejdere sammen med ham i sjælevinding.    
Der er mange som bekender sandheden, som ikke elsker Gud halvt så meget som de elsker verden. Gud forsøger og prøver dem. Deres kærlighed til verden og rigdomme formørker deres sinde, forvansker deres dømmekraft, og forhærder deres hjerter. Til nogle af dem har Gud i det mindste åbenbaret hans vilje, og krævet en overgivelse af deres Isak til ham. Men de nægter at adlyde, og lad de gyldne anledninger gå. Dyrebar tid bærer en optegnelse af uopfyldte pligter ud i evigheden, - en tydelig forsømmelse.    
Intet af det vi har er af sand værdi, før det er overgivet til Gud. De talenter og de midler der er betroet til Guds sag og arbejde, er af ti gange større værdi, end hvis de holdes tilbage i selviskhed, for at tilfredsstille deres eget behag. De helligede martyreres tro, var ligesom Abrahams, den var ægte. De værdsatte den dyrebare sandhed, og for deres del, blev de jagtet fra sted til sted, forfulgt, forpint, tortureret, blev de trods alt værdsat af Gud. Der var intet sted for dem på jorden, men om dem siger apostlen, var verden ikke værdig. Dem som klynger sig til sandheden over for fængsel, tortur og død, havde den tro som få nulevende besidder.    
Mange har valgt et let liv. De har ophøjet deres jordiske interesse over det åndelige og evige. De lærer ikke den hårde lektie i selvfornægtelse, og overgive alt til Gud. De regner ikke noget andet for interessant, end det som kommer let til dem, og ikke ofrer nogle timelige nydelser; og det glemmes lige så hurtigt som det læres, fordi det ikke koster dem noget.    
Den dybeste fattigdom, sammen med Guds velsignelse, er bedre end huse og lande, og nogle jordiske rigdomme, uden dette. Guds velsignelse sætter værdi på alt som vi ejer; men hvis vi har hele verden uden hans velsignelse er vi faktiske ligesom tiggeren, for vi kan ikke tage noget med os ind i den næste verden.    
Dem som bekender at se frem til vor Frelsers komme, bør have Abrahams tro; en tro som værdsættes fordi den har kostet dem noget; en tro som virker ved kærlighed, og renser sjælen. Abrahams eksempel har vi fået nedskrevet i skriften, fordi verdens ende kommer over os. Vi må tro at Gud mener os det alvorligt, og at han ikke er til at spøge med. Han mener hvad han siger, og han forlanger ubetinget tro og villig lydighed af os. Så vil han lade sit lys skinne omkring os, og vi skal være et helt lys i Herren.  

10 04 1879 The Signs of the Times Den store strid: Isak - kapitel elleve   
 Kananitterne var afgudsdyrkere, og Herren havde befalet at hans folk ikke skulle gifte sig med dem, for at de ikke skulle ledes til afguderi. Abraham var gammel og han ventede snart at dø. Isak var endnu ugift. Abraham frygtede for den fordærvelige indflydelse som omgav Isak, og var ængstelig for at få udvalgt en hustru til ham som ikke ville lede ham bort fra Gud. Han overdrog denne sag til sin tro og erfarne tjener som rådede over alt hans gods. Abraham forlangte af sin tjener at sværge højtideligt ved Herren, at han ikke ville tage en hustru som Isak af kananitterne, men at han ville gå til Abrahams slægt, for troende på den sande Gud, og udvælge en hustru for Isak. Han bød ham at forvare sig, og ikke føre Isak igen til det land hvorfra han kom; thi de var næsten alle besmittede med afguderi. Dersom han ikke kunne finde en hustru for Isak som ville forlade sine slægtninge og komme hvor han var, så skulle han være fri for den ed han hade aflagt. Denne vigtige sag blev ikke overladt til Isak, at han kunne selv vælge for sig selv, uafhængig af sin Fader. Abraham fortæller sin tjener at Gud vil sende sin engel til ham for at vejlede ham i hans valg.     
Tjeneren tog ti kameler og utallige gaver med sig til den tiltænkte hustru og hendes slægtninge, startede sin lange rejse op til Damaskus, og til de frodige sletter som grænser op til den store flod i Øst. Betuel, Abrahams nevø, ejede de store hjorde, men han boede i en by eller stad, mod brønene uden for, hvor kvinden havde for vane at gå efter vand, og hvor Abrahams tjener nu drog nær. Det var en urolig tid for manden; hele familiens lykke i Kanaan beror på det valg som han gjorde, og hvordan skulle han vælge klogt iblandt dem, som var helt fremmede over for ham? Han huskede sin mesters ord, at Gud ville sende sin engel hos sig; og han bad alvorligt for at han måtte få et bestemt bevis, så han ikke fejler i den sag.    
Hans bøn blev besvaret. Iblandt de ugifte kvinder der var samlet ved brønden, lagde han særlig mærke til Rebekkas engagerede arbejdsmetoder og belevende opførsel, og han det ønskede bevis for at hun var den, som Gud fandt rigtigt i at udvælge for Isaks hustru. Fyldt med glæde spurgte han om hendes forældre, og om hun var Betuels datter, "bøjede han sit hoved ned og tilbad Herren." Jomfruen informerede straks sin bror Laban om det som var sket, og de skyndte sig for at invitere deres hjemmetjener, sammen med hans følgesvende og kameler. Før han ville deltage i måltidet, fortalte tjeneren om hans ærinde, hans bøn ved brønden, og svaret, med alle de omstændigheder som fulgte med. Og så sagde han: "Og nu, dersom I vil gøre miskundhed og sandhed mod min Herre, sig mig det; men dersom I ikke vil, siger mig det, at jeg kan vende mig til den højre eller den venstre side." "Denne handel er kommet af Herren, vi kan intet tale til dig. Ondt eller godt. Se, der er Rebekka for dig, tag hende, og gå, at hun bliver din herres søns hustru, som Herren har sagt."    
Efter alt således var blevet ordnet, og Faderen og broderen havde givet sin tilladelse, blev Rebekka adspurgt om hun ville gå med Abrahams tjener langt bort fra sin faders familie for at blive Isaks hustru. Hun troede ifølge det som var sket at Gud havde valgt hende til at blive Isaks hustru, "og hun sagde: jeg vil fare."    
Tjeneren, der vidste at hans mester ville glæde sig over hans missions succes, var utålmodig over at gå; og de begav sig straks hjemad. Abraham boede i Beerseba, og Isak, som var med i hjordene i det tilstødende land, vendte tilbage til sin faders telt, for at afvente budbringeren fra Haran. "Da han engang ved aftenstid var gået ud på marken for at bede, så han op og fik øje på nogle kameler, der nærmede sig. Men da Rebakka så op og fik øje på Isak, lod hun sig glide ned af kamelen. Og spurgte trællen: "Hvem er den mand der, som kommer os i møde på marken?" Trællen svarede: "Det er min herre!" Da tog hun sit slør og tilhyllede sig. Men trællen fortalte Isak alt, hvad han havde udrettet. Da førte Isak Rebakka ind i sin moder Saras telt og tog hende til hustru; og han fik hende kær. Således blev Isak trøstet efter sin moder."     
Ægteskabsforbindelser stiftedes den gang i almindelighed af forældrene, dog blev ingen tvunget til at forbinde sig med dem som de ikke kunne elske. Men børnene havde tillid til flere forældres dømmekraft, og blev deres råd, og elskede dem som deres gudfrygtige, erfarne forældre valgte for dem: Det blev betragtet som en forbrydelse at følge den modsatte fremgangsmåde.    
Hvor modsat er det ikke til det børn gør nu!! I stedet for at vise deres forældre ærbødighed og tilbørlig ære, og rådføre sig med dem, og drage nytte af deres erfarne dømmekraft, i deres valg, så handler de overilet i sagen og kontrolleres mere af fantasier og impulser end af deres forældres dømmekraft og Gudsfrygt. Det er ofte sådan at de indgår ægteskab endog uden at kende deres forældre. Og i mange tilfælde er forældrenes liv ofte omkapslet af deres børns forhastede ægteskaber, fordi svigersønnen eller svigerdatteren ikke føler sig forpligtet til at gøre dem lykkelige.    
Abraham så og erkendte den indflydelse som en afgudstilbedende hustru ville udøve over sin mand. Han ville ikke at Isaks moral og religiøse karakter skulle bringes i fare, ved forbund med en kvinde der ikke kender til Gud. Hans ældste søn var indgået i et ulykkeligt ægteskab. Ismaels hjem var forfærdeligt, hans børn var uopdragne, og de havde en uvenlig og respektløs karakter. De fik ikke lært Gudskundskab. Abraham ville ikke at Isak skulle løbe risikoen at tage en hustru fra de hedenske folk. Han havde bemærket andres ulykkelige vej, og følgen af at være i forbund med ledsagere, der ikke kendte og frygte Gud, fra Kains dage til hans egen tid.    
Uanset hvor rene og korrekte Gudfrygtige principper, har selskabet fra en ikke-religiøs ledsager en indflydelse der leder væk fra Gud. Derfor var Abraham besluttet på dette punkt, at Isak skulle gifte sig med en af hans eget folk. Kvinder fra andre folk var, mange af dem, tiltrækkende på grund af deres skønhed; men de manglede karakterskønhed. Abraham kendte den sande værdighed, sand ophøjelse findes kun hos dem, som elsker og frygter Gud. Det er en fornedrelse af den gudfrygtiges karakter, som følger deres egne hjerters indbildning, er fyldt med deres egne planer. Men dem som sætter lid til Gud, som er ophøjet af hans nåde, lydig mod hans krav, søge hans ære, frygter hans mishag, vil tage imod hans velsignelse. De vil have det håb, og mod, den værdighed, rolighed og selvbeherskelse, som kun dem der er knyttet til Gud har. Abraham fastholdt en vanemæssig tillid til Gud. Aftrykkene af en sådan karakter gendannes i deres børn. Abraham så dog at Isak havde tilbøjelighed til at give efter. Han var en fast troens mand i Gud, men hvis han var knyttet til en af modsat karakter, ville han kunne risikere at miste sin troskab mod det rigtige, for at undgå de ubehagelige følger.    
Onde omgangsfæller indbefatter mere end det umoralske og vanhellige. Forbindelse, med dem som kendes for at være ikke-religiøse, er i modsætning til Guds orden, og kan ikke lade være med at drage sjælen bort fra ham. Dem som ikke har Guds frygt for sig, som ikke vil leve i lydighed mod ham, selvom de kan være moralsk, forstandsmæssige, tilsyneladende rensede, moderigtige og velhavende, er ikke for de kristne, at danne ægteskabsforbund med. Uanset hvor sympatisk deres selskab måtte være, uanset hvor underholdende de er at tale med, er Guds ord tydeligt til punktet; de kristne bør ikke være i forbindelse med dem.     
Dem som går i ægteskabsforhold med ikke-omvendte bør ikke omvendelsen forlade deres ikke-troende ledsager. Uanset hvordan deres religiøse karakter er, må de forblive trofaste, venlige og oprigtige imod dem; de bør anerkende Guds krav på ethvert jordisk forhold, tjene ham med troskab, selv om ubehageligheder, prøvelser og forfølgelser  kan rejse sig for Kristi og for sandhedens skyld. Denne vedholdende ihærdighed mod sandhed og pligt kan have en helliggørende indflydelse på den ikke-troende ledsager. Men ægteskaber der formes forståelsesmæssigt med ikke-troende, er forbudt ved Guds ord. Frieriet kan gives af den ikke-troende, og der er tilbøjelighed til at sige ja, og tilbøjelighederne sejrer ofte; men Satan har sejren, fristelsen er ikke blevet modstået, og i ni ud af ti tilfælde går begge parter tabt i Kristus.    
Man vil godt være blind når det gælder resultatet af menneskelig handling, konsekvenserne som rækker langt ud i fremtiden, ud over menneskets eksistens. Et liv i bitterhed og ve er til dem, som tør ignorere Guds bud; men de går upåagtet videre, aflægger overilede eder for dem, den troende binder sit livs interesse op med den ikke-troende. Hjemmelivet og hjemmeforholdet skal deles af de to, en som efter bekendelse adlyder Gud, og den anden er lever ignorerende mod hans bud. Hvordan kan to vandre sammen, uden at de er enige? Hvis en kvinde ikke respekterer Guds krav, ikke giver agt på de bånd, som binder hende til religion, hvordan kan hun så forventes at være tro mod de love som binder hende til sin mand?    
Unge mænd og kvinder viser ofte stor uafhængig angående giftemål, som Herren intet havde at gøre med dem, eller de med Herren, i denne sag; og at det er en sag som alene angår dem selv, som hverken Gud eller deres forældre på nogen måde behøver at styre. De mener at hengivelsen af deres kærlighed til en anden er en sag i hvilken blot de selv må adspørges. De tager stor lig fejl, og nogle få års erfaring i ægteskabet lærer dem i almindelighed at det er en jammerlig fejltagelse. Dette er den store årsag til så mange ulykkelige giftemål, i hvilke der findes så lidt sand, ædelmodig kærlighed, og så lidt ædelmodig overbærenhed imod hinanden. Sådanne opfører sig ofte i sit egen hjem mere som forkælede børn, end som en ærværdig, kærlig mand og hustru.     
Isak var blevet oplært i Gudsfrygt til et liv i lydighed. Og da han var fyrre år gammel, underlagde han sig den gudfrygtige, erfarne tjener som hans fader valgte til ham. Han troede at Gud ville styre, når der skulle findes en hustru.    
Børn fra femten til tyve år betragter sig selv nu i almindelighed som dygtige til at vælge for sig selv, uden deres forældres tilladelse. Og de ville forbavses dersom man foreslog dem at handle i Guds frygt og at henvende sig til ham i bøn i efterfølgende slægter til efterfølgelse, især dem som bekende sig til gudsfrygt.    
Abrahams fremgangsmåde i Isaks opdragelse, som ledede ham til at elske et ædelt lydigheds liv, er nedskrevet til gavn for forældre, og skulle lede dem til at byde sine børn og sit hus efter sig, at gøre retfærdighed og ret. De burde oplære sine børn til at lyde og respektere deres autoritet. Og de burde føle at der hviler et ansvar på dem, at vejlede sine børns tilbøjeligheder, så at de lærer at elske sådanne personer, som efter deres bedste skønne kunne være passende ledsagere for deres sønner eller døtre. Det er en sørgelig kendsgerning at Satan behersker de unges tilbøjeligheder i en stor grad. Og samme forældre mene at disse tilbøjeligheder bør hverken vejledes eller forhindres. Den fremgangsmåde som Abraham fulgte er en irettesættelse for alle sådanne.  

17 04 1879 The Signs of the Times Den store strid: Jakob og Esau - kapitel tolv   
 Gud kender enden fra begyndelsen. Han vidste førend Jakob og Esau var blevet født, hvilken karakter begge ville udvikle. han vidste at Esau ikke ville få et lydigt hjerte. Han svarede på Rebekkas ængsteliges bønner og underrettede hende om at hun skulle føde to børn, og at den ældste skulle tjene den yngre. The first-born was entitled to peculiar advantages and special privileges; he possessed honor and authority, in the family and the tribe, next to that of the parents; he was regarded as especially consecrated to God, and was selected to fill the office of priest; and he received a double portion of the father's goods.    
De to brødre lignede slet ikke hinanden i karakter. Isak glædede sig over Esaus dristige og modige ånd som han viste i at jage efter vilde dyr. Moderen elskede Jakob mest fordi han havde et mildt sindelag og bedre kunne gøre sin moder lykkelig. Jakob fik at vide af sin moder hvad Gud havde underrettet hende om, at den ældste skulle tjene den yngre, og hans ungdommelige forstand ledede ham til den slutning at denne forjættelse ikke kunne opfyldes så længe Esau besad de privilegier som tilhørte den førstefødte. Engang da Esau kom ind fra marken, træt og mat af hunger, benyttede Jakob lejligheden til at vende Esaus trang til egen fordel, og foreslog at give ham en ret linser dersom han ville afstå sin førstefødselsret; og Esau solgte sin førstefødselsret til Jakob.     
Esau havde taget to hustruer i det afgudsdyrkende Kanaan. Dette var en kilde til Isaks og Rebekkas dybe sorg, for de vidste godt at Gud havde befalet deres fædre at ikke gifte sig med afgudsdyrkere, og de havde fuldt ud forstået Abrahams omsorg og bekymring for at Isak skulle gifte sig med en hustru af sit eget folk og sin egen tro. Isak var nu mere end hundrede år gammel, og alderens svagheder var over ham, og hans øjne var blevet tågede. Esau var stadig hans foretrukne søn, og selvom Isak ikke kendte til Guds hensigter, besluttede han sig for at give sin førstefødte velsignelsen. Han hidkaldte Esau, og han troede at hans ønske om at forberede ham dyrekød var en fortrolig indbydelse, før han fik velsignelsen, i overensstemmelse med skikken at lave fest ved de anledninger. Rebekka var blevet guddommelig instrueret at Jakob skulle være i direkte linje, så at forjættelsen ville opfyldelse ved Genløserens fødsel. Hun var overbevist om at hendes mand gik imod Guds vilje, og at ingen fornuft kunne ændre hans mål, og uden passende reflektion besluttede hun at ikke faderens parti for sin ældste søn skulle bortlede Guds hensigt; ville hun med list få Jakobs velsignelse. Lige så snart at Esau var gået ud efter sin ærende kaldte hun den yngse søn, og fortalte ham Isaks ord, og det nødvendige i at gøre deres del, for at hans planer blev udrettet, og give en velsignelse, der til sidst og uigenkaldeligt gik Esau. Hvis Jakob ville følge hendes anvisninger, måtte hun have velsignelsen, som Gud havde lovet. Da Jakob lyttede til sin moders plan blev han først helt fortvivlet, og forsikrede hende om han derved ville få sin fars forbandelse, i stedet for den ønskede velsignelse. Men hans skrupler blev overvundet og han fortsatte for at gennemføre sin moders forsalg. Planen fik succes; ved svig fik han det, som han viste den rette tillid til Gud, han ville have fået som hans rettighed.    
Det var ikke hans intention at sige en direkte løgn, men da han tidligere var hos sin far tænkte han at han var gået for langt, for at kunne trække sig. Fra det øjeblik følte han sig ynkelig i hjertet, han var betynget med selvfordømmelse. I afskygelighed bedragedes hans blinde, og aldrende far, havde han mistet sin ædelhed og sandhed. I en kort stund havde han arbejdet et helt liv for anger. Dette sceneri var livligt for ham i efterfølgende år, da denne onde kurs for sin egne sønner nedtrykte hans sjæl.    
Jakobs og Rebekkas uretfærdige handlemåde gav ingen gode resultater; det bragte kun mistillid, jalousi og hævngerrighed. Moder og søn skulle have afventet at herren ville udføre sit eget mål på sin egen måde; og på sit eget tidspunkt, i stedet for at prøve at fremskynde de forudsagte begivenheder ved hjælp af bedrag. Hvis Esau havde fået den velsignelse, som tilfaldt den førstefødte, ville hans velstand have kommet fra Gud alene; og han ville have givet ham velstand, eller givet ham fjendskab, efter hans handlemåde. Hvis han skulle elske og ære Gud, ligesom den retfærdige Abel, ville han være acccepteret og velsignet. Hvis han ligesom den onde Kain, ikke havde respekt for Gud, eller for hans bud, ville han have forkastet ham, ligesom Kain blev. Skulle Jakob have handlet rigtigt, ville Guds fremgangsrige hånd være med ham, også hvis han ikke får de velsignelser og privilegier som generelt tilgår den førstefødte. Rebekka angrede i bitterhed det forkerte råd, som hun gav Jakob for det var første til at han blev adskilt fra hende for altid. Han var tvunget til at flygte for Esaus vrede, og hans moder så aldrig hans ansigt igen. Isak levede i mange år efter at han gav Jakob velsignelsen, og blev overbevist om sine to sønners fremgangsmåde, at velsignelsen retmæssigt tilkom Jakob.    
I Guds forsyn har inspirations ufejlbarlige pen ikke tilbageholdt gode menneskers fejltagelser og synder. Synden bringes skånselsløst frem for lyset, og også Guds retfærdige dom. På grund af hans overtrædelse, blev Jakob flygtninge fra sit hjem, tvunget til at tjene en hård mester i tyve år. Et grusomt bedrageri blev udøver over ham i hans ægteskab med Lea, hans ti sønner bedrog ham da han havde bedraget sin far, og han sørgede i mange år over Josefs formodede død. Alle disse år modtog Jakob Guds gunst, alligevel havde han sået en afgrøde som han måtte høste; hverken tid eller anger kunne ændre det usle ukrudt der var sået til gyldent korn. Dette syn på sagen gør det af højeste betydning, at vi i ord og handlinger bevæger os i bevidst renhed, for "hvad et mennesker sår, det skal det også høste."    
Idet Jakob tog ud på sin rejse, en fremmed i et fremmet land, tænkte han bedrøveligt over de begivenheder som udspillede sig, som resultatet af hans egen overtrædelse. Om natten lagde han sig ned og sov, med himmelhvævingen som dækkede jorden som sin seng, og en sten som en hovedpude. En medfølende Gud, som altid ynkes over menneskers veer, så den ensomme flygtning, fortrængt og rådvild, der frygtede at Gud har svigtet ham, på grund af hans uretfærdighed, bedrag og falskneri. I et syn om natten, viste Herren sig selv vor Jakob. Han så en stige, det nederste hvilede på jorden, og toppen nåede ind i de højeste himle, helt til Guds trone. Herren selv, omhyllet af lys, stod på toppen af stien, og engle steg op og ned på den.    
Idet Jakob stirrede på det forunderlige sceneri, kunne Guds røst høres, og sagde: "Se, jeg vil være med dig og vogte dig, hvorhen du end går og føre dig tilbage til dette land; thi jeg vil ikke forlade dig, men opfylde alt, hvad jeg har lovet dig!" Jakob vågnede fra sin drøm, og udbrød i højtidelig ærbødighed: "Sandelig, Herren er på dette sted, og jeg vidste det ikke!" Han så sig omkring som om han ville kaste et flygtigt glimt på de himmelske budbringere, men over ham var kun den blå, stjerne belyste himmelhvælving, hans hoved hvilede stadig på stenpuden. Stigen var væk, og englene kunne ikke længere ses; men Guds stemme genlød i hans ører, med et løfte der nu var så dyrebart for ham. Han følte faktisk at Guds engle, selvom de var usynlige, befolkede stedet; at Gud så ned på ham med medfølelse og kælrighed. Fyldt med hellig ærefrygt og forbavselse, udbrød han  uvilkårligt: "Hvor forfærdeligt er dog dette sted! Visselig, her er Guds hus, her er himmelens port!"    
Betydningen af denne stige får vi forklaret i Kristi ord til Natanel: "I skal se Himmelen åben og Guds engle stige op og stige ned over Menneskesønnen." Kristi salvelse kæder jorden til himlen, det begrænsede menneske til den ubegrænsede Gud; for gennem Kristus, det samfund der blev brudt på grund af overtrædelse, er genvundet hos mennesket. Syndere kan finde tilgivelse og besøges ved barmhjertighed og nåde.    
Når morgenlyset viser sig, Jakob stiger op, og tager den sten som hans hoved har hvilet på, udgød han olie på den, efter deres skik som vil bevare et mindesmærke på Guds barmhjertighed, så når han tager afsted, måtte blive lidt ved denne hellige plet, for at tilbede Herren. Og han kaldte stedet for Betel, eller Guds hus. Med den dybeste taknemlighed og kærlighed gentog han igen og igen det nøde løfte om at Gud hjælp og nær ville være hos ham; og så gav han det højetidelige løfte i sin sjæls fylde: "Derpå gjorde Jakob følgende løfte: "Hvis Gud er med mig og vogter mig på den vej, jeg skal vandre, og giver mig brød at spise og klæder at iføre mig, og hvis jeg kommer uskadt tilbage til min faders hus, så skal Herren være min Gud, og denne sten, som jeg har rejst som en støtte, skal være Guds hus, og af alt, hvad du giver mig, vil jeg give dig tiende!"    
Guds tilstedeværelse er ikke begrænset til prægtige bygninger. Jakobs ydmyge hvilested var helliget ved at den guddommelige herlighed viste sig. Gud har ofte gjort skråningerne, jordens huler, skove, ydmyge lader, bomuldsteltet til helligesteder. Alle er blevet et tabernakel hvor han møder og velsigner sine tjenere, som søger ydmygt efter sandheden, og fred og retfærdighed. Men Den største katedral, arkitekturens vidunder er, hvis den favner på stolthed, døde former og hul hykleri, den frastødende i Guds øjne, som søger at tilbede ham, som tilbedes i ånd og sandhed.    
Med et hjerte der flyder over af kærlighed til Gud, og danner en melodi i harmoni med den lykkelige sangful, gik Jakob videre på sin rejse. Han føte faktiske at den Usynlige var lige hos ham, og at englene var hans ledsagere.    
Jakob følte at Gud har krav på ham, som han måtte anerkende, og at de særlige tegn på guddommelig gunst som blev ham givet, krævede noget tilsvarende igen. På samme måde, kræver alle de velsignelser vi får et gensvar. Alle vore barmhjertighedsgavers Ophavsmand burde modtage, ikke kun taknemmelighed, men håndgribelige ting igen. Vor tid, vore talenter, vor ejendomme, burde være, og vil være for enhver sand kristen, betroet ham helligt til Hans tjeneste, som har betoret os disse velsignede gaver. Når der er gjort en særlig udfrielse for vor skyld, når nye og uventede nådegaver er blevet tildelt os, burde vi ikke tage ligegyldigt og ryggeløst imod dem, med et utaknemligt hjerte. - Gud vil have at vi følger Jakobs eksempel, lover Herren at give alle hans nådegaver igen.<br><i>Fortsættes</i>  

24 04 1879 The Signs of the Times Den store strid: Jakob og Esau  <b>Den store strid</b> - kapitel tolv - <i>fortsat</i>    
 En grund til at Gud ikke giver flere og større velsignelser til sit folk, er at de ikke vil påskønne dem og give Gud de ting som er Guds. Enhver kristen bør ofte forny sit tidligere liv, og aldrig glemme de dyrebare udfrielser som Gud har udført for ham, støtter ham i trængsler, trøster ham i pinsler, åbner veje for ham når alt virker mørkt og frastødende, opfrisker ham når han er ved at besvime under modløsheden. Og i betragtning af alle disse utallige velsignelser, bør han være blødgjort og underdanig, taknemmelig og ydmyg. Han kan godt udbryde: "Hvad skal jeg give Herren for alle hans gaver mod mig?" At give tilbage til Gud er ikke kun i taknemmelige ord, men i tiende og gaver. Den kristne vil praktisere selvfornægtelse og selvopofrelse i sin gengældelse til Gud.    
Esaus opførsel med at sælge sin førstefødselsret viser den uretfærdiges handlemåde, som anser den genløsning de har fået købt af Kristus for at have lille værdi, og ofre deres arveret til himlen for forgængelige rigdomme. Mange kontrolleres af tilbøjeligheder frem for at fornægte en usund appetit, de vil ofre høje og dyrebare hensyn. Hvis nogen må ofre noget, for at tilfredsstille en fordærvet appetit, er de høje og himmelske velsignelser som Gud kun lover de selvfornægtende og gudfrygtige, så må appetittens høje råb, ligesom i Esaus tilfælde, generelt få overhånd, og på grund af selvtilfredsstillelse, vil himlens Gud i virkeligheden foragtes. Endog bekendende kristne vil bruge te, kaffe, snus, tobak og alkohol, alt sløver sjælens finere følsomhed. Hvis du fortæller dem at de ikke få himlen og disse skadelige nydelsesmidler, og at de skal rense sig selv fra al kødets og åndens urenhed, udvikle hellighed i Guds frygt, så bliver de fornærmede, og konkluderer at hvis vejen er så streng at de ikke kan føje deres grove appetit, vil de ikke længere vandre derpå.    
De fordærvende lidenskaber vil især kontrollere deres sind som anser himlen af så lille værdi. Sundheden vil ofres, mentale evner vil svækkes, og himlen vil sælges for disse fornøjelser, ligesom Esau solgte sin førstefødselsret. Denne sag er skrevet ned som en advarsel for andre. Esau var en dumdristig person. Han gav en højtidelig ed for at Jakob skulle få sin fødselsret. Da han alligevel erfarede at hans bror havde fået den velsignelse som tilkom ham, som han ikke ville sælge overilet, så blev han meget fortvivlet. Havde han angret sin overilede handling, da det var for sent at genløse sagen. Sådan vil det være på Guds dag med syndere, som har bortusket sig deres himmelske arv, for selvisk tilfredsstillelse og skadelige lyster. Her vil de ikke finde plads til anger, selvom de lige som Esau søger det omhyggeligt og med tårer.    
Jakob var ikke lykkelig i sit ægteskab, selvom hans hustruer var søster. Han formede kontakten med Laban, for hans datter Rakel, som han elskede, men efter at han har tjent i syv år for hende, så ønskede Laban at beholde sin trofaste tjenere i længere tid, bedragede ham, og gav ham Lea. Da Jakob så at han var blevet bedraget, og at Lea havde gjort sin del for at bedrage, kunne han ikke elske hende, og han irettesatte sin svigerfar for at spøge med hans hengivenhed. Laban bad ham indstændigt at ikke fralægge sig Lea, for det blev anset for en stor vanære, ikke kun for hustruen, men for hele familien. Jakob blev sat i den mest prøvede position; men ha besluttede at blive hos Laban, og for at også gifte hendes søster. Lea blev dog elsket meget mindre end Rakel.    
Laban handlede selvisk over for Jakob, og tænkte kun på at hjælpe sig selv ved hans trofaste arbejde. Jakob ville forlade den listige Laban for længe siden, men var bange for at støde på Esau. Han hørte beklagelserne fra Labans sønner: "Men Jakob hørte Labans sønner sige: "Jakob har taget al vor faders ejendom, og deraf har han skabt sig al den velstand." Og Jakob læste i Labans ansigt, at han ikke var sindet mod ham som tidligere."    
Jakob blev meget fortvivlet. Han vidste ikke hvilken vej han skulle gå. Han tager sine sager til Gud, og går i forbøn for at få anvisninger fra ham, og Herren svarer barmhjertigt hans bøn: "Vend tilbage til dine fædres land og din hjemstavn, så vil jeg være med dig!" Så kaldte Jakob sine to hustruer til den mark, hvor han kunne være i himmelig samtale uden fare for at være oven på, og sagde: "Jeg læser i eders faders ansigt, at han ikke er sindet mod mig som tidligere, nu da min faders Gud har været med mig; og I ved jo selv, at jeg har tjent eders fader af al min kraft, medens eders fader har bedraget mig og forandret min løn ti gange; men Gud tilstedte ham ikke at gøre mig skade." Så fortalte Jakob dem om den drøm Gud havde givet ham, at forlade Laban og tage til sin fædrende gård. Rakel og Lea svare, og var utilfreds med deres fars handlemåde: "Har vi vel mere lod og del i vor faders hus? har han ikke regnet os for fremmede kvinder, siden han solgte os og selv brugte de penge, han fik for os? al den rigdom, Gud har taget fra vor fader, tilhører os og vore børn gør du kun alt, hvad Gud sagde til dig!"    
I gamle dage var det skik at brudgommen betalte en sum penge, efter hans forhold, for hans hustrus far. Hvis han ikke havde penge, eller noget af værdi, antog han hans arbejde for en angiven tidsperiode, før han kunne få datteren som hans hustru. Den skik var sikkerheden for ægteskabskontrakten. Fædrene anså det ikke for at være sikkert og lykkeligt for deres døtre med mænd der ikke havde nok at sørge for en familie. Hvis de ikke havde evner til at lede forretninger, eller få kvæg eller lande, var der fare for at deres liv ville være værdiløst. Men for at den sandt værdige ikke måtte miste modet, blev der gjort foranstaltninger for at prøve deres værdi som ikke havde noget at betale for en hustru. De lod ham arbejde for den far, hvis datter de elskede. Deres arbejde varede et vist stykke tid, reguleret af den værdi medgiften har for datteren. Derved blev ægteskabet ikke overilet, da der var anlending til at prøve dybden af bejlerens kærlighed. Hvis han var tro i hans tjeneste, og ellers blev betragtet som værdi, fik han datteren som hans hustru. Og i det hele taget fik faderen en brude sund for sin datter ved hendes bryllup.    
Hvor modsat er dette ikke nu mellem forældre og børn! Der er mange ulykkelige ægteskaber på grund af for meget hastværk. To forener deres interesse ved bryllupsalteret, ved de højtideligste løfter over for Gud, uden at overveje sagen forud, og bruge tid til den rette reflektion og alvorlig bøn. Mange handler ud fra impulser. De kender ikke hinandens naturer godt nok. De indrømmer ikke at deres livs lykke står på spil. Hvis de handler i dette, og deres ægteskabsliv viser sig at være ulykkeligt, kan det ikke tages tilbage. Hvis de finder ud af at de ikke kan gøre hinanden lykkelige, må de klare det så godt de kan. I nogle tilfælde viser det sig at manden er for doven til at sørge for en famlie, og hans hustru og børn lider. Hvis disse menneskers evner prøves, som det var skik tidligere, før ægteskabet, ville der kunne spares mange ulykker. I Rakels og Leas tilfælde, beholdt Laban selvisk den brudesum som de skulle have haft. Det er det de referer til når de siger: "Siden han solgte os og selv brugte de penge, han fik for os?"<br><i>fortsættes</i>  

1 05 1879 The Signs of the Times Den store strid: Jakob og Esau  <b>Den store strid</b> - kapitel tolv - <i>konkluderet</i>   
 I Labans fraværelse tog Jakob sin familie og alt hvad han havde og forlod Laban. efter at han havde været på rejsen tre dage fik Laban at vide at han havde forladt ham, og blev meget vred. Og han forfulgte ham, bestemt på at bringe ham tilbage med magt. Men Herren forbarmede sig over Jakob, og da Laban var nær ved at indhente ham, gav han ham en drøm at han ikke skulle tale hverken godt eller ondt med Jakob. Det er, han skulde ikke tvinge ham til at vende tilbage, ej heller forlede ham dertil med smigrende bevæggrunde. Da Laban mødte Jakob spurgte han hvorfor han havde stjålet sig fra ham hemmelig, og bortførte hans døtre ligesom fangne med sværd. Laban siger: "Jeg havde vel magt i min hånd, at gøre ondt ved eder; men eders Faders Gud talte til mig i går nat, sigende: pas på dig, at tale med Jakob enten godt eller ondt." 1 Mos. 31,29. Derefter fremholdt Jakob for Laban den uhæderlige fremgangsmåde han havde brugt imod ham, at han havde blot set på sin egen fordel. han erindrer Laban om sin retskafne opførsel medens han var med ham, og siger: "Hvad som var revet, har jeg ikke båret til dig, jeg betalte det, du krænkede det af min hånd; i lige måde det, som enten var stjålet om dagen eller stjålet om natten. når jeg var om dagen på marken, fortærede heden mig, og kulde om natten, og der kom ikke søvn i mine øjne." vers 29.40.    
En hyrdes liv var et virksomt liv. Han måtte vogte sin hjord dag og nat. Vilde dyr var meget almindelige og ofte påtrængende, og gjorde fårehjordene og kvæget megen skade når de ikke blev beskyttede af tro hyrder. Selvom Jakob havde et antal tjenere som hjalp ham at vogte hjorden, der tilhørte ham selv og Laban, så hvilede dog det hele ansvar på ham. Og til visse tider af året var han tvunget til selv at være ved hjorden dag og nat. I den tørre årstid måtte han beskytte dem for at de ikke skulle omkomme af tørst; og i den koldeste årstid måtte han vogte dem at de ikke skulle omkomme i den stærke nattefrost. Der var også fare for at uærlige hyrder stjal hjorden, når de ønskede at berige sig selv ved at røve deres næstes kvæg.     
En hyrdes liv var et liv fuldt af bekymring. Han var ikke skikket til en hyrde uden han var barmhjertig, og besad mod og udholdenhed. Jakob var overhyrde, og havde hyrder under sig som kaldtes tjenere. De måtte gøre nøje regnskab for overhyrden, for den hjord som han betroede til deres omsorg, dersom den ikke fandtes i en trivelig tilstand. Dersom noget af kvæget manglede måtte overhyrden lide tabet.     
Kristi forhold til sit folk sammenlignes med en hyrde. Han så sine får, efter syndefaldet, i en beklagelig tilstand, udsatte for uundgåelig ødelæggelse. Han forlod sin ære og herlighed i faderens hus for at blive en hyrde, for at frelse de elendige, vildfarne får, som var nær ved at omkomme. Hans indbydende stemme lød, som kaldte dem til fårestien, et sikkert og roligt tilflugtssted fra røveres hænder; og tillige et skjulested fra den brændende hede, og en beskyttelse fra den ødelæggende storm: Han har hele tiden omsorg for fårenes bedste. Han styrker de svage, giver næring til de lidende, og samler hjordens lam i sine arme, og bærer dem i sin favn. Hans får elsker ham. Han går foran sine får og de høre hans røst og følge ham. "Men en fremmed ville de ikke følge, men fly fra ham, fordi de ikke kender den fremmedes røst." Joh. 10,5. Kristus siger: "Jeg er den gode hyrde; den gode hyrde sætter sit liv til for fårene. Men lejesvenden er den som ikke er hyrde, hvem fårene ikke tilhøre, ser ulven komme, og forlader fårene, og flygter; og ulven røver dem og adspreder fårene. Men lejesvenden flyr, fordi han er en lejesvend, og har ikke omsorg for fårene. Jeg er den gode hyrde, og jeg kender mine, og kendes af mine." Vers 11-14.     
Kristus er overhyrden. Han har betroet sin hjord til underhyrdens omsorg. Han kræver at disse hyrder skulle vise samme interesse for fårene som han altid har vist, og altid føle ansvaret af det hverv han har overdraget til dem. Ældste, som er kaldte af Gud til at arbejde i ord og lære er Kristi hyrder. Han har indsat dem, under sin egen opsigt, til at have opsyn med hjorden og passe den. Han har højtidelig befalet dem at være tro hyrder, at føde hjorden med flid, at følge hans eksempel, at styrke de svage, opmuntre de mistrøstige, og beskytte dem mod ødelæggende indflydelser. Han henviser dem til sit eksempel på kærlighed til sine får. Han hengav sit liv for at frelse dem. Dersom de efterligner hans selvfornægtende eksempel, så vil hjorden trives ved deres omsorg. De ville vise større interesse end Jakob, som var en tro hyrde over Labans får og kvæg. De ville arbejde stadig for hjordens velfærd. De ville ikke blot være lejesvende, som Jesus taler om, der ikke har nogen særlig interesse i fårene; som flyer og forlader fårene i Farens og prøvelsens stund. En hyrde, som blot arbejder for den løn han får, har kun omsorg for sig selv, og studerer hele tiden på sin egen interesse og magelighed, i stedet for hjordens velfærd.     
Peter siger: "Vogt den Guds hjord, som er iblandt eder, og hav tilsyn med den, ikke tvungne, men frivillig, ikke for slet vindings skyld, men ved Redebonhed! Ikke som de, der ville herske over Herrens arv, men om de, der bliver mønstre for hjorden." 1 Pet. 5,2.3. Og Paulus sagde: "Så giv da agt på eder selv, og på den ganske hjord, i hvilken den Hellig Ånd satte eder som opsynsmænd at vogte Guds menighed, hvilken han hvervede med sit eget blod." Apg. 20,28.     
Alle dem som bekender at være hyrder, som føler at de vil tjene i ord og lære, og bærer byrder og have den omsorg som enhver trofast hyrde bør have, er en ubehagelig opgave, irettesættes af apostlen: "Men af fri vilje, efter Guds sind, ikke for skammelig vindings skyld, men med villigt hjerte." Overhyrden er villig til at afskedige alle sådanne utro hyrder. Guds menighed er købt med Kristi blod, og enhver hyrde bør betænke at de får som er betroet til ham, er købt dyrt. De bør være flittige i deres arbejde, og udholdne i deres anstrengelser for at bevare hjorden i en sund trivelig tilstand. De bør betænke at de får som er betroet til dem er af stor værdi, og  at de må gøre nøje regnskab for deres tjeneste. Og dersom de befindes til at være tro, ville de få en rig løn: "Og når da overhyrden åbenbares, skulle I få ærens uvisnelige krans." 1. Pet. 5,4.     
Jakob siger: "Det er nu tyve år, jeg i dit hus, jeg har tjent fjorten år for dine to døtre, og seks år for dit kvæg, og du har forvendt min løn ti gange. Dersom ikke min faders Gud, Abrahams Gud og Isaks Gud, havde været med mig, sandelig, du havde nu ladet mig fare tomhændet; gud har set min elendighed, og mine hænders møje, og straffede dig i går nat." 1 Mos. 31,41.42.     
Laban forsikrede Jakob at han havde interesse for sine døtre og deres børn, og han ikke kunne gøre dem fortræd. Han foretog at gøre en pagt imellem dem. Laban sagde: "Så kom nu, lad os gøre en pagt, jeg og du, og det skal være til et vidne imellem mig og imellem dig. Da tog Jakob en sten, og rejste den op til et kendemærke. Og Jakob sagde til sine brødre: sanker stene; og de tog stene, og gjorde en hob og de åd der på hoben." vers 44-46.     
Og Laban sagde: "Herren skal stå vagt mellem mig og dig, når vi skilles. Hvis du handler ilde med mine døtre eller tager andre hustruer ved siden af dem, da vid, at selv om intet menneske er til stede, er dog Gud vidne mellem mig og dig!" Laban forstod det forkerte i flerkoneri, selvom det var alene var ved hans kunststykke at Jakob havde taget to hustruer. Han vidste godt at det var Leas og Rakels jalousi som fik dem til at give deres jomfrudom til Jakob, som forstyrrede familieforholdet, og gjorde sine døtres ulykkelighed større. Og nu hvor de rejser til at fjernt land, og deres interesse er helt adskilt fra hans egen, vil han vogte deres lykke så langt så mulig.    
Jakob gjorde en højtidelig pagt for Herren, at han ikke ville tage andre hustruer. "Og Laban sagde til Jakob: se, denne hob, og se, dette kendemærke, som jeg har oprejst imellem mig og imellem dig. Denne Hob skal være vidne, og det kendemærke skal være vidne, at jeg skal ikke fare til dig over denne Hob, og at du skal ikke fare til mig over denne hob og dette kendemærke, til det Onde. Abrahams Gud, og Nakors Gud, deres fædres Gud skal dømme imellem os; og Jakob svor ved sin faders Isaks rædsel." vers 51-53.   

19 02 1880 The Signs of the Times Moses    
 Da Moses var fyrre år gammel, skete der noget som lod til at forandre hele hans livsforløb. Hans sjæl var dybt oprørt af en fornemmelse af det forkerte der var gjort mod hans folk, og han ville ofte forlade de kongelige sale, for at besøge sine brødre i deres trældom, og opmuntre dem med forvisning om at det ikke altid være sådan, at Gud vil åbne vejen for deres udfrielse. En dag, da han var ude, så han en ægypter slå en israelit. Moses sprang frem og slog ægypteren ihjel. Han tog sine forhåndsregler, også i dette pludselige vredesudbrud, for at se om han blev overvåget, og han begravet kroppen hurtigt i sandet. Men det menneske han havde reddet holdt det ikke hemmeligt, og snart fandt Moses ud af at andre var bekendt med det. Den næste dag så han to hebræere i strid med hinanden, den ene af dem havde klart gjort fejlen. Da Moses irettesatte den fejlende, vendte han straks sin vrede mod hans irettesætter og kastede sig uhæmmet over det han tidligere havde gjort: "Hvem har sat dig til herre og dommer over os? Vil du måske slå mig ihjel, ligesom du slog ægypteren ihjel?"    
Der var ikke længere håb om at kunne skjule sig. Hele sagen blev ægypterne bekendt ved de misundelige hebræere, og nåede stærkt overdrevet til Faraos ører. Monarken blev innformeret om at Moses ville føre krig imod ægypterne, og overtromle deres regering, og gøre sig selv til konge. Farao blev overmådelig vred. Han mente at denne handling fra Moses betød meget, og at hans rige ikke var i sikkerhed så længe forbryderen levede. Han bød der for at Moses skulle slås ihjel. Men Guds tjener blev i tide klar over Faraos hensigt med hans liv, og han forlod straks stedet og flygtede til Arabien.    
Herren viste hans vej, og han fandt et hjem hos Midians præst, Jetro, en mand som dyrkede Gud, og som var højt æret af folk fra alle omgivende lande, for hans skarpsindige dømmekraft. Efter en tid giftede Moses sig med en af hans omsorgsmands døtre; og her blev han i sin svigerfaders tjeneste, som hyrde for hans hjorte, i fyrre år. Moses var for overilet med at slå ægypteren ihjel. Han troede at Israel forstod Guds særlige forsyn med at oprejse ham som udfrier for dem. Men Herren havde ikke til hensigt at gøre dette ved krig, som Moses troede, men ved hans egen mægtige kraft, som æren kan tilskrives ham alene. Alligevel brugte Gud denne overilede handling til at fremme sine mål.    
Moses var i enhver forstand blevet ens tor mand. Som en skriver, som en militærleder, og som filosof, havde han ingen overmand. Kærlighed til sandhed og retfærdighed var blevet grundlaget for hans karakter, og affødte en standhaftighed som ingen vaklende mode, eller mening eller bestræbelser kunne påvirke. Høflighed, ihærdighed og fast tillid til Gud, markerede hans liv. Han var ung og livlig, flød over med energi og manddoms styrke. Han sympatiserede dybt med sine brødre i deres pinsler, og hans sjæl blev optændt af et ønske om at udfri dem. Visselig ville det vise menneskelig visdom at han på enhver måde var egnet til hans arbejde.    
Men Gud ser ikke som mennesker ser; hans veje er ikke vore. Moses er endnu ikke beredt til at udføre dette store arbejde, folket er heller ikke beredt til udfrielse. Han har været uddannet i Ægyptens skole, men han skulle endnu gennemgå en hård disciplinærskole før han er kvalificeret til hans hellige mission. Før han kunne styre Israels hære med succes, måtte han lære at adlyde, han må lære selvkontrol. I fyrre lange år blev han sendt ud i ørknens tilflugtssted, så han i ubemærkethed, i ydmygt arbejde at sørge for hjortens får og lam, igen kan vinde sejr over sine egne lidenskaber. Han må lære fuldstændig underkastelse mod Guds vilje, før han kan lære den vilje til et stort folk.    
De kortsynede dødelige mennesker kunne have været de fyrre oplæringsår iblandt Midians bjerge foruden, anses det for at være stort spild af tid. Men han fik uendeligvisdom, som skulle være en mægtig statsmand, sit folks udfrier fra slaveri, under forhold i denne tidsperiode udvikles hans ærlighed, hans forudseenhed, hans trofasthed og omsorg, og hans evner til at identificere sig selv med forholdene i hans meget tavse erhverv. Dem som Gud har instrueret med vigtige er ikke opvokset i nemme forhold og luksus; de ædle profeter, ledere og dommere Gud har udpeget, har været mænd hvis karakter er dannet under livets hårde realiteter.    
Gud vælger ikke efter arbejdsmænd efter en form eller kun efter et temperament, men mennesker af forskellige temperamentstyper. Det menneskelige element ses i alle som er udvalgt til at udrette et arbejde for Gud. De har været forstandsmæssige mænd, med dybe følelser; mennesker som handle og tør det, hvis kræfter kan rettes i den rigtige kanal, og som vil lære visdom fra Gud. Kristus sagde: "Hvis nogen vil <i>gøre</i> hans vilje, skal han <i>erfare,</i> om læren er fra Gud, eller jeg taler af mit eget." Dem som alvorligt under ivrige spørgsmål forsøger at lære Guds vilje, som griber og udnytter alle lysstråler der skinner på deres stivej, vil Gud lede. De vil ikke overlades til at vandre i tvivl og mørke. Forbundet med Gud, al visdoms kilde, kan mennesker nå moraludmærkelsens højder.    
Men inspirationen vil ikke komme til mennesket i mørke, så længe han ikke anstrenger sig for at fremrykke det guddommelige lys. Moses må indrømme sin store svaghed og mangel, og hans sjæl må drages for den særlige hjælp fra Ham som kan hjælpe. Moses måtte nøje bruge sit tankesind til at forandre sig selv helt. Han havde taget tingene på en ligegyldig, nem og ligeglad måde, ikke udvist omsorg, undgået vanskeligheder og ubehagelige ansvar, ligesom mange unge i dag ikke gør, vil Gud aldrig have betroet ham et helligt og betydningsfuldt arbejde. Han blev opvækket til den højeste slags tanker og til hans største mangel på erfaringsmæssig kundskab til Gud; og hans bøn kom frem af sjælen bebyrdet med en fornemmelse af behov og armod. Han håbede, længtes, han bad, for tæt forbindelse med Gud.    
Moses havde lært meget som han måtte lægge fra sig. Den indflydelse som omgav ham i Ægypten, - hans adoptivmoders kærlighed, hans egen høje position som kongens barnebarn, glansens fortryllelse i kunst, udskejelser af enhver slags, den imponerende opvisning forbundet med afgudsdyrkelse, og stadige gentagelser, af præsterne, med utallige fabler om deres guders kraft, - havde alt sammen efterladt dybe indtryk på hans udviklende sind, og havde i et vist omfang, formet hans vaner og karakter. Disse indtryk, tid, ændring af omgivelser, og tæt forbindelse med Gud, kan forsvinde. Alligevel må det være alvorlige og udholdende anstrengelser, en kamp for livet, med sig selv, for at rykke vildfarelsens frø op med rode, og sætte sandheden fast implanteret i deres sted. Satan vil på ethvert sted være parat til at styrke vildfarelse og fordrive sandhed; men da Gud ville at Moses skulle oplæres af sig selv ved hård disciplin, ville han selv være sin altid parate hjælper imod satan når kampen var for hård for menneskelig styrke.     
Sammen de vilde bjerge der omgav ham, alene med Gud, fik Moses en dyrebar anledning til at selv lære, og se sin stolthed og selvophøjelse, og overvinde de vaner der var dannet i luksus og magelighed, og hoflivets udsvævelser. Ægyptens storslåede templer var ikke længere for hans øjne, indprentede hans sind med deres overtro og falskneri. Iblandt tårnende klipper og evige bakker kunne han se beviserne på skaberens storhed og majestæt og kraft, og sætte det i modsætning til ægyptergudernes ubetydelighed. Over alt var skaberens navn skrevet. Moses blev omgivet af hans nærhed, og dækket af hans overskyggende herlighed. Gud selv talte til sin tjener gennem disse stumme repræsentanter på hans kraft.    
Naturens lys og åbenbaringens lys fra den samme kilde, lærer store sandheder og stemmer altid overens med hinanden. Da Moses så at alle Guds skabte værker handler i ophøjet harmoni med hans love, indså han hvor ufornuftig det er af mennesker at sætte sig selv i mod guds lov. Konflikten er den mest prøvende, anstrengelsen er lang, for at bringe hjerte sind og alle punkter i harmoni med sandhed og med Himlen; men Moses blev til sidst en sejrherrer. Han kom frem ud af Guds prøvelser, mild i ånd, tålmodigt temperament, generøs mod den fejlende, venlig, ærbødig og ydmyg, en af de sagtmodigste mænd i sin omgang med verden. Ethvert Guds barn vil få en lignende erfaring. Det er kun efter hård disciplin og hård oplæring at mennesker, i lydighed mod Kristus en herlighedens arving, kan lære at føre krig imod guddommelig ære med nåde og værdighed mod hans position som medlem af den kongelige familie.    
År efter år gik, og efterlod Guds tjener mere i sin ydmyge position, kunne det være som om at han fik mindre og mindre tro, som Gud havde glemt ham; som om hans evner og erfaring gik tabt for verden. Men idet han strejfede om med sin tavse hjorde på øde steder, har hans folks ynkelige tilstand altid stået ham nær. Han så tilbage på Guds handlemåde med de trofaste i de tidligere tider, og hans løfter for det fremtidige bedste, og hans sjæl vendte sig mod til fordel for sine brødre i trældom, og hans brændende bønner genlød iblandt bjerghulerne om dagen og om natten. Han blev aldrig træt af at bringe løfterne for sit folk frem for Gud, og bede ham om deres udfrielse.    
Disse bønner blev hørt. Kunne hans øjne åbnes, ville han have set Guds budbringere, rene og hellige engle bøje sig elskeligt over ham, sprede deres lys omkring ham, og forberede sig på at frembære hans bøn til den Højestes trone. "De lange år tilbragt i ørkenens ensomhed var ikke spildte. Ikke alene opnåede Moses at blive forberedt til det store arbejde, der lå foran ham, men i løbet af denne tid og under Guds Ånds inspiration skrev han 1. Mosebog og Jobs bog, som vil læses med den største interesse af Guds folk lige til tidens ende."  

24 06 1880 The Signs of the Times Helligdommen   
 Det tabernakel hebræerne konstruerede i ørknen, blev gjort i overensstemmelse med guddommelig befaling. Mennesker kaldt af Gud til dette formål, blev begavet af ham med mere end naturlige evner til at udføre det mest sindrige arbejde. Ikke engang Moses eller disse arbejdsfolk fik lov at planlægge denne bygnings form og opbygning. Gud selv lagde planer og gav planen for denne hellige bygning til Moses, med særlige anvisninger om dens størrelse og form, materialerne der blev brugt, og alle de møbler som den skulle indeholde. Han bragte Moses en miniaturemodel af den himmelske helligdom, og befalede ham at gøre alle ting efter det mønster han fik vist på bjerget. Og Moses skrev alle anvisninger ned i en bog, og læste dem for de mest indflydelsesrige i folket.    
Så pålagde Herren folket at bringe et frivilligt offer, og gøre ham en helligdom, så han kan bo i blandt dem. "Da forlod hele israeliternes menighed Moses. Og enhver, som i sit hjerte følte sig drevet dertil, og hvis ånd tilskyndede ham, kom med Herrens offerydelse til opførelsen af åbenbaringsteltet og til alt arbejdet derved og til de hellige klæder. De kom dermed, både mænd og kvinder; enhver, som i sit hjerte følte sig tilskyndet dertil, kom med spænder, ørenringe, fingerringe og halssmykker, alle hånde guldsmykker. Og enhver, der vildevie Herren en gave af guld, kom dermed.     
 "Og enhver, i hvis eje der fandtes violet og rødt purpurgarn, karmoisinrødt garn, byssus, gedehår, rødfarvede væderskind eller tahasjskind, kom dermed. Og enhver, der ville give en offerydelse af sølv eller kobber, kom med Herrens offerydelse. Og enhver, der ejede akacietræ til alt byggearbejdet, kom dermed.    
 "Og alle kunstforstandige kvinder spandt med egne hænder og kom med deres spind, violet og rødt purpur, karmoisin og byssus. Og alle kvinder, som i kraft af deres kunstsnilde følte sig tilskyndede dertil i deres hjerte, spandt gedehårene.    
 "Og øversterne kom med sjohamstenene og ædelstenene til indfatningen på efoden og brystskjoldet Og de vellugtende stoffer og olien til lysestagen og til salveolien og røgelsen."    
Store og dyre forberedelser var nødvendige. Dyrebare og kostelige materialer må samles sammen, men Herren accepterede kun frivillige ofre. Helligelse til Guds arbejde, opofrelse fra hjertet, var det første krav for at berede bostedet for den Allerhøjeste. Og medens opbygningen af helligdommen var i gang, bragte israelitterne, gamle og unge, mænd, kvinder og børn, deres ofringer, indtil dem der havde med byggeriet at gøre, besluttede at folk havde bragt nok, og endog mere end der kan bruges. Og Moses uråbte erklæringen udover lejren: "Hverken mænd eller kvinder skal yde mere som offergave til helligdommen!"    
Hvordan israelitterne gang på gang knurrede og blev hjemsøgt af den guddommelige vrede på grund af deres overtrædelser, er nedskrevet i den hellige historie til gavn for Guds folk, som senere skulle leve på Jorden; men i særdeleshed for at tjene som advarsel for dem, der skulle leve nær tidens afslutning. Også deres helligelse i handling og deres gavmildhed, idet de bragt eders frivillige gaver til Moses, er nedskrevet som eksempel for alle, som i sandhed elsker og tilbeder Gud. Hvis Guds folk værdsætter velsignelsen ved hans nærværelse, vil de vise nidkærhed og gavmildhed i at opføre et hus, hvor han kan mødes med dem. Og de vil gå så meget mere op i denne gerning, frem for at bygge huse til sig selv, som Himmelens velsignelse er mere værd end jordiske behageligheder.    
Mange vil give frivilligt ud af midler til at rejse behagelige og endog smagfulde huse til sig selv; men når de skal berede et sted, til at modtage den høje og Helliges nærhed, gives deres ofre modvilligt, og de tænker hele tiden på hvilken måde denne hellige bygning kan gøres for de mindste omkostninger, og stadig indfri formålet som bedehus. Nogle viser større interesse for at bygge stalde til deres kvæg, end de har for at berede et tilbedelsessted til Gud. Disse personer værdsætter hellige privilegier i samme mål som deres gerninger viser. Og deres velstand og åndelige styrke vil være i overensstemmelse med deres gerninger. Gud vil ikke få sine velsignelse til at hvile over dem som påskønner værdien af guddommelige ting så lidt. Gud accepterer ikke uvillige og knappe ofre.     
Gud vil ikke få sin velsignelse til at hvile på dem, som tilskriver guddommelige ting så lidt værdi. Uvillige og knappe ofre accepter Gud ikke. Dem alvorligt bringer Herren antagelige ofre, af det allerbedste de har, ligesom Israels børn gjorde, ved at give deres gaver til Moses, vil velsignes i forhold til deres beregning af hellige tings værdi.    
Det har en vis betydning at en bygning, der indrettes udtrykkeligt til guddommelig tjeneste, indrettes med omhu, - gøres pæn og behagelig; for den skal helliges til Gud; han bedes indstændigt om at blive i det hus, og gøre den hellig ved sin hellige nærhed. Der skal gives tilstækkeligt med frivillighedsgaver, og Arbejdsfolkene skal kunne sige: "Bring ikke flere ofre." Et hus der er bygget til Gud bør aldrig efterlades i gæld, for derved vil han være vanæret. Han kender til ethvert hjerte, og vil belønne alle som giver frit tilbage til ham, når han forlanger det, som han har givet dem. Hvis nogen tilbageholder det som tilhører Gud, vil han hjemsøge dem i deres familier, og formindske deres ejendomme, på samme måde som de vil frarøve ham.    
Tabernaklet skulle ledes sådan at det kan sættes til side og bæres af isrelitterne under alle deres rejser. Alligevel skal det være et værk af ekstraordinær ophøjelse. Murene består af opretstående borde, tungt belagt af rent guld. Den hellige bygning bestod af to afdelinger, adskilt af et rigt og smukt forhæng, eller slør. Et liggende forhæng aflukkede den første afdeling. Disse forhæng, som formede tabernaklets loft, var af forskellige farver, var ordnet på allersmukkeste måde, med indvævede guld- og sølvtråde som keruber, der viste englehæren, som er knyttet til arbejdet i den himmelske helligdom, og som er tjenende engle for de hellige på jorden.    
Den indre afdeling var arken, som var den helligste ting i forbindelse med dette tilbedelsessystem. Det var en kiste af kostbar træ, belagt inden for og uden for med rent guld, og men en krone af guld omkring toppen. I arken var stentarvlerne placeret, som Guds egen finger havde indgraveret de ti bud med. Dette formål var blevet gjort udtrykkeligt tydeligt, og blev derfor kaldt for pagtens ark, og testamentes ark, eftersom de ti bud var Guds pagt, og fundamentet for pagten der er gjort mellem Guds og Israel.    
Dækket over denne hellige kiste blev kaldt for nådestolen. Dette var et bekosteligt og storslået stykke håndværk. Den slået ud af et massivt stykke guld, og de to keruber der blev lavet, enhver stående i sin ende, var slået ud af det samme stykke guld. Deres ansigter var vend imod hinanden, og så ærbødigt nedad imod mådestolen, som repræsenterer alle de himmelske engle, der så med interesse og ærbødighed på Guds lov, der var lagt i arken i den himmelske helligdom. En vinge på hver engel var rakt højt op, medens anden dækkede deres skikkelser. Arken i den jordiske helligdom var mønsteret af den sande ark i Himlen. Derfor stod, ved siden af den himmelske ark, levende engle, enhver med den ene vinge til at skygge over nådestolen, og rækker højt op, medens den anden vinge var fuldet sammen, som tegn på ærbødighed og ydmyghed.    
Helligdommens forhæng nåede ikke op til bygningens top. Guds herlighed, skulle kunne ses over nådestolen, blev delvis synlig fra den første afdeling. Direkte foran arken, men adskilt af gardinet, var røgelsesguldalteret. Ilden på dette alter var optændt af Herren selv, og blev helligt varetaget ved at forsyne det med hellig røgelse, som fyldte helligdommen med sin vellugtende sky, dag og nat. Dens vellugt bredte sig vidt omkring i tabernaklet. Når præsten sendte røgelse frem for Herren, så han hen mod nådestolen. Selvom han ikke kunne se den, vidste han at den var der; og idet røgelsen rejste sig som en sky, steg Herrens herlighed ned på nådestolen, og fyldte det allerhelligste, og fyldte så ofte begge afdelinger, så præsten ikke kunne forrette tjeneste. Når præsten i det hellige sendte sin bønner i tro til nådestolen, som han ikke kunne se, rettede Guds folk deres bønner til Kristus foran nådestolen i det himmelske helligdom. De kan ikke beskue deres mellemmand med det naturlige øje, men med troens øje, så de kan se Kristus foran nådestolen, og rette deres bønner til ham, og kræve visselig has mellemkomst gaver.    
Disse hellige afdelinger havde ingen vinduer at lyset kunne komme ind ad. Lysestagen, der var slået ud af et massivet stykke guld, brændte dag og nat, og gav lys til begge afdelinger. De guld-beslåede mure, genspejlede lys fra de syv lamper på guldlysestagen, de rigt broderede forhæng, med blå, purpur og skarlet, med deres skinnende kreruber, skuebrødsbordet og røgelsesalteret, glimtede som blankpoleret guld, gav sceneriet en overdådighed og herlighed som ingen ord kan beskrive.    
Ingen andre menneskeøjne end ypperstepræsten kunne se på den hellige storslåethed i den inderste afdeling, det særlige bosted for Guds synlige herlighed. Kun en gang om året, kunne ypperstepræsten gå der ind, efter den mest omsorgsfulde og højtidelige forberedelse. Med skælven gik han ind foran Gud, og folket ventede i højtidelig tavshed på at han kom tilbage, med deres hjerter opløftet til Gud i alvorlig bøn for den guddommelige velsignelse.    
Foran nådestolen, talte Gud med ypperstepræsten. Hvis han blev der inde i usædvanlig tid i det allerhelligste, blev folket ængstelig, og var bange for Herrens herlighed havde slået ham ihjel på grund af deres synder eller nogen af præstens synder. Men når lyden af ringende bjælder på hans klædning kunne høres, var de stærkt lettede. Så kom han frem og velsignede folket.    
Efter at opbygningen af tabernaklet var færdig, undersøgte Moses hele værket, sammenlignede et med det mønster der var blevet vist ham på bjerget og de anvisninger han havde modtaget fra Gud, og alle Israels folkeskarer trængtes omkring tabernaklet, gjorde det ophøjet ved at se det med kritiske øjne. De betragtede det som fuldkomment. De så guldmøblet blive båret ind, alteret og vandkaret sat på plads, og medens de betragtede den fulde virkning af det med ærbødig tilfredshed, blev deres opmærksomhed pludseligt rettet mod skystøtten som førte deres rejser igennem ørknen. Skystøtten rejste sig og drev hen over tabernaklet, og steg ned og omfavnede det. Der var en åbenbarelse af guddommelig majestæt, og den forblindende glans var overvældende; endog Moses kunne ikke indtage den brændende herlighed som omgav tabernaklet indtil skyen havde et omfang af overmådelig klarhed, for alle menneskenes øjne var blevet afskærmet.    
Derved tilkendegav Herren at han havde accepteret det tabernakel der var bygget til hans nærhed; og efter denne manifestation hvilede skystøtten altid over tabernaklet når Israels børn slog lejr, og om natten var den klare herlighed i ildstøtten. Når skyen steg op, vidste de at dette var tegn på at genoptage deres rejse fremad. Når den fortsatte med at hvile over tabernaklet, skulle de hvile på deres rejse. Når Herren tilkendegav sin accept af deres arbejde, ved at manifestere sin herlighed, blev folkets hjerter indgydt med ærefrygt, og taknemmelighed. Der var ingen larmende tilkendegivelser på rejsen, men med blødgjort hjerter, og flydende tårer talte de lavmælt, dog kom der alvorlige taksigelseord at Gud anerkendte deres hænders værk, og havde indvilliget i at bo mere direkte hos dem end nogen sinde før.    
Herren førte israelitterne under alle deres rejser gennem ørknen. Når det var til hans ære og bedste for folket, at de skulle slå deres telte op på et bestemt sted, og blive der, tilkendegav Gud sin vilje over for dem, ved at lade skystøtten hvile direkte over tabernaklet. Og der blev den indtil Gud ville have dem på rejse igen. Så blev skyen løftet op over tabernaklet, og de rejste igen. Under alle deres rejser overholdt de en fuldkommen orden. Enhver stamme frembar en standard, med tegnet på deres faders hus på den, og alle stammer fik befaling på at stille deres egen standard. Og når de rejste, marcherede de forskellige stammer sig i orden, enhver stamme under deres egen standard. Når de hvilede fra deres rejser, blev tabernaklet rejst, og de forskellige stammer slog deres telte op i orden, præcis efter den position som Gud havde befalet, omkring tabernaklet, og på afstand fra det.    
Medens folket rejste, blev pagtens ark båret foran dem. "Og Herrens sky svævede over dem om dagen, når de brød op fra lejren. Og hver gang arken brød op, sagde Moses: "Stå op, herre, at dine fjender må splittes og dine avindsmænd fly for dit åsyn!" Og hver gang den standsede, sagde han: "Vend tilbage, herre, til Israels stammers titusinder!"  

8 07 1880 The Signs of the Times Mådeholdenhedens nødvendighed   
 Eksemplet med Arons sønner er nedskrevet til gavn for Guds folk og skal særlig være til påmindelse for dem, der bereder sig for Kristi andet komme, om at eftergivenhed for en fordærvet appetit ødelægger sjælens ædlere følelser og dermed påvirker forstandsevnerne, Gud har givet os, således at det åndelige og hellige mister sin hellighed. Ulydighed virker tiltalende i stedet for grænseløst syndig. Satan fryder sig over at se mennesker, dannet i deres Skabers billede, give sig selv som slaver til en fordærvet appetit; for så kan han kontrollere sindets kræfter succesrigt, og lede de umådeholdne til at handle sådan at de forringer sig selv og vanærer Gud, og mister den høje fornemmelse af hans hellige krav. Det er eftergivenhed over for appetitten som har fået Arons sønner til at tænde den almindelige ild i stedet for den hellige ild til deres ofre.    
Straffen kommer over Aron sønner fordi deres syndige svigt af Guds bud, skal være en advarsel for dem som overtræder Jehovas fjerde bud, som er meget tydeligt: "I seks dage skal du arbejde, og gøre al din gerning; men den syvende dag er Herren din Guds sabbat; der skal du slet ikke arbejde," o.s.v. Næsten alle Kristi bekendende efterfølgere vanhelliger den dag som Gud har helliget og forlagt de skal helligholde som minde på Skaberens hvile. De arbejder på Guds hellige tid, og hviler på den første dag i ugen, derved helligholder en almindelig arbejdsdage, en dag som Gud ikke hvilede på, og som han ikke har givet hellig ære.    
Når det fjerde bud tilsidesættes vil det ikke straks hjemsøges af timelig død; alligevel betragter Gud ikke overtrædelsen af hans bud mere let end han så på Arons sønners overtrædelse. Døden er alles endelige straf, som afviser lyset, og fortsætter i overtrædelse. Når Gud siger: Hold den syvende dag hellig - så siger han ikke at den sjette eller den første, men præcis den dag han har anført. Når mennesker erstatter en almindelig dag med den hellig dag, og siger at det vil være lige så godt, vil de forhåne himlenes og jordens Skaber, som indførte Sabbaten til at fejre hans hvile efter seks skabelsesdage. Det er en forlig ting at afvige fra Guds bud. Han som er uendelig i visdom har givet udtrykkelige anvisninger om sin egen tilbedelse, og alle som ønsker at tjene han vil følge de præcise anvisninger om sin egen tilbedelse, og alle som ønsker at tjene ham bør følge præcis den kurs han har foreskrevet. Gud vil undervise alle sine skabninger at han mener præcis det han siger.    
Beretningen om Nadab og Abihu burde være en advarsel til forældre og børn. De gav efter for appetitten, deres forstandsevner blev forstyrret, og det førte til overtrædelse af et udtrykkeligt forbud, som nedkaldte Guds dom over dem. Selv om børnene måske ikke har fået den rigtige oplæring og deres karakter ikke er blevet formet, som den skulle, så ønsker Gud alligevel at knytte dem til sig, ligesom han gjorde med Nadab og Abihu, blot de vil give agt på hans bud. Hvis de har tro og mod til at underlægge deres vilje Guds vilje, så vil han tage dem i lære, og deres liv kan blive som den rene hvide åkande, der dufter på det stillestående vand. De må tage den beslutning, i Jesu kraft at ville beherske tilbøjeligheder og lidenskaber og hver dag vinde sejr over Satans fristelser. Dette er den plan, Gud har med menneskene, for at de må kunne opfylde hans hellige hensigt.     
Mænd, som giver love, der skal styre folket, bør fremfor alle andre vise lydighed mod de vigtigere love, som danner grundlaget for alle love i riget og hjemmene. Hvor vigtigt er det ikke, at de mænd, som sidder for styret, selv har en erkendelse af, at de er undergivet en højere magt. Den fornemmelse vil de aldrig have, når deres hjerne er sløvet af narkotika og stærk drik. De mennesker, som har fået betroet at udarbejde og iværksætte love, burde have alle deres sansers fulde brug. Ved at være afholdende i alt kan de bevare evnen til at skelne mellem det hellige og det almindelige og have visdom til at øve ret og retfærdighed, sådan som Gud indskærpede det for det gamle Israel. Mennesker må opelske sine kræfter, og rejse sig med urokkelig beslutsomhed til den højere standard, som Gud har sat for ham i sit ord. Så kan han med visdom dømme oprigtigt og med en fornemmelse for at Guds øjne er på ham, vil han ikke vige fra det rigtige, men vil være venlig, sympatiserende, foragte bestikkelse, og styres af de højeste motiver i al hans tjeneste.    
Mange, som er sat på de højeste tillidsposter i den offentlige tjeneste, er det modsatte af, hvad de er valgt til. De tjener egne interesser og er generelt hengivne til narkotika, vin og stærk drik. Jurister, nævninge, senatorer, dommere og medlemmer af Repræsentanternes Hus har glemt, at man ikke kan drømme sig til en karakter. De svækker deres evner ved syndig nydelse. Fra deres høje stilling nedlader de sig til at tilsmudse sig med drikkeri, letsindighed og enhver form for synd. Deres evner prisgiver de lasten, og vejen er banet for alt ondt. En ophøjet tillidspost gør ikke mennesket efter Guds eget hjerte, men leder det for ofte mennesket til at foragte ihærdigt arbejde, og glemme at synd alene vil virkelig forringe og nedværdige mennesket. Han som slider med et seriøst arbejde, bestræber sig for at få det meste ud af hans gudsgivende kræfter, i hyldest og kærlighed for at hans Skaber gør hans arbejde lige så trofast i hans sfære ligesom keruber og serafer gør deres allerhelligste arbejde og ophøjede tjenester.    
Mænd, som viser mangel på afholdenhed, bør ikke som folkevalgte tildeles tillidsposter. Deres indflydelse ødelægger andre, og tunge ansvar er forbundet dermed. Med hjerne og nerver bedøvet af tobak og stimulerende midler giver de en lov, som de nu er i stand til, og når øjeblikkets påvirkning er ovre, kommer der et tilbagefald. Ofte er menneskeliv på vægtskålen. Liv og frihed eller trældom og frygt er ofte beroende på afgørelser, som træffes af mænd på disse tillidsposter. Hvor vigtigt er det ikke, at enhver, som deltager i disse forhandlinger, er erfarne, kultiverede mennesker, ærlige, sanddru, fuldt hæderlige personer, som lader hånt om bestikkelse, og som ikke vil tillade deres mening eller overbevisning om, hvad der er ret, at blive rokket af partihensyn eller fordom. Så siger Herren: "Du må ikke bøje din fattige landsmands ret i hans retssag. Hold dig fra en uretfærdig sag; og den, som er uskyldig og har ret, må du ikke berøve livet; nej, du må ikke skaffe den ret, som har uret. Tag ikke mod bestikkelse, thi bestikkelse gør den seende blind og fordrejer sagen for dem, der har ret."    
For at føre disse barske retfærdighedsprincipper ud i livet, er umådeholdenhed udtykkelige forbudt af Gud. Gud forlanger at menneskers evner skal være velafbalanceret, dømmekraften klar og indsigtsfuld, så der kan komme tanker igennem sanserne og sammenlignes med hinanden, undersøge roligt, tålmodigt, kritisk gives beviserne og forordnes med sund dømmekraft uden at evnerne forvanskes. Det var Guds hensigt, og han forbyder med dødsstraf at de forstandsgaver han har givet skal ødelægges af narko eller stimulanser af nogen slags, så de talenter han har betroet mennesker er et styrkens tårn for folk, i stedet for en fordærvende og ødelæggende kraft. Alle som møder Guds sindelag og kommer ud som sejrherrer, må sige farvel til lethed, luksus, smiger og uvaner og bevæbne sig selv med den mægtige sjælsprøvende kamp imod appetittens udsvævelser.    
I vore dage drister mennesker ikke til at forlade Guds forlangender så overilet, hvor deres moralske kræfter ikke er svækket af en forvansket appetit. Eksemplet fra vore første forældre, og resultatet af deres ulydighed, vil afskrække dem fra en lignende erfaring. Beretningen om denne ene familie skildres af den inspirerede pen til gavn for alle som lever på jorden, så de ikke følger med i samme fodspor.    
Nadabs og Abihus beretning gives også som en advarsel til mennesker, der viser at vins indvirkning på forstanden er at forvirre. Og det vil altid påvirke deres sind som bruger den. Derfor har Gud udtrykkeligt forbudt brugen af vin og stærk drik. Ingen kan forvanske sin fornuft og alene lide konsekvenserne. Gud vil at mennesker skal være til hjælp for sine medmennesker; at det med klare og uformindskede evner skal studere den guddommelige plan for Guds værks fremme, og opbygge hans sag på jorden. Også i denne tidsalder indbyder han mennesker til at forbinde sig til ham, og gennem strenge mådeholdne levevaner, ærer Gud med en klar forstand. Han har lagt det sådan til rette at livet ikke skal være nyttesløst. Han vil opløfte og forædle mennesker til at have venskab med ham selv.    
Dem som vil have den fred som Kristus kan give må ikke svinde ind fra selvkonflikt og selvfornægtelse. De ædle dyder som skinner frem i kristen karakter i de hårdeste fristelser, og denne faste udholdenhed som ingen trængsler og ulykker kan opslide, ikke er hos dem som bruger vin, tobak eller stærk drik. Mennesker som har formet appetit for disse ting kan overvinde dette, hvis de kun søger hjælp hos Jesus. Deres lys behøver ikke at gå ud i mørke. I Kristus kan de blive stærke, og i hans almægtige navn kan de vinde sejr. De vil aldrig lade selvtilfredsstillelsen komme ind imellem dem og deres Gud. De må forberede sig på at risikere alt, endog livet selv, frem for at besmitte sjælstemplet.    
I modsætning til Guds vilje, har de skabt en unaturlig appetit, og nu må de søge at gøre deres tidligere arbejde om. Viljen må bringes under Guds viljes kontrol; dette vil give dem kraft til at lede andre i tæt forhold med Kristus, og hjælpe dem til at opbygge en karakter så fæstnet i retfærdighed som de evige bjerge.  Hvis vi vil gå på sikre stier må vi kontrolleres af guddommelige regler, og må vaske vore karakterklæder i Lammets blod for al smuds.  

20 01 1881 The Signs of the Times Tilflugtsbyer   
 På Guds befaling fastsatte Moses de fremtidige grænser for Kanaans land. Så fortsatte han med at vælge en fyrste fra hver stamme, og pålagde dem opgaven at dele landet op i lodder til de forskellige stammer, når de kom i besiddelse. Her blev Levis stamme alene fritaget. De blev betragtet som sat særlig til side, til Guds tjeneste, og fik derfor ingen arv iblandt deres brødre. I stedet for dette, blev otteogfyrre byer i forskellige steder i landet, tilegnet dem, som et permanent bosted.    
Og nu fortsatte Herren med at give sit folk en andet bevis på sin omsorg og ømme medfølelse for den forulykkede og fejlende sjæl. For at give morderen sin gyldige straf, var det i gamle tider skik at, morderens henrettelse pålagde den nærmeste slægtning eller deres næste arving i rækken; og i yderste tilfælde kunne hævnsmanden forfølge den kriminelle over alt, og udøve hævn på ham uden retsforfølgelse. Selvom at Herren ville have at morderens forbrydelse blev betragtet med stor afsky, ville han passe nøje på den uskyldige. Derfor gør han de grundigste foranstaltninger, uden den fuldstændige udslettende hævn, for at den skyldfrie ikke overilet slås ihjel uden dom, eller at den skyldige undgår dom.    
Af de byer, som levitterne havde fået, blev seks udpeget som tilflugtsbyer, som menneske-drabsmanden kan flygte sikkert til. Dette var ikke gjort for at den forsætlige morders skyld; men "så at en manddraber, der begår et drab af vanvare, kan ty derhen. I disse byer skal I have ret til at søge tilflugt for blodhævneren, for at ikke manddraberen skal dø, før han er blevet stillet for menighedens domstol." Særlige anvisninger blev givet, for om manden var skyldig i overlagt drab, eller taget et liv ved en ulykke.    
Byerne lå så klogt spredt at de lå inden for en halv dags rejse fra alle dele af landet. Det ville ikke så ofte ske at blodhævneren vil være på pletten, før den forulykkede drabsmand kunne få anledning til at flygte, og kun ganske få ville være indhentet, før de nåede et sikkert sted.    
Men hvis flygtningen ville fly med sit liv, måtte det ikke udsættes; familier og arbejde, må lægges bagud, der var ikke tid til at sig farvel til de elskede. Hans liv står på spil, og alle andre interesser må ofres for dette eneste mål, - at nå tilflugtsbyen. Han må glemme at man er træt, uanset hvilke vanskeligheder. Han giver sig ikke fred, før han er i sikkerhed inden for byens mure.    
Vejene til disse byer blev altid holdt i god stand; der var sat vejmærker op hele vejen, hvor ordet "tilflugt" stod med tydelige bogstaver, så den flygtende ikke tøver et øjeblik. Enhver person, om det er en hebræer, fremmed eller gæst, kan have nytte af dette. Flygtningen skulle retsforfølges af de rigtige myndigheder, og hvis han var skyldfri i det formodede mord, skulle han beskyttes i tilflugtsbyen. Strejfede han uforsigtigt uden for de foreskrevne grænser, og blodhævneren fandt ham, ville hans liv betale straffen for hans vanrøgt af Herrens bestemmelse. Dem som forblev inden for byen, indtil ypperstepræstens død, var så fri til at vende tilbage til deres ejendomme.    
Blandt de specifikke retningslinier i den retslige behandling af personer, som var mistænkt for mord, var følgende: "Når nogen slår et menneske ihjel, må man kun dræbe manddraberen efter flere vidners udsagn. Et enkelt vidnes udsagn er ikke nok til en dødsdom." Hvor vist og retfærdigt er dette påbud ikke! Hvis beskyldningen kun var støttet af ét vidne, skulle den anklagede person ikke dømmes, selvom indirekte beviser kunne være stærke imod ham. På den anden side kunne ingen forsoning eller løsesum redde ham, hvis han blev dømt skyldig. Lige meget hvor fremtrædende hans stilling måtte være, måtte han lide straffen for sin overtrædelse. Nationens sikkerhed og renhed krævede, at mord skulle straffes hårdt. Menneskeliv, som Gud alene kunne give, må vogtes omhyggeligt.     
Ligesom Abels blod vil offerets blod råbe til Gud om hævn over morderen og over alle, som beskytter ham imod sin overtrædelses straf. Hvem som helst, om det er et individ eller en by, som undskylder morderen, når han er overbevist om hans synd, vil have del i hans synd og helt sikkert være genstand for Guds vrede. Det var Herrens hensigt at indprente sit folk om morderens frygtelige skyld, mens han gjorde den mest grundige og barmhjertige foranstaltning for frigivelsen af den uskyldige.    
Gud forstår menneskehjertets forstokkethed. Personlig fjendskab, eller beskyttelse af personlige fortrin, har fordærvet tusindvis uskyldige menneskers omdømme og nyttighed, og har i mange tilfælde ført til deres domfældelse og død. Voldelige og onde menneskers værdiløse liv er blevet beskyttet ved en bestikkelse, medens dem som ikke var skyldige i forbrydelse mod nationens love fik lov at lide. I deres rigdom eller kraft, fordærver rangsmændene dommerne og bringer falske vidner imod de uskyldige. Det at ingen fordømmes efter et vidnes udsagn, var både retfærdigt og nødvendigt. En mand kan kontrolleres af fordomme, selviskhed eller ondsind. Men det var ikke sådan at to eller flere personer ville være så forvanskede at de går sammen som falske vidner; og skulle de gøre sådan, vil en separat eksamination føre til at opdage sandheden.    
Denne nådige forordning indeholder en lektie for Guds folk, indtil tidens afslutning. Det var Kristus som gav Moses disse ubetingede anvisninger til den hebræiske hær; og den store Leder gentog den samme lektie, da han personligt var med sine disciple på jorden, hvordan den fejlende skal behandles. En mands vidnesbyrd skal ikke frifinde eller fordømme. En mands synspunkter og meninger skal ikke afgøre diskuterede spørgsmål. I alle disse sager, skal to eller flere samles, og sammen frembærer de ansvaret i sagen. Gud har gjort det til sine tjeneres pligt at være underlagt hinanden. Ikke en mands dømmekraft skal kontrollere i nogen vigtig sag. Gensidige hensyn og respekt giver den ordentlige værdighed til forkyndertjenesten, og forener Guds tjenere i tætte kærligheds- og harmonibånd. Medens de burde bero sig på Gud efter styrke visdom, så burde evangelieprædikanterne rådføre sig med hinanden i alle sager der kræver overvejelse. "For at enhver sag kan blive afgjort efter to eller tre vidners udsagn."    
De love Gud indførte for at forhindre og straffe forbrydelser, blev udfærdiget med streng og upartisk retfærdighed. Men menneskets syndighed forvansker de klogeste love, både menneskelige og guddommelige. Det er fordi myndighedsmænd kan bestikkes til at undskylde synd, og lade den skyldige gå ustraffet hen så retfærdighed falder til jorden, og retfærdigheden kan ikke komme ind. Disse onder får jorden til at blive lige så korrupt som i Noas dage. De frygteligste forbrydelser er blevet så almindelige at det er vanskeligt at vække en følelse af rædsel. Vort eget folk er skyldig over for Gud, at lade de mest skændige forbrydelser gå upåagtet hen. Tyngden af ustraffet synd bliver større og sænker folket ned i fordærv. De fejl som de ikke fordømmer og straffer gør dette folk til genstand for Guds gengældelsesstraf. Udsvævende liv, røveri og mord, vokser hele tiden, oversvømmer vor verden og forbereder den til at modtage Guds ublandede vrede.    
Guds påbud til hebræerne burde fylde os med rædsel ved tanken over at få udslettet et menneskeliv - endog utilsigtet. Men når en mand dræbes af sit medmenneske, for at tjene et selvisk mål, - ligesom Nabot blevet slået ihjel, så Akab kunne få den eftertragtede vingård, - hvilken ære [rædsel], hvilke pinsler kunne de ikke mærke, som udfærdiger og gennemfører love! Hvor nidkære burde de ikke være i deres bestræbelser for at fremskaffe faktaerne, og så afgøre det med strengeste renhed, og udføre straffen med upartisk retfærdighed.    
Det var den modsatte vej som verden før syndfloden gik, som fik ondskaben til at vokse så hurtigt, og vold og kriminalitet blev spredt så vidt, at Gud rensede jorden for dens moralforurening ved en syndflod. Det var en kendsgerning at Sodoma var Guds domme værdige fordi der blev taget let udsvævelser og mord. Havde myndighedspersonerne gået i gang med det arbejde, som Herren har udpeget til dem, - fædre om deres egne familier at rette fejl, og magistrater og herskere der handler omgående og beslutsomt for at straffe den skyldige, - ville andre blive bange, og kriminaliteten være faldet. Så ville Gud ikke have set det for nødvendigt, at selv tage sagen i egen hånd, og udføre frygtelige ting for retfærdigheden, gennemføre den retfærdighed, som myndighedspersoner havde forvansket.    
For at øge morderens rædsel, og hjælpe med at opdage den kriminelle, forordnede Herren at når det myrdede lig blev fundet på landet, skulle der holdes en højtidelig og offentlig ceremoni, under magistraters og ældstes ledelse, sammen med Guds udpegede præster. "Når man i det land, Herren din Gud vil give dig i eje, finder en liggende dræbt på marken, uden at det vides, hvem der har slået ham ihjel, da skal dine ældste og dommere gå ud og måle afstanden til de byer, som ligger rundt om den dræbte. Derpå skal de ældste i den by, der ligger nærmest ved den dræbte, tage en kvie, som ikke har været brugt til arbejde eller båret åg, og byens ældste skal trække kvien ned i en dal med stedserindende vand, som ikke dyrkes og tilsås, og der i dalen skal de sønderbryde nakken på kvien. Så skal præsterne, Levis sønner, træde til thi dem har Herren din Gud udvalgt til sin tjeneste og til at velsigne i Herrens navn, og efter deres ord skal al trætte og enhver sag, der vedrører legemsskade, afgøres. Og alle de ældste i den by, der ligger nærmest ved den dræbte, skal tvætte deres hænder over kvien, hvis nakke blev sønderbrudt i dalen, og bekende: "Vore hænder har ikke udgydt dette blod, og vore øjne har ikke set det! Tilgiv, herre, dit folk Israel, som du udløste, og lad ikke dit folk Israel undgælde for det uskyldige blod!" Så skal der skaffes dem soning for blodskylden. Du skal skaffe det uskyldige blod bort fra dig. Det skal gå dig vel, når du gør, hvad der er ret i Herrens øjne."    
Efter at den ihærdigste ransagelse ikke var nok til at opdage morderen, ved denne højtideligste ceremoni skulle herskerne vise deres afstand fra forbrydelsen. De skal ikke se ligeglad og negligerende på den skyldiges gerninger. I alle deres handlinger skal de vise at synd har en smittende indflydelse, - at det efterlader pletter på alle lande og enhver person som ikke, med alle tænkelige mider, forsøger at få den fejlende hen på det rigtige. Gud ser på sine fjender, som nogen der vil dække over deres skyldighed, for enhver pris. I hans øjne har de del i synderens onde handlinger.    
Her er der lektier som Guds folk i dag burde tage sig agt for. Enkelte menighedsmedlemmer giver efter for alvorlige synder, - begærlighed, list, bedrag, svig, falskneri og meget andet. Hvis de med myndighed i menigheden tilsidesætter disse synder, holdes Herrens velsignelse tilbage fra sit folk, og den uskyldige lider sammen med den skyldige. Menighedens embedsmænd bør være ærlige, og engagerede mænd, med en iver for Gud, og de bør tage de mest markante og grundigste forhåndsregler for at fordømme og rette op på disse fejl. I denne gerning bør de ikke handle ud fra selviskhed, jalousi og personlige fordomme, men med et oprigtigt ønske om at ære Gud, i al deres sagtmodighed og sindets ydmyghed. Umenneskelighed, falsk omgang med andre, krybe udenom, ryggesløshed og andre synder, skal ikke dækkes til eller undskyldes; for de vil hurtig demoralisere menigheden. Synd kan kaldes ved falske navne, og dækkes til med besnærende undskyldninger og foregivne gode motiver, men det formindsker ikke dens skyld i Guds øjne. Over alt hvor synden findes, er den en forhånelse mod Gud, og vil visselig møde sin straf.    
De tilflugtsbyer der blev udpeget til Guds gamle folk, er et symbol på den Tilflugt der blev tilvejebragt og åbenbaret i Jesus Kristus. Det offer vor Frelser gjorde, var af høj nok værdi, til at udsone hele verdens synder, og alle som i anger og tro flygter til denne Tilflugt, vil finde en sikkerhed; her vil de finde fred fra den tungeste skyldsfølelse, og lindring fra den dybeste fordømmelse. Ved Kristi sonoffer, og hans mellemkomstarbejde for vor skyld, kan vi forliges med Gud. Kristi blod vil vise sig virkningsfuldt nok til at bortvaske syndens højrøde pletter.    
En nådig Frelser udpegede de jordiske tilflugtsbyer, så den uskyldige ikke lider sammen med den skyldige. Den samme medynkende frelser, har med udgydelsen af sit eget blod, udarbejdet en sikker Tilflugt for han, der har overtrådt Guds lov, hvori den kan fly til sikkerhed fra den anden døds smerter. Og ingen kraft kan tage de sjæle ud af hans hænder, som flyer til ham efter tilgivelse.    
Ligesom at menneskemorderen hele tiden var i fare, indtil han nåede tilflugtsbyen, ligeså er overtræderen af Guds lov, udsat for den guddommelige vrede, indtil han finder et skjulested i Kristus. Ligesom dovendriveri og ryggesløshed kan berøve flygtningen hans eneste livs chance, ligeså kan forhaling og ligegyldighed vise sig at være sjælens fordærv. Vor fjende, djælvelen, er hele tiden på vagt for at udslette menneskesjæle, og hvis synderen ikke kan mærke sin fare, og alvorligt søger ly i den evige Tilflugt, vil han falde som bytte for ødelæggeren.  

21 04 1881 The Signs of the Times Akans synd   
 Den store sejr som Gud havde vundet for dem, havde gjort israelitterne selvsikre. Fordi Herren havde lovet dem Kanaans land, følte de sig sikre, og de fandt det ikke nødvendigt at anstrenge alle deres kræfter, og da søge ydmygt efter guddommelig hjælp, som alene kunne give dem sejr. Endog Josua havde lagt sine planer for Ai's sejr, uden at få råd fra Gud i alvorlig bøn.    
Israels menighedsforsamling var begyndt at ophøje deres styrke og dygtighed, og se med foragt på  landets beboere. Jeriko var blevet omstyrtet så agtværdig, og man forventede en nem sejr i Ai. Derfor mente man at tre tusinde mænd var nok til at udføre et angreb. Israelitterne rustede sig til kamp, uden forsikring om at Gud ville være hos dem. De var uforberedte på den opsatte modstand de mødte, og rædselsslagen over antallet at deres fjenders soldater og deres grundig forberedelse, vendte de om og flygtede. Kanaanæerne forfulgte dem tæt, og seksogtredive af dem blev slået ihjel.    
Det uventede nederlag bragte sorg og modløshed i hele Israels forsamling. Josua så på deres ulykke som et udtryk for Guds mishag, og han faldt i dyb ydmyghed ned på jorden, på sit ansigt foran arken. Israels ældste forenede sig med ham i denne selvfornedrende handling, og stum af forbavselse og forfærdelse forblev i denne position indtil aften. Så lagde Josua sagen frem for Herren i alvorlig bøn: -    
"Ak, Herre, Herre! Hvorfor lod du dette folk gå over Jordan, når du ville give os i amoriternes hånd og lade os gå til grunde? Havde vi dog blot besluttet os til at blive hinsides Jordan! Ak, Herre! Hvad skal jeg sige, nu Israel har måttet tage flugten fra sine fjender? når Kana'anæerne og alle landets indbyggere hører det, falder de over os, fra alle sider og udsletter vort navn af jorden; hvad vil du da gøre for dit store navns skyld?"    
Josua udviste en sand iver for at ære Gud, alligevel blev hans bønner blandet af tvivl og vantro. Den tanke at Gud havde bragt Sit folk over Jorden for at befri dem fra hedningenes magt, var syndig, uværdig for en leder af Israel. Josuas fortvivlelse og følelse af mistillid var uudsigelig i betragtning af de mægtige mirakler som Gud havde udført for at udfri Hans folk, og det gentagede løfte at Han ville være med dem i uddrivelse af landets onde beboere.     
Men vor barmhjertige Gud hjemsøgte ikke Sin tjener med vrede på grund af denne fejl. Han accepterede gladelig Josuas ydmygelse og bønner, og irettesatte samtidig hans vantro, og åbenbarede årsagen for deres nederlag for ham.    
"Stå op! Hvorfor ligger du på dit ansigt? Israel har syndet, thi de har forbrudt sig imod min pagt, som jeg pålagde dem; de har tilvendt sig noget af det bandlyste, de har stjålet; de har skjult det, de har gemt det i deres oppakning. Derfor kan israeliterne ikke holde stand over for deres fjender, men må flygte for dem; thi de er hjemfaldne til band! Jeg vil ikke mere være med eder, hvis I ikke bortrydder bandet af eders midte."    
Israel havde syndet; og som deres førstedommer Josua have et arbejde at gøre, med at søge den skyldige ud, og bortlægge synden fra forsamlingen. I stedet for at konkludere at Herren havde pådraget sit folk nederlag og ruin, skulle Josua hellere have forhørt sig ihærdigt om hele Israel har været trofast i deres pagt med Gud.    
Herren havde arbejdet forunderligt for sit folk. Det var ikke deres dygtighed eller mod der havde nedbrudt Jerikos mægtige mure. Hærskarernes Herres kraft havde givet dem sejren. At byen kunne betragtes som Kanaans førstefrugter, og kunne derfor helliges helt til Herren. De eneste fortrin som folket skulle vinde af deres succes var udslettelsen af deres fjender, og kontrol over landet. Derfor blev de forbudt at annektere noget af udbyttet. Guldet og sølvet, sammen med kobber og jernkar, skulle berige Herrens rigdomme. Udover dette, skulle hele den store bys rigdom, sammen med al levende skabning, fortæres helt af ild. Vovede en Israelit at reservere en del af byttet, ville den forbandelse som hvilede over Jeriko visselig falde over ham.    
Her gav Herren udtryk for Sin afsky for afgudsdyrkelse. De hedenske nationer havde vendt sig fra at tilbede den levende Gud, og hyldede dæmoner. Helligdomme og templer, smukke statuer, og kostbare monumenter, var det mest sindrige og kostbare kunstværker, havde holdt tankerne og hengivenheden til rendyrket slaveri af sataniske bedrag.     
Af naturen er menneskehjertet tilbøjelig til afgudsdyrkelse og selvophøjelse. De kostbare og smukke monumenter for hedens tilbedelse vil behage fantasien og engagere sanserne, og derved lokke israelitterne fra Guds tjeneste. Det var for at fjerne denne fristelse at Herren befalede dem at udslette de afgudsdyrkelses monumenter, som straf for at selv blive afskyet og anklaget af Gud.    
Da Josua blev udpeget som leder af Israel, indgik hele folket en højtidelig pagt, at være loyale og lydige. De forsikrede deres leder: - "Alt, hvad du har pålagt os, vil vi gøre, og vi vil gå overalt, hvor du sender os; som vi har adlydt Moses i alt, vil vi adlyde dig. Måtte kun Herren din Gud være med dig, som han var med Moses! Enhver, som sætter sig op imod dine befalinger og ikke adlyder dine ord i alt, hvad du pålægger ham, skal dø. Vær kun modig og uforsagt!"    
Dog, på trods af alt dette, og på foranledning af en meget storslået sejr, vovede en mand i Israel at overtræde Guds befaling. Da Akan så en storslået babylonsk kappe, iblandt krigsudbyttet, blev hans begærlighed opvagt. Samvittigheden blev fortiet under det påskud at det rigt besmykkede klæde var for kostbart til at blive fortæret, og han reddede det i al hast fra flammerne. Et skridt i overtrædelse banede vej for det næste, og udpegede sig dernæst guld og sølv som skulle have gået over i Herrens skatkammer. De ting som Gud havde forbandet, indsamlede Akan så ivrigt som en dyrebar rigdom, og skjulte dem i hans telt. Intet menneskeligt øje så denne handling, men Guds øjne var på synderen, og lagde mærke til hans overtrædelse. Ingen menneskelig røst blev opløftet for at vidne imod ham, men Gud blev hans anklager, og udpegede ham til total udslettelse.    
Akan havde opfostret en begærlighed og bedrageri i sit hjerte, indtil hans begreb om synd var blevet sløvet, og han blev et nemt bytte for fristelse. Dem som vover at føje sig i en bevidst synd vil overvindes hurtigere for anden gang. Den første overtrædelse åbner døren for fristeren, og han nedbryder gradvis al modstand og tage sjælens fæstning i besiddelse. Akan havde lyttet til ofte gentagede advarsler imod begærlighedssynder. Guds lov havde udtrykkeligt og klart forbudt tyveri og al bedrag, men han fortsatte med at gemme på synd. Da han ikke blev opdaget og åbenlyst sat i rette, blev han mere frimodig, advarsler havde mindre og mindre virkning på ham, indtil hans sjæl blev bundet med mørkets lænker.    
Der er mange Akan'er iblandt Guds bekendende folk i dag. De er blevet så fortrolig med synd at de ikke længere indser dens afskyelige karakter. Hvis blot straffen blev hjemsøgt på alle, som er skyldige i synder som Akans, hvor stort et antal ville vore menigheder så ikke formindskes ved! Guds øjne er på synderen, og en retfærdig Dommer vil på ingen måde frikende den skyldige.    
Beretningen om Akan giver os en højtidelig lære om, at, på grund af et eneste menneskes synd, kan Guds mishag hvile over et folk eller et land, indtil overtrædelsen bliver opsporet og straffet. Synden er ifølge sin natur en fordærvelse. Et eneste menneske, som er smittet med dens livsfarlige spedalskhed, kan bringe smitten videre til tusinder. Dem som besidder ansvarsbetyngede stillinger som folkets vogtere er falske over for deres betroelse, hvis de ikke nøje ransager og irettesætter synd. Mange vover ikke at fordømme synden, for at de ikke derved skal risikere deres stilling eller popularitet. Og af nogle anses det for ubarmhjertigt at dadle synden. Og for nogle er det en fordømmelse af irettesætte synd. Guds tjener bør aldrig blande sin egen ånd ind i den irettesættelse han er pålagt at give; men har den mest højtidelige forpligtelse til at forkynde Guds ord uden frygt eller begunstigelse af nogen. Han må kalde synden ved dens rette navn. Dem som i deres vanrøgt eller ligegyldighed lader Guds navn blive vanæret af Sit bekendende folk, regnes for en overtræder, - registreres i himlens optegnelse som delagtig i deres onde gerninger.    
En sørgelig tilstand af kulde og frafald eksisterer i den kristne verden i dag. I stort omfang lader Guds Ånd og kraft til at have forladt  hans bekendende folk, og sandhedens fjender fryder sig over deres svaghed og mangler. Vantroen opløfter sit stolte hoved, og fornægter kristendommens beviser, på grund af de synder der eksisterer iblandt Kristi efterfølgere. Mange som er nidkære til Guds ære, føler at han i virkeligheden har skjult sit ansigt for dem; men ligesom Josua, er de mere til at beklage sig over Gud, end at søge de synder ivrigt som har udelukket hans velsignelse.    
Der er brug for en alvorlig indsats for at bringe tingene i orden i Guds menighed, og den opgave er lige så nødvendig som at prædike eller bede. Hvis vi skal nyde godt af Guds velbehag, må vi ransage vort hjerte og liv for at se efter, at vi ikke elsker noget, som Gud har forbandet. Er der noget blandt vore ejendele, som vi er kommet til på ulovlig vis? Har vi stjålet noget fra Gud ved at tilbageholde noget der burde være i hans forrådshus? Har vi tilbageholdt de midler fra de fattige, som Gud har givet os til at dække deres behov?    
Skønt vi bekender at ære og adlyde Guds hellige lov, overholder vi de da de første fire bud, som forlanger at vi elsker Gud højest? Holder vi de sidste seks, som lærer at vi skal elske vor næste som os selv? Er der ikke en årsag til vor åndelige svaghed, for den manglende iver, nåde og kraft for at forkynde Guds ord? Opmuntrer vi ikke til synd, når vi ikke imødekommer den med klar og tydelig irettesættelse? Vi må have den klareste forståelse af Guds ord, vi må bekende os højtideligt til gudsfrygt, og hvis der skjules uretfærdighed og synd iblandt os behøver vi dog ikke at forundre os over at vore sjæle er tørre og frugtesløse som en vissen gren.    
Kærlighed til Gud vil aldrig føre til at tage let på synden; den vil aldrig dække over eller undskylde en uret, som ikke er bekendt. Akan lærte for sent, at Guds lov, ligesom dens ophav, er uforanderlig. Den har forbindelse med alle vore handlinger, tanker og følelser. Den følger os og når ud til hver eneste hemmelig tilskyndelse til at handle. Mennesker kommer til at tage for let på Guds lov ved at vise overbærenhed overfor synden. Mange skjuler deres overtrædelser for deres medmennesker og smigre sig med at Gud ikke er alt for strengt lægger mærke til synden. Men hans lov er den store rettesnor for retfærdigheden, og enhver handling i livet skal sammenlignes med den på den dag, hvor Gud bringer alt for dommen, også alt det hemmelige, hvad enten det er godt eller ondt. Hjertets renhed vil føre til livets renhed. Enhver undskyldning for at synde, er forgæves. Hvem kan forsvare synderen, når Gud vidner imod ham?    
Igennem den guddommelige nåde, kan alle mennesker leve i harmoni med Guds lovs forlangender. Det er ikke nok at vi ikke har afdækket livets blade for afskyelige forbrydelser; medmindre optegnelsen har vidnesbyrd om ædle handlinger, selvfornægtende anstrengelser der ikke blot redder vore egne sjæle men andres sjæle, ellers vil vi findes for lette.    
Hadet mod irettesættelse bliver stadigt større. Det betragtes som hårdt at behandle fejlende tydeligt og trofast. Der dækkes over synd, og derved kommer der blindhed over sjæle, indtil det er umuligt for dem at skelne mellem rigtigt og forkert, mellem synd og hellighed. Mange har lukket deres ører for irettesættelse, og forhærdet deres hjerter imod enhver indflydelse som bringer deres synder frem for dem.    
Vi gentager: Gud drager menigheden til ansvar og de enkelte medlemmers ansvar. Når kulde og åndelig forfald eksisterer, bør Guds folk bortlægge deres stolthed, selvsikkerhed og selvophøjelse, og bør komme til Herren i sorg og ydmyghed, ikke anklage ham for uretfærdighed, men søge visdom til at forstå skjulte synder, som lukker hans nærhed ude.    
De som har Guds sande kærlighed i deres hjerter, vil ikke lære at synd skal behandles med fløjlshandsker. Guds ord til Josua indeholder en alvorlig og højtidelig lektie for enhver, som bekender at være en Kristi efterfølger, - "Jeg vil ikke mere være med eder, hvis I ikke bortrydder bandet af eders midte."  

5 05 1881 The Signs of the Times Akans synd (<i> konkluderet</i> )    
 Herren har ikke blot gjort Josua bekendt med årsagen til Israels nederlag, men givet ham klare instrukser for at kunne opdage og straffe den kriminelle: "I morgen skal I træde frem, stamme for stamme, og den stamme, Herren rammer, skal træde frem slægt for slægt, og den slægt, Herren rammer, skal træde frem familie for familie, og den familie, Herren rammer, skal træde frem mand for mand. Den, som da rammes, fordi han har det bandlyste gods, skal brændes tillige med alt, hvad der tilhører ham; thi han har brudt Herrens pagt og begået en skændselsdåd i Israel!" Herren udpegede ikke synderen med det samme, men lod sagen ligge uafklaret en tid, så Israel kan mærke deres ansvar for de synder der er iblandt dem, og derved ledes til at ransage hjertet og ydmygelse over for Gud.    
Om morgnen var hele forsamlingen forsamlet over for Herren, og den mest højtidelige og indtryksfulde ceremoni begyndte. Skridt for skridt fortsatte ransagelsen. Den forfærdelige prøve kom tættere og tættere på, indtil Akan blev udpeget som det menneske, som havde bragt Guds vrede over Israel.    
"Min søn, giv Herren, Israels Gud, ære og pris, og fortæl mig, hvad du har gjort, skjul ikke noget for mig!" Akan svarede Josua: "Ja, det er mig, som har syndet mod Herren, Israels Gud. Således gjorde jeg: jeg så imellem byttet en prægtig babylonisk kappe, 200 sekel sølv og en guldtunge på halvtredsindstyve sekel; det fik jeg lyst til, og jeg tog det; se, det ligger nedgravet i jorden midt i mit telt, sølvet nederst." En budbringer blev straks sendt til templet; og han vendte tilbage med byttet, derved kom skylden over Akan, og hævede Guds retfærdighed.     
Akan samtykkede i at sælge sig selv for en babylonisk klædning og en skat af guld og sølv, men bragte Guds forbandelse over sin sjæl og forsikrede sin ret til en besiddelse i Kana'an og mistede enhver mulighed for fremtidens evige arv på den nyskabte jord. Han betalte i sandhed en frygtelig pris for sin slet erhvervede vinding.     
Skal mennesket erklære at dommen over Akan er for hård? Gud har selv afsagt dommen, og gør hele jordens Dommer ikke ret? Akans bekendelse kom for sent, at det fik nogen værdi. Han så at Israels hære vendte slåede og modløse tilbage fra Ai, med seksogtredive mand som blev ofret; alligevel kom han ikke frem og bekendte sin synd. Han så at Josua og Israels ældste bøjede sig til jorden i sorg, for megen sorg til ord, deres hoveder dækket med støv som tegn på selvfornedrelse. Havde han da gjort en bekendelse, ville han have givet tegn på sand anger; men han forblev tavs. Han lyttede til proklamationen at der var begået en stor forbrydelse i Israels lejr, og endog hørt udtalelsen af dens karakter. Men han havde ikke Guds ære eller Israels bedste for hjerte, og hans læber var beseglede. Da kom den højtidelige og undersøgende ransagelse. Hvor meget gyste det i hans sjæl, da han så at hans stamme blev udpeget, og så hans familie, og hans hjem! Men han kom stadig ikke med nogen bekendelse, før Guds finger var sat på ham.    
Så stor var hans dristighed og ihærdighed, at Josua helt til sidst blev bange for, at han ville forsvare sin uvidenhed, og derved sikre sig forsamlingens forståelse og lede dem til at vanære Gud. Han ville ikke være gået til bekendelse, om han ikke gjorde sig forhåbninger for at afværge konsekvenserne af hans forbrydelse. Det var dette håb der ledte ham til hans tilsyneladende oprigtighed, at anerkende sin skyld og fortælle om enkelthederne i sin synd. På denne måde vil de skyldige gøre bekendelser, når de står fordømte og håbløse foran Guds domstol, når alle sager skal afgøres til liv eller til død. Da er det for sent at gøre bekendelser for at redde synderen.    
Der er mange bekendende kristne, hvis syndsbekendelse ligner Akans. De vil på en generel måde anerkende deres uværdighed, men de nægter at bekende de synder, hvis skyld hviler på deres samvittighed, og som har pådraget Guds vrede på Hans folk. Derved skjuler mange selviskhedens, hovmodets og uærlighedens synder imod Gud og imod deres næste, synder i familien, og mange andre som det er passende at bekende i offentlighed.     
Ægte anger udspringer af en fornemmelse af syndens modbydelige karakter. Disse generelle bekendelser er ikke frugten af sand sjælsydmygelse over for Gud. De efterlader synderen med en selvtilfredshed at fortsætte som før, indtil hans samvittighed bliver forhærdet, og advarsler som straks vækkes i ham knapt nok giver ham en fornemmelse af faren og efter en tid virker det som om at hans syndige adfærd er rigtig. Alt for sent vil hans synder blive fundet i ham, på den dag hvor de ikke bliver renset ved et forsagelsesoffer eller brændoffer for evigt. Der er en umådelig stor forskel på at indrømme ting efter at de er blevet forsøgt, og bekende synder, som kun man selv og Gud kender.     
Da israelitterne stadig var belejret på østsiden af Jordan, så stammerne Gad og Ruben, at nogle landområderne, som skulle tages i besiddelse, var gode til at opdrætte får og kvæg, ønskede de at bosætte sig der, og bragte derfor deres anmodning til Moses. Den store leder fandt ikke behag i denne anmodning, idet han tænkte at disse stammer forsøgte at undgå konflikter med deres brødre, og støde sammen under fordrivelsen af kanaanæerne. Han sagde: "Skal eders brødre drage i krig, medens I bliver boende her?" Moses frygtede at dette forslag kom af dovenskab og fejhed, resultatet af vantro, og at disse stammer ville pådrage sig Herrens mishag.    
Gads og Rubens mænd forsikrede deres leder, at de ikke ville undgå de byrder og ansvar, som Herren havde lagt på hele Israel. Efter at have tilberedt hjem til deres familier ville de tage stilling ved siden af deres brødre, i alle deres konflikter, indtil enhver mand havde fået sin arv i besiddelse. Dette indvilgede Moses i, men da han var bange for at disse stammer ikke kunne holde deres løfte, tilføjede han: "Men hvis I ikke gør det, se, da synder I mod Herren, og da skal I få eders synd at mærke, den skal nok finde eder."    
Her er en lektie som bekendende kristne i dag må studere og få noget ud af. Guds mishag hviler på dem, som søger deres eget velbehag og timelige velstand, lader deres brødre klare vanskelighederne og afsavn og bære tunge ansvar i menigheden. Der er en utrættelig konflikt mellem sandhedens og hellighedens sag og vildfarelsens og ugudelighedens sag. Alle som hævder at være Guds børn må bevæbne sig til kamp. Gud har ikke overladt denne krig til nogle få soldater, medens andre hviler i magelighed. Apostlen sagde, til sine korintiske brødre: "Det er jo ikke meningen, at andre skal have det let og I svært." Alle som bekender sig til en interesse for Guds sag, for sandhedens fremme, og synderes omvendelse, bør være soldater i Herrens hær. De bør have een interesse, et motiv, eet formål, så længe som livet varer. Den store grund til at der udrettes så lidt i Guds sag, er hans bekendende folks dovenskab og ligegyldighed.    
 "Satans kraft tager til, han er virkelig frygtelig, vid at hans tid er kort, han arbejder med al uretfærdighedens bedrageri." Dem som vil undgå hans list må være på vagt og beslutsomme. Hvis vi vil imødekomme denne tids krav, må vi tage hele rustningen på, og gå energisk, udholdende frem og i urokkelig tro. I Gud alene er vor styrke. Ladhed og dovenskab, formastelse og selvsikkerhed, vil i samme grad føre til nederlag og udslettelse. Gud lægger mærke til alles gerninger. Dem som har søgt deres behag, og undgået omsorgen, bekymringen og arbejdet for Guds sag, kan være sikker på at deres synd vil pege på dem. Dem der, ligesom Akan, gemmer på selviskhed, gerrighed og bedrag, kan være sikker på at Guds øjne er på dem. Ligesom han hjemsøgte Akan, vil han også hjemsøge dem, ligesom han erklærede en forbandelse over Akan, vil han visselig erklære en forbandelse over dem.    
Nogle kan hævde at disse hårde domme kun hører den jødiske tid til, at vi er nu fritaget i barmhjertighed frem for vrede og fordømmelse. Men det nye testamentes historie bringer mange situationer hvor de samme synder vises, der pådrog Guds vrede over sit folk i gamle dage vil også pådrage hans vrede på hans menighed i dag.    
Johannes Døber, henvende sig til Farisæerne, der påberåbte sig høj lærdom og fromhed: "I øgleunger, hvem gav jer den tanke at fly fra den kommende vrede? Så bær da frugter, som er omvendelsen værdige." Og selvom Kristus havde en sådan kærlighed for menneskeheden; som noget menneske eller engel aldrig havde haft, kom han med denne frygtelige sætning, "Og du, Kapernaum! Mon du skal ophøjes indtil Himmelen? [i lys og privilegium] Til Dødsriget skal du fare ned! thi hvis de kraftige gerninger, som er sket i dig, var sket i Sodoma, da var den blevet stående til den dag i dag. Men jeg siger jer: Det skal gå Sodomas land tåleligere på dommens dag end dig."    
Den dom der faldt over Ananias og Safira skulle være en advarsel for menigheden til enhver tid. Den synd disse personer begik lignede Akans synd, og Guds magt ransagede dem og pådrog dem hurtig en gengældelsesstraf. Han som bad Josua, hævede sig fra sin ydmyge stilling og ransagede inden for Israels lejr, efter en årsag til deres nederlag, den samme Jesus ransagede Ananias' og hans hustrus skjulte synd og fortalte Peter hvad han skulle gøre med dem.    
Medens Guds tjenere er i stadig fare for at hengive sig i en iver, der er helt menneskelig, og så længe de gør stor skade som lader til at være på med kritik, irettesættelse og fordømme deres brødre, er der i høj grad stor fare for at gå til den modsatte yderlighed, og gøre summen og indholdet af den kristne pligt til at bestå af kærlighed. Apostlen Paulus skriver til sin søn Timotius: "Prædik ordet, træd frem, hvad enten det er belejligt eller ubelejligt, overbevis, tugt, forman med al langmodighed og belæring." Dette arbejde er lige så væsentligt for menighedens fremgang, som at udvise venlighed, overbærenhed og kærlighed. Dem som helliger sig til Gud vil være lige så trofaste til at irettesætte synd med al langmodighed og lære, som at trøste og opmuntre den modfaldne, og styrke den svage. Alle som elsker Gud vil vise deres afsky for synd.  

19 05 1881 The Signs of the Times Josuas afskedstale   
 Under Josuas lederskab, fastholdt israelitterne som et folk deres alliance med Gud, og hans velsignelse var med dem. I blandt det forjættede lands træbevoksede bakker og frodige dale, utvivlsomt tiltrækkende efter lange ørkenvandringer, boede der udvalgte stammer sikkert, og årene var gået, fredfuld og lykkelige.    
Da Josus mærkede alderens svagheder liste sig ind på ham, og indså at hans hårde arbejde snart ophørede, samlede han de Israels ældste, dommere og embedsmænd, så han kunne fortælle dem hans sidste advarsler og formaninger. Folket så på formen på deres gamle general, som havde ledt dem fra sejr til sejr, og de var parat til at tilskrive ham æren at tage dette gode land i besiddelse. Men ligesom hans store forgangsmand, viste Josua dem at deres fjender havde sejret fordi Herren havde kæmpet for Israel, og at Gud alene skal have al ære.     
Selvom kananæerne var blevet underlagt, havde de stadig anseelig del israelitternes forjættede land; og Joshua formanede sit folk at ikke læne sig mageligt tilbage, og glemme Herrens påbud at fordrive de afgudsdyrkende folkeslag helt. For at israelitterne ikke skulle blive modløse, forsikrede ham den om at de vil være sande mod Gud, hans nærvær og kraft vil være med dem i deres kampe fremover såvel som tidligere. Han søgte alvorligt at indgyde deres hjerter med tro og mod. " Vær nu stærke og faste, så I giver agt på og handler efter alt, hvad der står skrevet i Moses's lovbog, og ikke viger derfra til højre eller venstre."    
Han gentog de instrukser Moses gav, at de ikke skulle danne nogen alliance med de afgudsdyrkende folk, som Gud havde sagt skal udslettes helt. De blev forbudt at vise den mindste respekt for hedningenes guder, og aflægge ed i deres navne, eller være med til at tilbede dem på nogen måde. De blev advaret om at fortrolighed med afgudsdyrkelse vil fjene deres afsky mod det, og vil udsætte dem for Guds mishag.    
Vi er i stor fare for at komme i kontakt med utroskab, ligesom israelitterne blev for at få samkvem med afgudsdyrkere. Dem som er geniale og talentfulde skjuler ofte på dødelig gift. Under tillokkende forklædnig, vises der temaer og udtrykkes der tanker som er tiltrækkende, interssante og fordærver sind og hjerte. Derved aftager fromheden i vort kristne land, og skemtisme og ugudelighed vil sejre    
Israelitterne blev formanet til at sætte Herren først i deres tanker og hengivenhed, og holde fast i ham som deres styrkes kilde. "Derfor drev jo Herren store og mægtige folkeslag bort foran eder. Ingen har kunnet holde stand over for eder til denne dag; een mand iblandt eder jog tusinde på flugt; thi det var Herren eders Gud, som kæmpede for eder, som han havde lovet eder."    
Han advarede folk at hvis de på nogen måde skulle forene sig med de hedenske folkeslag der stadig var iblandt dem, og indgå ægteskaber med dem, ville Guds beskyttende omsorg visselig fjernes fra Israel, og disse folk ville være redskaber for deres straf. "De skal blive eder en snare og en fælde, en svøbe i eders sider og torne i eders øjne, indtil I selv bliver udryddet fra dette herlige land, som Herren eders Gud gav eder."    
Josua erklærede for folket at hans arbejde for dem var gjort; for han skulle snart dø. Han appellerde til dem selv som vidner for at Guds løfter var nøje blevet opfyldt for dem. "Så betænk da med hele eders hjerte og hele eders sjæl, at ikke eet af alle de gode ord, Herren eders Gud talede til eder, faldt til jorden." Han forsikrede dem at når Herren har opfyldt hans løfter, så vil han opfylde sine trudsler. Hvis de var ulydige mod hans krav, vil han udslette dem, ligesom han udslettede deres fjender.    
Herren har ikke forandret sig. His character is the same today as in the days of Joshua. Han er sandfærdig, nådig, barmhjertig og opfylder trofast sit ord, både dets løfter og dets trusler. En af de største farer for Guds folk i dag er, at de skal have forbindelse med de gudløse, og især at de skal forene sig med de vantro ved ægteskab. Hos mange udslukker kærligheden til det menneskelige kærligheden til det guddommelige. De tager det første skridt på frafaldets vej ved at vove at vise ulydighed imod Herrens udtrykkelige befaling, og følgen bliver ofte fuldstændigt frafald. Det har altid vist sig at være farligt, at mennesker har gennemført deres egen vilje i strid med Guds befalinger. Men det er en svær lektie for mennesker at lære, at Gud mener, hvad han siger.    
Det går næsten altid således, at de, der vælger deres venner og kammerater blandt mennesker, som forkaster Kristus og træder på Guds lov, til sidst får det samme sind og den samme ånd. Vi bør altid føle en dyb interesse for at frelse den forhærdede, og bør vise en venlighed og belevenhed imod dem; men vi kan roligt kun vælge dem for vore venner, som er Guds venner.    
Dem som gør Guds ord til deres livsregel hader verden. Ugudelige er ikke villige til at vække deres samvittighed; og det tavse eksempel fra Kristi sande efterfølgere er en stadig irettesættelse. Der er mange bekendende kristne som tager del i verdens ånd, og elsker dens venskab. Men ingen behøver at bedrages at deres eksempel; for sandheden erklærer at venskab med verden er fjendskab med Gud. Dem som tager menneskelige følelser og menneskelig tankegang som deres vejleder, vil lige så sikkert adskille sig fra Guds visdom, som det gamle Israel, da de svigtede Herren for at tjene Baal og Astarte.    
Josua samlede de udvalgte stammer en gang mere, før folket forlod hans forsorg, for at tale Guds ord til dem. Han opremsede sin egen historie og deres fædres historie fra Abrahams dage af. Han lagde ikke skjul på deres vildfarelser og fejl; og dvælede i alvor og taknemmelighed over Guds handlemåde med dem. Han mindede dem på at det ikke var deres egen styrke eller værdi, som havde givet dem Kanaans land. Gud selv havde sagt: "Og jeg gav eder et land, I ikke havde haft arbejde med, og byer, I ikke havde bygget, og I tog bolig i dem; af vinhaver og oliventræer, I ikke plantede, nyder I nu frugten."    
I synet af alt det som Gud har gjort for dem, formanede Josua folket: "Så frygt nu Herren og tjen ham i oprigtighed og trofasthed, skaf de guder bort, som eders forfædre dyrkede hinsides floden og i Ægypten, og tjen Herren!" Menneskesindet er af naturen tilbøjelig til at dvæle over de ting som ses og høres, og forsømme de usynlige ting. Herren har gjort forunderlige ting for sit folk, ved at vise sin kraft som den eneste sande og levende Gud; alligevel er mange blevet ledt på vildspor af satansisk bedrag, at Gud kan vise sig i materielle ting, menneskehænders værker. Ved at betragte disse ting, blev deres tanker bortledt fra Gud.     
I de skarer, som drog ud af Egypten, var der mange som havde været afgudsdyrkere. Og vanens magt er så stor, at denne praksis i en vis udstrækning fortsatte i al hemmlighed selv efter bosættelsen i Kanaan. Josva var opmærksom på dette onde blandt israelitterne og så klar faren heri. Han ønskede inderligt en gennemgribende reform blandt hebræerne. Han vidste, at medmindre folket af hele deres hjerte valgte at tjene Herren, ville de fortsat fjerne sig mere og mere fra ham. Så vil Herren fjerne sin beskyttende omsorg, og lade dem drive bort og spredes, af det folk som han havde befalet dem at udslette.    
Josua sagde: "Men hvis I ikke synes om at tjene Herren, så vælg i dag, hvem I vil tjene, de guder, eders forfædre dyrkede hinsides floden, eller amoriternes guder, i hvis land I nu bor. Men jeg og mit hus, vi vil tjene Herren!" Josua dristede sig til at vise at Guds krav var retfærdige og barmhjertige. Han vil have dem til at tjene ham, ikke af tvang, men af villig. Kærlighed til Gud er grundlaget for ren og ubesmittet religion. At engagere sig i hans tjeneste som en ubehagelig opgave, blot med håb om beløning, eller af frygt for straf, vil ikke bibringe fred, eller forsikring om Guds gunst.    
Mens en del af hebræerne var åndelige tilbedere, var mange blot formalister, hvis tjeneste hverken karakteriseredes af iver eller alvor. Nogle var afgudsdyrkere i hjertet, men skammede sig for at vedgå det. Josua tilskyndede dem til at betragte sagen i alle sine vigtige perspektiver, som han havde fremlagt for dem, og beslutte om de virkelig ønskede at leve ligesom de afgudsdyrkende folk omkring dem. Hvis det virkede ondt for dem at tjene Herren, hvis hans krav virkede som en stor belastning, bad han dem at vælge hvem de ville tjene denne dag, enten afguder som deres fædre som Abraham var kaldt fra, eller amoritternes guder, "i hvis land I bor."    
I disse sidste ord var en tydelig irettesættelse af Israel. Hedningenes guder havde ikke kraft til at give fred og fremgang. Deres afgudstilbedere havde tillagt dem pris og ære for al den godhed der var givet i Guds barmhjertighed og kærlighed. Eftersom Herren havde trukket sin velsignelse tilbage, og efterladt dem til de guders barmhjertighed, som de satte lid til. Dette onde folk var blevet udryddet; og det gode land som de tidligere havde haft i besiddelse, var blevet givet til guds folk. Hvilken tåbelig selvtægt var det ikke for Israel at vælge at tilbede de guder som amoritterne havde udryddet.    
Når et menneske kommer på rette tanker, begynder det at reflektere over sit forhold til sin Skaber. Det er moralsk vanvid der foretrækker menneskers ros frem for Guds yndest, syndens belønning frem for himlens rigdomme, syndens avner frem for den åndelige mad Gud giver Sine børn. Hvor mange er der ikke som viser forstand og skarpsindighed for verdslige ting, udviser fuldstændig ligegyldighed over for de ting som angår deres evige interesse    
Josua forsikrede israelitterne at de selv ikke kunne tjene Herren af sig selv. Det naturlige hjerte er en slagmark, hvorpå der hele tiden er krig; samvittigheden søger vakle, og lidenskaben også kæmpe for sejr. Gud ville give dem sin gunst så længe de modsatte sig overtrædelse. Hvis de ærede ham, ville han ære dem. Hvis de ville svigte ham, og tjene fremmede Guder, ville han svigte dem. Da Gud er fuldkommen sand og hellig, var det umuligt for dem at tjene ham, og alligevel fortsætte i synd; for han kunne ikke forene sig med syndighed. Kun gennem anger og reformation i livet, kunne de gøre sig håb om guddommelig gunst.    
Guds plan for at frelse mennesker, er fuldkommen i enhver enkelthed. Hvis vi nøje udfører vor tildelte lod, vil alt være godt hos os. Det er menneskets frafald der skaber disharmoni, og bringer ulykke og ruin. Gud bruger aldrig Sine kræfter til at gå imod Sine egne hænders skabninger. Han forlanger aldrig mere end mennesker er i stand til at udføre; Han straffer aldrig Sine ulydige børn mere end nødvendigt for at få dem til at angre; eller til at afskrække andre fra at følge deres eksempel. Oprør imod Gud undskyldes ikke    
Guds domme kommer hurtigt efter overtrædelse, hans råd og irettesættelser, viser sin kærlighed og barmhjertighed, og ofte gentagede kraftsudfoldelse, - er alt sammen en del af Guds plan til at bevare sit folk fra synd, og gøre dem rene og hellige, så han kan være deres styrke og skjold og deres overmådelige store belønning. Men israelitternes hårdnakkede overtrædelser, deres snarrådighed for at forlade Gud, og at de glemmer hans barmhjertighed, viste at mange havde valgt syndens tjenere, frem for den Allerhøjestes børn.     
Gud havde skabt dem, Kristus havde genløst dem. Fra trældommens hus gik deres kvalsråb op til Guds trone, og han tog sin arm frem for at redde dem; og bringe ødelæggelse over hele Ægyptens land for deres skyld. Han havde givet dem stor ære. Han havde gjort dem til hans særlige folk, og havde vist dem utallige velsignelser. Hvis de ville adlyde ham, ville han gøre dem til et mægtigt folk, - en lovprisning og fortræffelig for hele jorden. Gud ville ophøje sit navn gennem sit udvalgte folk, ved at vise den umådelige forskel der er mellem retfærdige og onde, Guds tjenere og afgudsdyrkere.    
Josua forsøgte at vise sit folk selvmodsigelsen ved at falde fra. Han ønskede at de skulle mærke at tiden var komme til at forandre sig beslutsomt, og lægge al levn af afgudsdyrkelse bort, og vende tilbage til Herren med hjertets fulde hensigt. Han dristede dem til at indprente dem med det faktum at åbenlys frafald ikke var større hån for Gud en hykleri, og en livløs form for tilbedelse.    
Hvis Guds gunst var værd for hvad som helst, ville den være alt værd. Sådan havde Josua besluttet det; og efter at have vejet det hele mod hinanden, besluttede han sig at tjene ham af hele hjertet. Og mere end det, han vovede at påvirke sin familie til at gå samme vej.    
Gud sagde til Abraham: "Jeg har jo udvalgt ham, for at han skal pålægge sine børn og sine efterkommere at vogte på Herrens vej ved at øve retfærdighed og ret, for at Herren kan give Abraham alt, hvad han har forjættet ham." Guds løfter til Abraham og hans efterkommere, og gennem Kristus til jordens folkeslag, kunne vise sig at have været betingelsesløs. Men sådan var det ikke. Uanset om Abraham ville have del i deres opfyldelse, var det afgørende hvordan de opførte sig. Herren anerkende hans trofasthed med at regere sit hjem. Abraham undertrykte ondt med fast hånd, og vovede med forskrift og eksempel at fremme retfærdighed og gudsfrygt iblandt dem. Derved arbejdede han i harmoni med Gud, og gøre trofast sin del i den store plan.    
Vore farer er lige som dem, der truede det gamle Israels velstand. De ofte gentagede advarsler imod afgudstilbedelse til den hebræiske hær, gælder ikke mindre os. Alt som leder hengivenheden bort fra Gud er en afgud, og forråder os til at synde. Hvis vi tjener Gud villigt og med glæde, foretrækker vi hans tjeneste frem for syndens og Satans tjeneste; hvis vi vælger ham åbenlys, og vender os frimodigt fra al verdens tiltrækninger og forfængeligheder, skal vi nyde hans velsignelser i dette liv, og skal bo for altid i hans nærhed i det fremtidige liv.    
Herren vor Gud er en nidkær Gud. Han er retfærdig og hellig, Han er ikke til at spøge med. Han læser et bedragerisk hjerte.han afskyer tvesind. Han hader lunkent sind. Vi kan ikke tjene Gud og mammon, for de er antagonister (modsætninger).  

26 05 1881 The Signs of the Times Ørkenens stene   
 Josuas afskedstale til Israel gav et dybt indtryk på dem. De vidste at de lyttede til hans døende vidnesbyrd, og at ingen stolthedsfølelser, ærgerrighed, eller egeninteresse kunne påvirke ham. Ved lang erfaring, havde den aldrende leder lært at nå folkets hjerter på bedste måde. Han indså betydningen af den nuværende anledning, og udnyttede den på bedste måde.    
Hans alvorlige appeller fremkaldte reaktionen: "Det være langt fra os at forlade Herren for at dyrke andre guder; nej, Herren er vor Gud, han, som førte os og vore fædre op fra Ægypten, fra trællehuset, og gjorde hine store tegn for vore øjne og bevarede os under hele vor vandring og blandt alle de folk, hvis lande vi drog igennem; og Herren drev alle disse folk og amoriterne, som boede her i landet, bort foran os. Derfor vil vi også tjene Herren, thi han er vor Gud!"    
Joshua advarede folket mod at afgive overilede løfter, som de ikke kunne opfylde, men tænke nøje over situationen, og beslutte deres fremtidige vej. "Når I forlader Herren og dyrker fremmede guder, vil han vende sig bort og bringe ulykke over eder og tilintetgøre eder, skønt han tidligere gjorde vel imod eder." Derved søgte han nøje at vække dem til en højere fornemmelse af Guds krav, og en dybere overbevisning om at deres eneste sikkerhed var lydighed mod hans lov.    
Forsamlingen svarede samstemmende: "Nej Herren vil vi tjene!" Josua sagde da til folket: "I er vidner imod eder selv på, at I har valgt at tjene Herren. Så skaf da de fremmede guder bort, som I har hos eder, og bøj eders hjerte til Herren, Israels Gud!" Da sagde folket til Josua: "Herren vor Gud vil vi tjene, og hans røst vil vi lyde!"    
Denne højtidelige pagt blev skrevet ned i lovbogen, og bevares helligt. Så rejste Josua en stor sten under et egetræ, som var ved Herrens helligdom. "Og Josua sagde til hele folket: "Se, stenen her skal være vidne imod os; thi den har hørt alle Herrens ord, som han talede til os; den skal være vidne imod eder; at I ikke skal fornægte eders Gud!"     
Josua erklærer tydeligt at hans instrukser og advarsler til folket ikke var hans egne ord, men Guds ord. Denne store sten vil stå som vidne for efterfølgende slægter for den begivenhed som den var opsat til at minde, og vil være et imod folket, om de nogen sinde igen skulle falde i afgudsdyrkelse.     
Israel var Herrens særlige rigdom. Den høje påskønnelse som han fremholdt dem for, vises i de mægtige mirakler for deres skyld. Ligesom en fader behandler sin elskede søn, ligeså har Herren hjulpet, tugtet og ydmyget Israel. Han søgte at inspirere deres hjerter, at kærlighed for hans karakter og forlangender ville lede til villig lydighed.    
Det var Guds hensigt at give verden en kundskab om hans vilje gennem sit folk Israel. Hans løfter og trusler, hans belæring og irettesættelser, de vidunderlige åbenbaringer af hans kraft blandt dem, i velsignelser for lydighed og straffedom for overtrædelse og frafald; alle havde den hensigt at uddanne og udvikle religiøse principper blandt Guds folk indtil tidens afslutning. Det er derfor vigtigt, at vi bliver bekendt med den hebraiske skares historie og omhyggeligt tænker over den måde, Gud behandlede dem på.    
De ord som Gud talte til Israel ved Sin Søn blev også talt til os i disse sidste dage. Den samme Jesus som på bjerget underviste Sine disciple om Guds lovs vidtrækkende principper, introducerede det gamle Israel fra skystøtten og fra tabernaklet, ved Moses og Josvas munde. Lektierne var de samme, at kærlighed til Gud vil lede til hjerterenhed, og vil vise sig i gode gerninger.    
Dem som sætter modsætning mellem Kristi lære da han var på jorden, og principperne for sand religion som de lærte det i Mose dage, ved ikke hvad de hævder. Kristus kan ikke sættes op imod sig selv. Da han var på jorden, fik vor Frelser syndere til at føle at de ikke kunne træde på Guds lov ustraffet. Den samme lektie blev undervist i det gamle Israel. I Mose dage kunne synd kun tilgives gennem Guds Søns forsonende offer. Jesus lærte det samme, da han som menneske vandrede på jorden blandt menneskenes børn.    
Religion i Moses og Josvas dage var det samme som religion i dag. Når Kristus bor i hjertet, vil hans ånd vise sig i livet. Det vil være stille, tålmodigt, ædelt og uselvisk. Den markante modsætning som eksisterer mellem deres liv som tjener Gud og der som ikke tjener hele tiden en irettesættelse for synderen. Verden forkastede Kristus fordi hans liv var i så markant modsætning til deres eget. I enhver generation, vil dem som forsøger at følge hans eksempel være adskilt fra verden.    
Med forskellige midler har Herren søgt at bevare kundskaben til den måde han behandler menneskebørnene på. Moses blev lige før sin død, ikke kun tilregnet Israels histories vigtigste begivenheder, men blev på Guds befaling taget med i hellige digte. Derved blev de herlige og gyselige scenerier ved Israels sejr, de ophøjede og ærefulde tilkendegivelse af uendelig majestæt og kraft, de guddommelige krav, løfter og trusler, iklædt med al poetisk genialitet, skal give alle kommende slægter. Derved vil optegnelsen over Guds krav og hans behandling af Israel ikke vise sig uinteressant eller frastødende, men tiltrækkende og underholdende.    
Israels folk blev pålagt at mindes denne poetiske historie, og lære den til deres børn, og deres børns børn. Forsamlingen skulle synge den, når de var samlet til tilbedelse, og gentages af folk, når de tog ind og ud omkring deres daglige opgaver. Denne sang var ikke kun historisk, men profetisk. Den genfortalte Guds forunderlige handlemåde med sit folk i fortiden, og bebudede de store begivenheder  fremtiden, den trofastes endelige sejr, når skal vise sig anden gang i kraft og herlighed.    
Det var forældrenes bydende pligt at indprente disse ord på deres børns modtagelige sind, at de aldrig blev glemt. "Så skriv nu denne sang op, lær israelitterne den og læg den i deres mund, for at denne sang kan være mit vidne mod israelitterne. Thi jeg vil føre dem ind i det land, jeg tilsvor deres fædre, et land, der flyder med mælk og honning; men når det har spist sig mæt og mæsket sig, vil det vende sig til fremmede guder og dyrke dem, og det vil ringeagte mig og bryde min pagt. Når da ulykker og trængsler i mængde rammer det, skal denne sang være det et vidne; thi aldrig må den dø på dets afkoms læber. Jeg ved jo, hvad de pønser på allerede nu, før jeg har ført dem ind i det land, jeg tilsvor deres fædre."    
Og efter flere slægtled, vil denne profetiske sang forklare Guds handlemåde med sit folk, og afsløre årsagen til deres splittede og adspredte situation. Således vil det forsvare Guds retfærdighed, og fæstne Moses guddommelige inspiration. Den vil fordømme Israels ondskab vil altid være en forsvarende kraft til at kalde dem tilbage til deres alliance til Gud, som det eneste håb for udfrielse.    
Den store sten, som blev rejst af Josua [Jos. 24, 26-27], skulle stå som en konstant påmindelse for Israel om pagten, de havde indgået med Gud, og som et tavst vidnesbyrd på deres trofasthed eller frafald. Således skulle Moses' sang også vidne imod dem, hvis de forlod Gud. Mange af israelitterne kendte ikke Mosebøgerne. Men det var Guds hensigt, at denne inspirerede sang i eftertænksomme sind skulle vække et ønske om at lære mere om Guds underfulde handlemåde med sit folk og lede dem til at studere hans åbenbarede ord. Således ville de blive ledt til at indse Guds godhed mod dem og deres pligt til at elske, adlyde og tilbede ham.    
Hvis det var nødvendigt for Guds gamle folk at så ofte blive mindet om Hans behandling af dem i barmhjertighed og dømmekraft, i råd og irettesættelse, er det på samme måde vigtigt at vi betragter de sandheder vi har fået overbragt i Hans ord, - sandhed som vil, hvis der gives agt på den, lede os til ydmyghed og underkastelse og lydighed mod Gud. Vi skal helliges igennem sandheden. Guds ord bringer særlige sandheder til enhver tidsalder. Guds handlemåde med Hans folk i fortiden bør få vor omhyggeligste opmærksomhed. Vi bør lære de lektier som de er tiltænkt at lære os. Men vi skal ikke sættes os i bero med dem. Gud leder Sit folk ud skridt for skridt. Sandhed er fremadskridende. Den der søger alvorligt vil hele tiden få lys fra himlen. Hvad er sandhed? bør altid være vort spørgsmål    
Det profetiske ord viser klart at vi lever nær afslutningen af denne verdens historie, og at vi snart kan forvente menneskesønnens komme i himlens skyer. Ligesom israelitterne rejste imod det jordiske Kanaan, ligeså går vi fremad for at nå det himmelske Kanaan. Historien for deres frafald gentages iblandt Guds folk i dag. Der mangler tro og fromhed. Mange som tidligere elskede Kristi komme, lægger deres kærlighed til denne vreden, og tilpasser sig dens vaner og sæder. Gudsfrygten holdes ikke for sindet, og de naturlige ønsker og tilbøjeligheder vinder kontrol.    
Apostlen bringer Israels børns historie frem for os, og siger at disse ting er nedskrevet til vor formaning, over hvem verdens ende kommer over. Han formaner os til at ikke begære efter onde ting som de begærede. Præcis den samme fjende som fristede Guds folk i gamle tider, vil friste hans folk i de sidste dage. Vi bør være alvorligt, aktive og tapre for at gøre rede til vor Herres tilsynekomst. Alle bedrag vil bruges for at lede mennesker bort fra Gud. Utroskab udøver sig selv til det yderste. Den nuværende tidsalder karakteriseres af intens alvor og aktivitet for verdslig jagen; men der er sørgelig mangel på iver og energi for Guds tjeneste.    
I dagene før syndfloden var menneskene så optaget af jordiske ting og så fordærvede af synd, at Guds Ånd ophørte at kæmpe med mennesker. Når Guds ord mister dets magt over mennesker, leder en satanisk forblindelse dem i direkte opposition til Guds åbenbarede vilje. Kristne er optaget af spørgsmålene: Hvad skal vi spise, og hvad skal vi drikke? Og hvad skal vi klæde os med? Når kræfterne anvendes til at købe og sælge, plante og bygge, og evige interesser forsømmes; når sandhedens ord, der er talt til øret, ophører at gøre indtryk på sindet eller påvirke hjertet, er forkyndelsen forgæves; at høre er forgæves. Da vil verdens tilstand virkelig blive, som den var i Noas dage.    
Mange af tingene i dette liv, som er en velsignelse når de nydes mådeholdent, bliver en forbandelse når de føres til yderligheder. Klædemanien er et Satans bedrag. Kærlighed til klæder er et afguderisk alter som denne tids kvinde tilbeder. De er så fuldt optaget af ydre opvisning, at de ikke har tid til at bede, ikke tid til at blive bekendt med skrifterne, ikke tid til at udnytte de talenter som Gud har givet dem. De har ikke tid til at rense sjælstemplet fra sine afguderiske altre; og tilsidst ophører Ånden med at kæmpe med mange, og de går uforberedt ned i graven. Fristelse til afgudstilbedelse er endog større i dag end i Israels dage.    
Angående de sidste dage, stiller vor Frelser det udtrykkelige spørgsmål: "Når menneskesønnen kommer, skal han da finde troen på jorden?" Skriften erklærer at ligesom det var i Noas dage, før Guds domme faldt på de fordærvede beboere, ligeså skal det være i de sidste dage, lige før Guds ublandede vrede udgydes over jorden. Menneskene vil leve et ugudeligt liv og bekende sig til at være kristne; men deres gerninger vil modsige deres bekendelse. De vil være egensindige, hovmodige, lystens venner snarere end Guds venner. Er dette ikke afgudsdyrkelse? Og er Guds bekendende folks skyld ikke så meget større end den gamle Israels skyld, som det lys, vi nyder, er større end deres?    
Gud vil have at hans tjenere i denne ordning, ikke kun fremholder Kristi barmhjertighed og nåde for folk, men bibelens læresætninger. Disse bør bringes i et enkelt sprog, så børn kan fatte det. Lad de unge blive instrueret nøje i Guds ords sandheder. Fortidens nutidens og fremtidens historie, som er åbenbares i de hellige skrifter, bør undervises på en behagelig og dog seriøs måde. Lad Guds handlemåde med sit folk blive fortalt igen og igen, indtil den unge bliver fortrolig med den optegnelse.    
Kristne forældres liv og lære, bør sættes markant modsat op imod de ikke-troende. De verdslige lærer deres børn at elske opvisning, og bøje sig til modens afgud. De ofrer sig selv og deres børn på Moloks alter. Men kristne som bekender at søge det himmelske Kanaan, bør adlyde bibelens instrukser. Vi tilskynder det moderne Israel at lægge deres smykker til side, deres sølv og  guldjuveler og ædelstene, tage deres kostelige klæderne af sig, og søge den indre besmykkelse, endog en sagtmodig og stille ånds besmykkelse, som er af stor værdi i Guds øjne. Lad børn blive uddannet, ikke til at blive modens tilbedere, men til at være Guds tjenere.    
Hvis det er vigtigt for Israel at lære deres børn at lære Guds forunderlige gerninger, hans karakter og forlangender, er det vigtigt at vi fremlægger mindst lige så mange kræfter for at lære vore børn de samme sandheder.  

2 06 1881 The Signs of the Times Englens irettesættelse   
 Selvom Josuas sidste formaninger, og den højtidelige pagt som Israel havde gjort med Gud, lod til at gøre dybt indtryk på dem, viste tiden hurtigt at denne påvirkning ikke var permanent. Efter at deres leder og de ældste som var forbundet med ham var døde, begyndte folket gradvist at falde tilbage til afgudsdyrkelse.    
Josua havde ikke fået lov til at drive alle landets beboere ud. En rest af de hedenske nationer var blevet sparet for en tid, så Herren kunne prøve sit folks tro og lydighed, og at dem, hvis hjerter gemte på afgudsdyrkelse kunne blive afsløret og straffet.    
Den slægt som fulgte efter Josua blev anvist at videreføre det arbejde som han havde efterladt ufuldendt; men de adlød ikke den guddommelige befaling at udslette hedningene helt. Nogle af stammerne førte krig imod kannanæerne, men tog ikke imod en hjælp som de skulle have fra deres brødre, de blev trætte af kampen, og deres farligste hære. Ofte samkvem fjernede al frygt for fare; og nu tog israelitterne et andet skridt i overtrædelsen, ved at knytte sig og gifte sig ind med hedningene. Når dette skete, situationen noget vanskeligere. Det var ikke let at føre krig med slægtningene, og fjerne eller forbande deres eget afkom.    
Ved at ignorere Guds befaling, gik israelitterne ind i det net som de selv havde vævet. Inden længe blev mange af hebræerne indført i at deltage i de hedenske fester. Opæggende sange og tøjlesløse udsvævelser, udgjorde en fremtrædende del i afgudsdyrkelsen. Medens de var udsat for disse besmittende påvirkninger, blev Israels Gud mere fordærvet. Ved at efterligne de hedenske Guder, billeder er skulle fremstille Jehova, og derved spredte afgudsdyrkelse sig som en plage ud over landet.    
Det onde skød lidt efter lidt fremad, indtil den generation var uddød som havde indgået pagt med Gud; men forældrene havde beredt vejen for deres børns frafald. Guds bud var blevet ignoreret, hans sikkerhedsgrund var fjernet, hans barrierer var nedbrudte. Hebræernes rigtige og enkle levevaner havde bevaret dem i en sund fysisk tilstand; men omgangen med hedningene havde fået dem til at føje appetitten og de sensuelle lidenskaber; og dette formindskede deres fysiske sundhed, og svækkede de mentale og moralske kræfter. Gud fjernede sin beskyttende omhu og støtte, og israelitterne kunne ikke længere strides med deres fjender. Snart blev de underlagt de folkeslag som de havde underlagt sig ved Guds hjælp.    
Herren lod ikke sit folks synder gå hen uden dadel. Der var stadig trofaste tilbedere i Israel; og mange andre, for sædvane og tidligere omgang, deltog i Gudstilbedelsen ved tabernaklet. En stor gruppe samlede sig ved en religiøs fest, da Guds engel, der først viste sig i Gilgal, åbenbarede sig selv for menighedsforsamlingen i Siloa. Han talte til dem med alvorlige irettesættelsesord:    
"Jeg førte eder op fra Ægypten og bragte eder ind i det land, jeg tilsvor eders fædre. Og jeg sagde: jeg vil i evighed ikke bryde min pagt med eder! Men I må ikke slutte pagt med dette lands indbyggere; deres altre skal I bryde ned! Men I adlød ikke min røst! Hvad har I dog gjort! Derfor siger jeg nu:jeg vil ikke drive dem bort foran eder, men de skal blive brodde i eders sider, og deres guder skal blive eder en snare!"    
Denne engel, den samme som viste sig for Josua da Jeriko blev indtaget, - var ingen mindre end Guds Søn. Det var ham som havde bragt Israel ud af Ægypten, og bosat dem i Kanaans land. Han viste dem, at han ikke havde brudt sine løfter for dem, men de havde selv overtrådt deres højtidelige pagt.    
"Da Herrens engel talede disse ord til alle israelitterne, brast folket i gråd." "Og de ofrede til Herren der. " Men deres anger gav ingen varige resultater. Folket knurrede fordi deres synder havde pådraget dem lidelser; men sørgede ikke over at Gud var utilfreds, og hans navn var blevet vanæret. Sand anger inkluderer mere end sorg for synd. Det kræver at der vendes resolut bort fra ondt. Vi kan bekende at nære dyb sorg på grund af vore synder, vi kan græde over vore forkerte handlemåde; men hvis vi ikke ikke ændrer den kurs, vil vor sorg ikke nytte noget.    
Før de indtog de forjættede land, lærte israelitterne trofast deres pligt over for hedningene. De skulle ikke indgå forbund med indbyggeren, men udslette deres afguder helt, og nedbryde deres altre. Nu erklærer englen højtideligt: "Men I adlød ikke min røst!" Og i sørgmodighed spørger han, "Hvorfor har I gjort dette?"    
Nu kune folket se syndigheden og utaknemmeligheden i deres handlinger. Dette var den gyldne anledning for dem til at vende tilbage til deres alliance med Gud, og frembringe angrens frugter. Var de villige til at handle da de blev bekendt med deres pligt; var de straks gået i gang med udførelsen af det forsømte arbejde, så kunne Guds forbandelse være blevet vendt bort fra Israel. Men de vendte deres onde veje om, og Herren lod dem lide som følge af deres egen forsømmelse.    
I dag er der mange af israeliternes erfaringer. Guds folk får advarsler og irettesættelser fra Gud. Gudfrygtig sorg, som afføder anger til frelse, vil lede dem til hurtig og afgjort forandring. Men her fejler mange. Der gøres bekendelser, gives udtryk for sorg, tårer udgydes; men der er ingen permanent forandring i livet. Hvis hjertet ikke fornyes ved guddommelig nåde, gøres der alvorlige anstrengelser for at modstå fristelse, vi skal overvinde igen og igen.    
Iblandt Guds foretrukne folk, er der mænd i ansvarsfulde stillinger, som er tilfreds med at blive i en kulde- og frafalds-tilstand. Deres medynk forsvinder når de nærmer sig fristelse. For at vinde verdsliges venskab, vil de løbe risikoen af at miste Guds gunst. Herren prøver Sit folk, ligesom sølv prøves. Den ransagende prøve vil komme tættere og endnu tættere på, indtil hjertet er helt overgivet til Gud, eller forhærdet i ulydighed og oprør. Gud skelner mellem dem som vandrer på selvfornægtelsens og lydighedens sti, som han har markeret ud, og den klasse som vælger at følge deres egne veje. For sent ser vi, ligesom Israels børn så det, den tåbelige forsømmelse og vanrøgt af Guds befalinger.    
Ligesom hebræerne advarede imod at lade sig infiltrere med hedningene omkring dem, ligeså advares vi imod at tilpasse os ugudeliges ånder og skikke. Kristus taler til i et sprog som ikke kan misforstås. "Elsk ikke verden, ej heller det, der er i verden! Hvis nogen elsker verden, så er Faderens kærlighed ikke i ham." "Hvis nogen vil gå i mit spor, skal han fornægte sig selv og tage sit kors op og følge mig!" Kristus selv er det sande mønster. Hans selvfonægtene liv skal vi efterligne. Hans alvorlige arbejde for sjæles frelse må vi kopiere. Hans renhed og hellighed må genspejles i os, ellers får vi aldrig lov til at sidde sammen med ham på hans trone.    
Det er ikke sikkert for kristne at vælge deres selskab, som ikke har forbindelse med Gud, og hvis handlemåde er Ham ubehagelig. Alligevel vover mange bekendende kristne sig ind på forbuden grund. Mange indbyder slægtninge, som er forfængelige, spørgende og ugudelige ind i deres hjem; og efterlader disse ureligiøse gæsters eksempel og indflydelse et varigt indtryk i tankerne på hjemmets børn. Indflydelsen som udøves her, er den samme som den, hebræernes selskaber med gudløse kannanæere førte til.    
Gud holder forældre ansvarlige for at vanrøgte Hans bud, at holde dem selv og deres familier fra disse uhellige påvirkninger. Selvom vi må leve i verden, skal vi ikke være af verden. Vi er blevet forbudt at tilpasse os dets skikke og moder. Venskab med ugudelige er farligere end deres fjendskab. Det vildleder og ødelægger tusinder som, ved rigtigt og helligt eksempel, kunne ledes til at blive Guds børn. De unges sind gøres fortrolig med ureligiøsitet, tomhed, ugudelighed, stolthed og umoralitet; og hjertet, der ikke afskærmes af den guddommelige nåde, bliver mere og mere fordærvet. De unge lærer næsten umærkbart at elske den fordærvede atmosfære der omgiver den ugudelige. Onde engle samles sig omkring dem, og de mister deres smag for det der er rent, forfinet og forædlet.    
Bekendende kristne forældre vise den største agtelse for deres verdslige og ikke-religiøse gæster, medens disse personer fører børn af dem som viser dem stor opmærksomhed, bort fra ædruelighed og fra religion. Den unge kan prøve at føre et religiøst liv, men forældrene har indbudt fristeren i deres hjem, og han slynger sit net omkring børnene. Gamle og unge bliver absorberet i problematiske forlystelser, og henrykkes i verdslige fornøjelser.    
Mange føler at de må komme med indrømmelser for at behage deres ikke-religiøse slægtninge og venner. Idet det ikke altid er let at trække linjen, forbereder den ene indrømmelse vejen for den anden, indtil dem som tidligere var Kristi sande efterfølgere, er tilpasset verdens sæder i liv og karakter. Forbindelsen med Gud er brudt. De er kun kristne af navn. Når prøvelsens time kommer, vil deres håb kunne ses uden grundlag. De har solgt sig selv og deres børn til fjenden. De har vanæret Gud, og når Guds retfærdige Domme åbenbares, vil de høste hvad de har sået. Kristus vil sige til dem, som han sagde til det gamle Israel: I har ikke adlydt min Røst. Hvorfor har I gjort dette?    
Hvordan forsømmer forældre deres dyrebare anledninger? Det er deres privilegium at tjene og ære Gud i deres hjem. De bør forkaste enhver form for afgudsdyrkelse og fordærv. De bør holde hjemmets atmosfære rent og sund, og derved tiltrække hellige engle til at være deres gæster. De bør uddanne og opdrage deres børn til at være bibellæsere og bibelkristne. Abrahams måde at styre sine børn og sit hjem på, og undervise i at frygte og adlyde Gud, blev anerkendt i himlen. Fordi han har været trofast mod det han allerede fik betroet, Gud gav ham større ansvar, og gjorde ham til forvalter af guddommelig sandhed for alle efterfølgende slægter. Han ærede Gud i sit hjem, og Gud ærede ham over for verden. Det blev erklæret at alle jordens folk skulle velsignes gennem hans efterkommere.    
Gud vil gøre store ting for hans folk i dag, hvis de vil efterligne Abrahams eksempel i trofasthed og lydighed. Herren venter og længes efter at åbenbare hans højre arms kraft for os. Han vil arbejde mægtigt for os, hvis vi blot vil udnytte de anledninger og velsignelser der allerede gives.    
Våg og bed, for at I ikke falder i fristelse," var Kristi formaning til sine disciple. Vi har også brug for årvågenhed og alvorlig bøn. Vi er omgivet af de sidste dages farer. Det er en særlig farlig tid for de unge. Vi bør føle den største interesse for at sikre de børns frelse som Gud har givet os. Når så meget står på spil, hvordan kan vi sætte afguder op i vore hjerter? Hvordan kan vi være magelige og ubetydelige, stolte og ligegyldige? Vi har fjender at bekæmpe inden for; vi har sejre at vinde over vore egne syndige tilbøjeligheder. Kødets lyster, øjets lyst, og livets stolthed, søger hele tiden at svække vor åndelighed. Vi må korsfæste kødet sammen med følelser og lyster.    
Lad os ikke overgive os til dovenskab, vantro og afgudsdyrkelse, ligesom Israels børn gjorde. Hvis vore sjæles fjender ikke drives ud, vil de vokse i kraft, og vil holde os i syndens slaveri. Vi kan ikke have fællesskab med Herrens fjender, indenfor eller omkring os, uden at bringe vore egne sjæle i fare, og deres sjæle som Gud har betroet i vor varetægt.  

23 06 1881 The Signs of the Times Gideon blev kaldt.*   
 Desværre gentager sorgfulde historie for Guds udvalgte folk sig med frafald og dens afstraffelse gentages så ofte. Der gik fyrre år i fred efter Sisera og hans hær var udslettet og atter "da israelitterne gjorde, hvad der var ondt i Herrens øjne, gav han dem syv år i Midjans hånd." Tidligere var undertrykkerne faldet let over stammerne der boede øst for Jorden, men i nuværende undertrykkelse var de de hovedmændende.    
Midianitterne og amalekitterne, som boede på landets østgrænser og i ørkenerne der ude, var stadig bitre og ubøjelige fjender af Israel. Disse nationer var nær ved at blive udslettet af Israelitterne i Moses dage, men siden hen havde de vokset sig store, og var nu blevet et talrigt og mægtigt folk. De havde tørstet efter hævn, og nu var anledningen der.    
På grund af deres synder, var Guds hånd trukket tilbage fra Israel, og de blev overladt til deres fjenders nåde. De vilde og rasende indbyggere i ørkenen, "som græshoppers mængder," kom sværmende indi landet, med deres hjorde og hyrder, og slog deres telte op på sletten og i dalen. De kom ligeså snart som høsten begyndte, for t indhøste, og forbliv der indtil jordens frugter var blevet samlet. De skrællede markerne for deres udbytte, og berøvede og mishandlede indbyggerne, og vendte tilbage til ørkenerne. Således var israelitterne blevet tvunget til at forlade det åbne land, og samle sig i indmurede byer; og mange havde endog fundet ly i bjergenes huler.    
I syv år fortsatte denne undertrykkelse, og så huskede folk i deres pinsler på Ham som så ofte havde udfriet dem; og de råbte til Herren efter hjælp. Men så længe de var meget opsat på at udfries fra deres undertrykkere, udviste de ikke sand anger for deres synder.    
Gud kunne ikke hjælpe dem i deres tilstand af ugudelighed. Men gennem sin profet henvendte han sig til dem med advarsels- og irettesættelsesord, og budskabet blev offentligt erklæret fra by til by over hele landet. "Så siger Herren, Israels Gud: Jeg førte eder op fra Ægypten, jeg førte eder ud af trællehuset, jeg friede eder af Ægyptens hånd og af deres hånd, der trængte eder, og jeg drev dem bort foran eder og gav eder deres land. Og jeg sagde til eder: Jeg er Herren eders Gud; frygt ikke amoritternes guder, i hvis land I bor! Men I adlød ikke min røst!"    
Vi må forvente at israelitterne forhærder deres hjerter imod profetens irettesættelser. Vi hører efter om de svarer: "Vi ønsker ikke at hele tiden blive mindet på vore synder. Sig fredfulde, opmuntrende og håbefulde ord til os, men fremhold ikke altid det dystre forhold i vort frafald." Hvor ofte vender Guds bekendende folk i vore dage sig bort fra belæringen, og forsømmer de ofte gentagede advarsler. De ønsker ikke at blive mindet om deres karaktermangler. De er uvillige til at lade sig irettesætte for deres stolthed og afguderri og vende sig fra Guds krav for at søge verdens vinding, venskab og fornøjelser.    
Sådan var den måde som nogle af israelitterne modtog irettesættelsesbudskabet på. Havde folket nydt fremgang, ville denne følelse af oprør, uden tvivl have været generel; men i deres fortvivelse af deres fjenders undertrykkelse, med mangler og endog sult der gik dem til ansigtet, mærkede de deres behov for hjælp fra Gud. De vidste at hvis ikke han, som de havde vanæret sådan skulle vise sin magt for deres udfrielse, så måtte de gå fortabt. I dyb ydmyghed accepterede de irettesættelsesbudskabet, bekendte deres synder, og bønfaldt om den Allerhøjestes barmhjertighed.    
Deres bønner blev hørt, og Herren udsendte en mand der var blevet som han har valgt til at handle som Israels udfrier. Den som var udvalgt var Gideon, af Manassas stamme. Midianitterne havde fejet som en fortærende plager over landet. Det var kun under de største vanskeligheder at hebræerne kunne skjule mad nok til at redde dem fra forestående hungersnød. Gideon havde dog, bibeholdt en mindre del hvede, og frygtede at slå det på tærskepladsen, så han havde taget til vingården, nær vinpersen. Da der var længe til vindruernes høst, ville midianitterne ikke være opmærksom på det sted.    
Idet han arbejdede i hemmelighed og tavshed, tænkte han med sorg på Israels tilstand. Han tænkte på Israels herlige sejre i fortiden, dets nuværende usle tilstand og om den endnu dystre udsigt for fremtiden, og hans ånd blev vakt inde i ham. Med dyb alvor betragtede han, hvordan undertrykkerens åg kunne brydes af hans folk. Efter alt at dømme var dette umuligt. Israelitterne var modløse og nedtrykte. De havde vanæret Gud ved deres afgudsdyrkelse, og de nærede kun lidt tillid til, at han ville virke for dem.    
Gideon opgav næsten at inspirere folket med tro eller håb, men han vidste, at Herren ville virke mægtigt for Israel, som han havde gjort i fortiden. Hele hans sjæl råbte til Gud. Han følte, at selvom han skulle stå alene, så ville han ikke frygte for at slå et slag mod undertrykkerne, hvis han blot havde forvisningen om, at Gud var med ham.    
Mens Gideon var beskæftiget med sådanne tanker, viste en Herrens engel sig pludseligt for ham og henvendte sig til ham med ordene: "Herren er med dig, stærke kriger!"    
Gideons melankolske tanker åbenbares i hans svar: "Ak, herre! Hvis Herren er med os, hvorledes er da alt dette kommet over os? Og hvad er der blevet af alle hans undergerninger, som vore fædre fortalte os om, idet de sagde: førte Herren os ikke ud af Ægypten? Nu har Herren forstødt os og givet os i Midjans hånd!"    
Himlens budbringer svarede: "Drag hen i denne din kraft, så skal du frelse Israel af Midjans hånd; sandelig, jeg sender dig!"    
Med en fornemmelse for sin egen uegnethed for et så vigtigt arbejde, udbrød Gideon: "Ak, herre! Hvorledes skal jeg kunne frelse Israel? Se, min slægt er den ringeste i Manasse og jeg den yngste i mit fædrenehus!"    
Så gav englen han den fornemme forsikring: "Hvis jeg har fundet nåde for dine øjne, så lad mig få et tegn på, at det er dig, som taler med mig!"    
Gideon ønskede et tegn på, at den, der nu talte til ham, var den samme, som talte til Moses i den brændende busk. Engelen havde skjult sin nærværelses guddommelige herlighed, men det var ingen anden end Kristus, Guds Søn. Når en profet eller en engel gav et guddommeligt budskab, var han ord: "Herren siger, jeg vil gøre dette," men det siges om den, der talte med Gideon, "Herren sagde til ham: Jeg vil være med dig" [vers 16 i King James-oversættelsen].    
Idet han ønskede at vise sin strålende gæst særlig ære, og efter at have fået forvisningen om, at Engelen ville vente, skyndte Gideon sig til sit telt og ud af sit sparsomme lager tilberedte et gedekid og usyret brød, som han bragte og satte frem for ham. Gideon var fattig, dog var han rede til at være gæstfri uden at klage.    
Da gaven blev præsenteret, sagde Engelen: "Tag kødet og det usyrede brød, læg det på klippen der og hæld suppen ud derover." Det gjorde Gideon, og så gav Herren det tegn, han ønskede. Med staven i sin hånd rørte Engelen kødet og det usyrede brød, og en ild slog op af klippen og fortærede det hele som et offer og ikke som et gæstfrit måltid; for han var Gud, og ikke menneske. Efter dette tegn på sin guddommelige karakter forsvandt Engelen.    
Da han blev overbevist om, at han havde set Guds Søn, blev Gideon bange og udbrød: "Ve, Herre, Herre, jeg har jo set Herrens engel ansigt til ansigt."    
Så viste Herren sig nådigt for Gideon anden gang og sagde: "Fred være med dig! Frygt ikke, du skal ikke dø!" Disse ord blev sagt af den samme medlidende Frelser, som sagde til de fristede disciple på den oprørte sø: "Det er mig; frygt ikke!" Den samme, som viste sig for de sørgende i salen ovenpå og talte de selvsamme ord, som blev sagt til Gideon: "Fred være med eder!" Netop den samme Jesus som vandrede i ydmyghed som mennesker blandt menneskebørnene, kom til sit første folk, for at rådgive, diktere, befale, opmuntre og irettesætte dem.    
Den familie Gideon kom fra stærkt inficeret med afgudsdyrkelse. Hans fader rejste et stort alter ved Ofra, hvor han boede for Baal, som byernes folk skulle dyrke. Gideon blev befalet at udslette dette alter, og nedhugge de små lunde omkring det, og i dets sted rejse et alter for Jehova, på den klippe hvorpå offeret blev fortæret, og der give et offer til Herren. Gideon udførte trofast disse anvisninger, gjorde det om natten, så han ikke skulle tvinges til at afstå det, om han forsøgte om dagen.    
Israels befriere må erklære krig mod afguderi, før han gik i krig mod sit folks fjender. Han må højagte Guds ære frem for sin faders ære, og betragte den guddommelige befaling som mere bindende end forældrenes autoritet.    
At sende et offer til Herren, var blevet overdraget præster og levitter, og var blevet begrænset til Silos alter; men Han som havde oprettet den jødiske husholdning, og hvem alle tjenester peger hen til, havde magt til at ændre disse krav. I dette tilfælde så han det var rigtigt at forlade den rituelle bestemmelse. Det var af største betydning at Israels udfrielse skulle ske som en højtidelig protest mod baaldyrkelsen, og en anerkendelse af Jehova som den eneste sande og levende Gud.    
Når byens mand, tidlig om morgnen, kom for at betale deres helliggaver til Baal, blev de stærkt overrasket og opildnet over hvad var fundet sted. Det blev hurtigt kendt at det var Gideon som havde gjort dette, og intet andet end hans blod kunne tilfredsstille disse bedrageriske afguder. De begyndte straks at gå ham efter hans liv.    
Gideon havde fortalt sin fader, Joasj, om englens besøg, og om løftet om at Israel skulle befries. Han fortalte ham også om den guddommelige befaling at udslette Baals alter. Guds Ånd bevægede Joasjs hjerte, Han se at de guder som han havde dyrket ikke havde magt til at endog redde dem selv fra fuldstændige udslettelse, og kunne derfor ikke beskytte deres tilbedere. Når den afgudsdyrkende forsamling afkrævede Gideons død, stod Joasj frygtløst fast på sit forsvar, og dristede sig til at vise folk hvor magtesløs og uværdige deres guder var til at stole på og tilbede: "Vil I virkelig stride for ba'al eller hjælpe ham? Den, der strider for ham, skal dø inden i morgen! Er han Gud, så lad ham stride for sig selv, siden hans alter er nedbrudt!"    
Han mindede dem om at dødens straf ville hvile retmæssigt på dem selv i stedet for på Gideon, for de havde brudt Guds lov imod afguderi.    
Hele overenskomsten med oprørende appeller for Gideon, havde en mægtig virkning på Ofras folk. Alle tanker om vold var gået bort, og var bevæget af Herrens Ånd. Gideon stødte i krigsbasunen, de var de første der samlede sig under ham. Så sendte han budbringere udover sin egen stamme Manassa, og også til Aser, Zebulon og Naftali, og alle adlød kaldet med glæde.    
Gideon følte sin egen utilstrækkelighed til den store gerning foran ham dybt. Han turde ikke stille sig selv foran hæren uden afgjort bevis på, at Gud havde kaldet ham til denne gerning, og at han ville være med ham. Han bad: "Hvis du vil frelse Israel ved min hånd, som du har lovet, så lægger jeg nu dette fåreskind på tærskepladsen, og falder der så dug alene på skindet, medens jorden ellers bliver ved at være tør, da ved jeg, at du vil frelse Israel ved min hånd, som du har lovet."    
Herren besvarede sin tjeners bøn. Om morgenen var fåreskindet vådt, mens jorden var tør. Men nu foreslog tvivl, at uld naturligt absorberer fugt, når der er fugt i luften, og at prøven ikke var afgørende. Så han bad om et nyt tegn, idet han ydmygt bad om, at tvivlen ikke måtte gøre Herren vred. Hans bøn blev besvaret.    
Herren vælger ikke altid mennesker med de største talenter til sit arbejde, men han vælger dem som han bedste kan bruge. Enkeltpersoner som kunne gøre en god tjeneste for Gud, må for en tid overlades i mørke, tilsyneladende ubemærket og ubeskæftiget af deres Mester. Men hvis de trofast udfører opgaverne i deres ydmyge position, har en villighed til at arbejde og til at ofre for ham, vil han på sit eget tidspunkt betro dem med større ansvar.    
Ydmyghed kommer før ære. Herren kan bedst bruge dem som er mest følsomme i deres egen uværdighed og utilstrækkelighed. Han vil lære dem at udøve troens mod. Han vil gøre dem stærke ved at forene deres svaghed med hans magt, gøre dem kloge ved at forbinde deres uvidenhed med hans visdom.    
Gud vil acceptere alle deres tjeneste som vil arbejde i lydighed mod hans vilje, som på ingen måder vil modgå sin samvittighed, som ikke vil lade sig lede bort fra pligtens sti. Hvis vi vælger det, må vi gøre optegnelser i vore liv, så vi ikke bliver til skamme over for os selv når alle hjertets hemmeligheder åbenbares, og ethvert menneskes arbejde skal vejes på sandhedens vægtskåle. Herren beskæftiger mennesker som sine kollegaer, men lad ingen tro at de er absolut nødvendige for Guds arbejde, så de ikke kan undværes.    
De lærenemme og betroede mennesker, med det rette fortsæt og rent hjerte, behøver ikke at vente på store anledninger eller ekstraordinære evner før de bruger deres kræfter. De bør ikke stå ubeslutsomme, tvivlende og bange for hvad verden vil sige eller tænke om dem. Vi skal ikke betynge os selv med ængstelige bekymringer, men gå frem, og stille udføre arbejdet trofast, som Gud har givet os, og overlade resultatet helt til ham.    
Hvis de bevarer deres oprigtighed, deres ydmyghed, kan den fattigeste, svageste og ydmygeste Kristi efterfølger, der arbejder i kærlighed, starte bølger af velsignelser der breder sig længere ud og dybere ned, for at opildne og velsigne verden. For at de kan gøre dette, må Kristus skinne frem i deres karakter. Lad dagliglivet være en genspejlning Kristi liv, og vidnesbyrdet der således frembæres til verden vil således have en mægtig indflydelse. Himlen alene vil åbenbare frugterne fra et uselvisk og helligt liv. Den store strid om sand imod vildfarelse, må fremføres af mennesker som optænder deres vokslys på det guddommelige alter. Det kan virke som at de onde er fremherskende for en tid, men til sidst vil retfærdigheden vinde sejr. Enhver retfærdig handling vil optegnes i livets bog, og vil blive huset og belønnet af Gud.  

30 06 1881 The Signs of the Times En trosprøve   
 Gideons mod blev stærkt styrket ved tegnene af den guddommelige gunst der blev forundt ham. Uden tøven, gik han ud med alle styrker for at kæmpe mod midianitterne. Men nu ventede der ham en anden hård trosprøvelse. Med en umådelig hær af indtrængende fjender foran ham, toogtredive tusinde hebræere, der lod til at være i modsætning som blot en håndfuld - kom Herrens ord til ham: "Du har for mange folk hos dig, til at jeg kan give midjaniterne i deres hånd; gjorde jeg det, ville Israel gøre sig stor over for mig og sige: Min egen kraft skaffede mig sejr! Lad derfor udråbe for folket: enhver, som er ræd og angst, skal vende hjem!"    
Der var blevet gjort en lov i Israel som, før de tog i krig, som fulgte den erklæring som blev udråbt ud over hæren: "Er der nogen, som har bygget et nyt hus og endnu ikke indviet det, må han have lov at vende hjem til sit hus, for at ikke en anden skal indvie det, om han falder i slaget. Og er der nogen, som har plantet en vingård og ikke taget den i brug, må han have lov at vende hjem til sit hus, for at ikke en anden skal tage den i brug, om han falder i slaget. Og er der nogen, som har trolovet sig med en kvinde, men endnu ikke taget hende til hustru, må han have lov at vende hjem til sit hus, for at ikke en anden skal tage hende til hustru, om han falder i slaget." Og tilsynsmændene skal fremdeles tale til folket og sige: "Er der nogen, som er bange og forsagt, må han have lov at vende hjem til sit hus, for at ikke hans brødre skal blive forsagte, som han selv er det!" Hvilken slående illustration er dette om Kristi ømme og medfølende kærlighed! Han som indførte relationer for livet og slægtsbånd, gjorde særlige tilvejebringelser for at disse ikke brydes i vid udstrækning. Han vil ikke have nogen går ufrivilligt ud i kamp. Denne proklamation fremsættes også den indflydelse på en kraftfuld måde, som kan udøves af et menneske, der mangler tro og mod, og viser derud over virkningen af vore tanker og følelser på vor handlemåde.    
"Som et menneske tænker i sit hjerte, sådan er han." De tanker og følelser der gemmes giver ledelse og styring, og afgør derved karakteren. En stærk og velafbalanceret karakter opbygges af trofasthed i de små, såvel som i livets større ting. Et menneske måles ikke ved den kraft han lægger i større anstrengelser, men i den iver og renhed han frembringer i dagliglivets omsorg og ansvar.    
Sand Kristen karakter kendetegnes med en enkelthed, en ukuelige beslutsomhed, som nægter at give efter for verdslig påvirkning, som vil tilstræbe intet mindre end bibelstandard. Hvis mennesker lader sit mod miste i Guds tjeneste, vil den store fjende komme med overmådelig mange grunde til at vende dem fra pligtens tydelige sti, til en magelighed og uansvarlighed. Dem som kan blive bestukket eller forlokkes, miste modet eller forfærdes, vil ikke være til tjeneste i den kristne krigsførelse. Dem som sætter deres lid til verdslige rigdomme eller verdslig ære, vil ikke støde slaget imod magterne og myndighederne, og åndelig ondskab på høje steder.     
Alle som vil være soldater af Kristi kors, må påtage sig rustningen og berede sig til kamp. De bør ikke skræmmes af trusler, og forfærdes af farer. De må være forsigtige i farens stund, alligevel faste og brave for at stå ansigt til ansigt med fjenden og gøre kampen for Gud. Helligelsen som Kristi efterfølger må være fuldstændig. Fader, moder, hustru, børn, huse, lande, alt må være i anden række frem for Guds værk og sag. Han må gøre det villigt, muntert, lystigt, uanset hvad han i Guds forsyn kaldes til at lide. Hans endelige belønning vil være at dele den evige herligheds trone med Kristus . . .    
På grund af Israels hæres svage tilstand, i modsætning til fjendens antal, undlod Gideon at komme med den sædvanlige erklæring. Han blev fyldt med forbavselse over erklæringen at hans hær var for stor. Men Herren så den stolthed og vantro der eksisterede i dette folks hjerter. Vækket af Gideons opirrende appeller, havde de indskrevet sig i hæren; men da de så mideanitternes store skarer, mistede de modet. Havde israelitterne sejret, ville disse mænd have tilskrevet sejren deres egen dygtighed og modighed, frem for at tilskrive det Jehovas barmhjertighed og magt. Som et folk havde de kun lille tro på Gud. Mange led skyldsfølelse med dårlig samvittighed.    
I stedet for at være for mange, følte israelitterne at de var for få; men Gideon gav proklameringen sådan som Herren havde anvist. Med et sug i maven så han toogtyvetusinde, eller mere end to-tre gange af hele hans styrke, der forlod deres hjem.    
Disse ord blev sagt af den samme medlidende Frelser, som sagde til de fristede disciple på den oprørte sø: "Det er mig; frygt ikke!" Den samme, som viste sig for de sørgende i salen ovenpå og talte de selv samme ord, som blev sagt til Gideon: "Fred være med eder!" Netop den samme Jesus som vandrede i ydmyghed som mennesker blandt menneskebørnene, kom til sit første folk, for at rådgive, diktere, befale, opmuntre og irettesætte dem.    
Atter kom Herrens ord til sin tjener: "Endnu er der for mange folk; før dem ned til vandet, der vil jeg sigte dem for dig. Den, jeg siger skal gå med dig, han skal gå med; men enhver, om hvem jeg siger til dig: denne skal ikke gå med dig, han skal ikke gå!"    
Folket blev ført ned til søsiden, og forventede at gøre hurtigt angreb på fjenden. Nogle få tog hastigt en smugle vand i hånden og drak det idet de gik videre, men næsten alle bøjede sig ned på deres knæ, og drak i ro og mag fra vandoverfladen. Dem som tog af vandet i deres hænder, var kun omkring tre hundrede ud af ti tusinde; allige blev disse udvalgt, og den store hær fik lov at vende tilbage til deres hjem.    
Her ser de enkle midler hvorved karakteren ofte prøves. Dem i denne meget farlige tid som har i sinde at dække deres egne behov, er ikke mennesker der stoles på i en nødssituation. Guds udvalgte mennesker er de få som ikke tillader at deres egne behov forhindrer dem i at udføre pligten. De besidder ikke kun mod og selvkontrol, men de er troens mænd. De har ikke besmittet sig selv med afgudsdyrkelse. Gud vil lede dem, og gennem den kan han udvirke udfrielse for Israel. Herren har påtænkt at vise sit folk at han er deres styrkes kilde. Ved at bruge enkle midler, vil han inrettesætte deres stolthed og selvophøjelse.    
Ligesom det gamle Israel, ligeså er det med Guds folk i denne verdens tidsalder. Herren kan kun gøre lidt for menneskens børn, for de har så let ved at gøre sig selv klogere end deres Skaber. Hvis de velsignes med et mål af succes, kan mange blive ophøjede og selvsikre, og glemme deres afhængighed af Gud. Der sættes så meget lid til menneskers planer og metoder, og så lidt tro på Jakobs mægtige Gud; så meget mekanisk maskineri, og så lidt af den Allerhøjestes lifgivende Ånd og kraft.    
Kristus er verdens lys. Al visdom og al kundskab der flyder ra Ham, som er visdommens udspring. Han påbyder sine efterfølgere: "Således skal jeres lys skinne for menneskene, for at de må se jeres gode gerninger og prise jeres Fader, som er i Himlene." Når det genspejles er det i hans disciple, som Kristi guddommelige elskelighed åbenbares i, overfor verden. Dem som forlader evangeliets enkelthed, er gået for at fremme deres Leder; men Kristus siger: "Følg mig."    
Alle som føjer stoltheden og selvisheden, "praler sig imod Gud," vil han udskille fra Sit arbejde; og vil vælge dem som vandrer på ydmyghedens og lydighedens sti i stedet for, anerkende at al deres succes kommer fra Gud.    
Alle de undere som Gud har udvirket for sit folk, er blevet udføret for de allermest enkle mider. Når Guds folk er helt helliget til ham, så vil han bruge dem til at fremføre sit værk på jorden. Men vi bør huske på at uanset hvilken succes der følger os, så tilkommer æren Gud; for alle evner og kræfter er en gave fra ham.    
Til det yerste vil Gud prøve deres tro og mod, som han har betroet ansvar i hans arbejde. At føre sig frem vil ofte være forbudt. Selvom Gud gentagende gange har forvisset os om sin hjælp, vil troen dog næste vakle. "Så siger Herren," må være vort faste tillid, uafhængig af menneskelige fornuftslutninger, eller tilsyneladende umulige ting.    
Gideons og hans hæres erfaring havde til hensigt at give en lektie i enfoldighed og tro. Den leder, som Gud havde valgt, besad ikke nogen fremstående stilling i Israel. Han var ikke hersker, levit eller præst. Han betragtede sig selv som den ringeste i sin faders slægt. Menneskelig visdom ville ikke have udvalgt ham; men Gud så i Gideon en oprigtig mand med moralsk mod. Han stolede ikke på sig selv, og han var villig til at lytte til Guds lære og udføre hans hensigter. Herren er ikke afhængig af mennesker i høje stillinger, mennesker med stort intellekt eller stor kundskab. Sådanne mennesker er ofte stolte og selvtilstrækkelige. De føler sig kompetente til at opfinde og udføre planer uden vejledning fra Gud. De skiller sig fra det sande Vintræ, og dermed bliver de tørre og frugtløse som visne grene.     
Herren vil gøre menneskets praleri til skamme. Han vil give fremgang til de svageste anstrengelser og de mindst lovende metoder, når de er guddommeligt udvalgte og påbegyndes med ydmyghed og tillid. Gud vil ikke prøve vor tro at vi ikke kan klare det. Han vil give os tilstrækkelige beviser, så vi i vor svaghed, kan læne os ad hans styrkes arm, og sole helt på hans magt. Talenter, uddannelse og indflydelse under Helligåndens helliggørende indflydelse, må bruges i Guds tjeneste; men de tjener Satan oftere end Jesus Kristus.     
Himmelens Majestæt vandrede blandt menneskenes børn med en konges værdighed; dog bevarede han enfoldigheden af et lille barn. Man hørte ham aldrig prale af sin overlegenhed, ophøje sin egen magt, evne eller sine færdigheder. Kristus var jordens Skaber; han var herlighedens konge; dog bragte hans liv i sagtmodighed og ydmyghed skam over menneskers stolte pralen. Han var legemliggørelsen af visdom, kundskabens kilde. Lad de, som vil prale af deres overlegne evner, lære af den store Lærer. Jesus indbyder alle: "Lær af mig, thi jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet, så skal I finde hvile for jeres sjæle." Han sagde til sine disciple: "Hvis I ikke vender om og bliver som børn, kommer I slet ikke ind i Himmeriget."    
Hvordan ser Gud på mennesker som gemmer på stolthed, og praler af deres overmådelighed, når de er afhængige af Ham for hver vejrtrækning de gør, for den mad de spiser, for det tøj de klæder, og over alt dette, for den dyrebare fornuftighedsgave, - tankens kraft? Lad Guds hånd lægges på mennesker, lad sindet blive overtåget, og hvad vil han da have at prale sig af? Succesen er ikke afhænging af styrke eller antal. Gud kan udfri ved hjælp af få så vel som ved mange. En stor menighed er ikke nødvendigvis en stærk menighed. Nogle af dens medlemmer kan gemme på selviskhed, stolthed eller vantro; nogle kan være uærlige, andre fordærvet i hjerte og i liv. Alt dette er en kilde til svaghed for menigheden. De pådrager sig Guds rynkede mine over sit folk, og den store sjælefjende vil arbejde igennem dem, for at fremme sin egen sag.    
I gamle dage blev de, hvis verdslige interesser drog deres hjerter fra Guds sag, pålagt at vende tilbage til deres hjem. Det var bedre for sandhedens sag i dag, hvis dem hvis opmærksomhed er optaget af private sager, vil skulle sig ud fra Guds arbejde, og give sig selv til de ting som deres hjerte fryder sig ved. Så vil de ikke med deres forkerte eksempel, udøve en så farlig indflydelse på andre.    
Gud æres ikke så meget af det stor antal, så af deres karakter der tjener ham. Han påskønner moralsk værdi. Han trækker en skillelinje mellem dem som bærer hans navn ved bekendelse, og dem hvis karakter viser dem at være hans børn. Dem som har Gudsfrygt, vil lytte til hans råd, og adlyde dem. De vil ikke være tilfredse med falske teorier, eller bygge på falske principper for at få et venskab med verden. Alligevel vil de samtidig værne om og være eksempel på de dyder, som fremmer familiens, menighedens og samfundets lykke.     
Mange som har ansvarsfulde stillinger i Guds menighed, ofrer deres renhed for at få de ugudeliges gunst. En stærk strøm fejer nedad, og de beslutter at det er nemmere at flyde med tidevandet end at ro imod den. Ligesom Israels børn, ofrer de Guds velsignelser på grund af deres magelighed og åndelige ladhed. Mange sætter afguder op i deres hjerter, - selvishedens afguder, stolthedens afguder, og kærlighed for opvisning. Evige ting mister deres værdi. Trækkes den indflydelse tilbage som Gud har givet for at bevare og styrke vor åndelighed, så forfalder den og dør. Vi må hele tiden søge at drage nær til gud, og lære hans vilje. Vi må blive verden mere ulig, og mere Kristus lig i karakter.  

13 10 1881 The Signs of the Times Den nedadgående sti   
 Et forkert trin baner vejen for det andet. Samson havde overtrådt Guds bud ved at tage en hustru fra filistrenes døtre, og inden længe vovede hans sig ind igen blandt det folk - ny hans dødsfjender - og slippe tøjlerne for hans uretsmæssige lidenskaber. Ved at stole tillidsfuldt til hans egen store styrke, som han indgød en så stor rædsel hos filistrene med, tog han frimodigt frimodig Gaza, en af deres største og mægtigste byer, og besøgte en skøge på det sted.     
Denne skændige nyhed blev hurtig kendt for byens indbyggere, som var ivrige efter at hævne deres ærefrygtsindgydende fjende. I frygt for at angribe ham sendte de ikke desto mindre forstærkninger, og satte en tapper vagt ved byporten, opsat at dræbe ham om morgenen på en eller anden måde.    
Ved midnat vågnede Samson op. Den anklagende samvittighedsstemme fyldte ham med anger, da han huske at han havde brudt sin løfte som en nazarær. Men på trods af hans synd, havde Guds barmhjertighed ikke svigtet ham. Hans store styrke gjorde atter at han kunne blive udfriet. Han brød byporten ud af set sted, tog det hele, med sine tværstænger og stolper, og bar den flere kilometer, op på en toppen af en bakke, på vej til Hebron; var vagerne imidlertid for overraskede og rædselsslagne til at forhindre og forfølge ham.    
Men også denne knebne flugt tjente ham ikke til at afholde sig fra sin onde handlemåde. Det tredje skridt nedad fulgte hurtigt efter det andet. Han vovede sig ikke mere ind på filistrenes territorium, men hjemsøgte de sanselige fornøjelser, som lokkede ham i fordærv. "Han elskede en kvinde i Sereks dal." Hendes navn var Delia, som ganske passende betyder optærende, eller forspild. I selskab med denne troldkvinde, spildte Israels dommer dyrebare timer som kunne være blevet helligt brugt på hans folks velfærd. Men de forblindende lidenskaber som endog gør den stærkeste svag, havde vundet kontrol over fornuften og over samvittigheden. Sereks dal, et lille dalstrøg ikke langt fra sit eget fødested, blev hyldet for sine vingårde. Disse fristede også den vaklende nazaræer, som allerede havde hengivet sig i vindrikning, og bryde et andet bånd, som holdt ham til afholdenhed, til renhed og til Gud.    
Filistrene kender godt til den guddommelige lov, og dens fordømmelse af sensuelle lyster. De holdt vågent øje med alle deres fjendes bevægelser, og da han fornedrede sig selv af denne nye forbindelse, og de sø troldkvindens forheksende kraft, besluttede de, igennem hende, at gøre hans endeligt.    
Derfor blev der sendt en deputation bestående af en leder fra hver af de fem filisterstater til Serek-dalen. Det var ikke deres hensigt at pågribe ham da han havde så stor styrke, men lære om det var muligt at tage hans styrke bort fra ham. En så forunderlig kraft, der overgik noget som de nogen sinde har kendt før; det om Anaks berømte efterkommere, som boede iblandt dem, kan ikke sammenlignes med det, og filistrenes overherrer besluttede at det måtte være overnaturligt, resultatet af en tilstand som må forandres, eller en fortryllelse som må brydes. De bestak derfor Delila til at finde hemmeligheden bag hans styrke, og afsløre den for dem, gav hende elleve hundrede sekel sølv for hver af dem, der sammenlagt beløb sig til mere end tre tusinde dollars.    
Idet bedrageren stillede Samson sine spørgsmål, bedragede han hende ved at sige at andre mænds svaghed kunne komme over ham, hvis visse metoder blev prøvet. Da hun prøvede det efter, blev bedrageriet opdaget. Så anklagede hun ham for falskneri, og sagde: "Hvordan kan du siger at du elsker mig, når du har bedraget mig og løjet over for mig disse tre gange, og har ikke fortalt mig hvori din store styrke ligger?"    
Samsons forgabelse virkede næsten utrolig. Først var han ikke helt så forhekset at hemmeligheden blev afsløret; men han havde gået ind sjæleforråderens net med fuldt overlæg, og dets masker strammes mere og mere omkring ham for ethvert skridt. Tre gange fik han det klareste bevis på at filisterne havde indgået forbund med hans charmetrold for at udslette han; men når hendes hensigter svigtede og hans styrke ventede tilbage, behandle hun sagen som en spøg, og han forblændede blindt al frygt for fare.    
Dag for dag pressede og tilskyndede Dellia ham, indtil "hans sjæl var ærgret til døde," alligevel holdt en listig magt ham til hendes side. Hendes hjerte var til den bestikkelse der fristede hende, og hun brugte alle sine lokkemidler for at sikre sig den. Da Samson til sidst blev overvundet af det fortryllende net som han ikke lod til at have kræfter til at bryde, gjorde Samson hemmeligheden bekendt: "Ingen ragekniv er kommet på mit hoved, thi jeg har fra moders liv af været en Guds nasiræer; hvis mit hår rages af, mister jeg mine kræfter og bliver svag som alle andre mennesker."    
Bedrageren lyttede ivrigt til hans ord, fuldt overbevist over hans seriøse og alvorlige måde at sige sandheden på; og hun besluttede sig for at benytte sig af det. En budbringer blev straks sendt afsted til Filistrenes herrer, og bød dem instændigt at komme straks til hendes kammer uden tøven. Derefter sente hun en mand som, når krigeren sov med sit hoved på hendes knæ, at rage hans store hår af. Da hun så for tredje gang kaldte: "Filistrene er over dig, Samson!" våbnede han pludselig op, og troede at han kunne bruge sin styrke som før, og udslette dem alle; men hans kraftesløse arme nægtede at adlyde ham, og så vidste han at Herren havde forladt ham.    
Da han var blevet klippet, begyndte Dilla at irritere ham og pådrage ham smerte, og derved få trængsler ud af hans styre; for filistrene turde ikke nørme ham før de var helt overbeviste om at hans kraft var borte. Så pågreb de ham, og stak begge hans øjne ud, og så tog de ham til Gasa. Der blev han bundet med stærke kobberlænker, og hold ham i deres fængsel som et sejrstrofæ, og tvang ham til hårdt slavearbejde.    
Hvilken forandring var det for ham at han havde været Israels dommer og fronkæmper! - nu svag, blind, til gange, nedværdiget til den mest simple tjeneste! Lidt efter lidt havde han overtrådt vilkårene for hans hellige kald. Gud havde længe båret over med ham, men da han overgav sig selv til syndens magt, som at forråde hans hemmelighed, det øjeblik forlod Gud ham. Der var ingen dydighed i hans lange hår, i sig selv, men et var et tegn på loyalitet mod Gud, og når symbolet blev offer for lystige lidenskaber, blev de velsignelser dette tegn havde også sat over styr. Var Samson blevet barberet uden fejl fra hans side, ville hans styrke var blevet der. Men hans adfærd viste lige så meget foragt for Guds gunst og autoritet, som om han i selvforagt havde skilt sig af med sine hovedlokker. Derfor lod Gud ham udstå resultaterne af sin eget tåbelighed.    
I hans lidelser og ydmygelse, en hån for filistrene, fik Samson anledning til tænke over det, og han lærte mere og mere om sin egen svaghed end han havde vist nogen sinde før. Idet hans pinsler ledte til anger, begyndte hans hår gradvist at vokse, tilkendegav at hans ekstraordinære kræfter kom igen, men hans fjender, betragtede ham bare som en lænket hjælpeløs fange, fik ingen bange anelser.    
Da filistrene jublede over deres store sejr, tilskrev de deres guder æren, priste dem som mægtigere end Israels Gud. I stedet for at kampen var imellem Samson og Filistrene, var den nu imellem Jehova og dragen, og derved blev Herren bevæget til at hævde Sin mægtige kraft og Sin højeste autoritet. En god anledning til dette blev snart givet. Filistrene havde en fest til ære for deres gud Dagon. En umådelig stor gruppe mennesker var samlet, og under deres ugudelige fests højdepunkt, beordrede fangen at komme frem, så folket får en ny underholdningskilde. Skaren hilste hans fremmøde med sejrsråb og priste deres gud som derved havde underlagt "deres lands skændsmand." Samson havde været en skamplet for folket tidligere; men nu forhånede endog folkets ledere hans ulykke.    
Den vældige bygning var fyldt med modige og tapre. Endog taget var tæt pakket med tusindevis af tilskurere. Efter en tid spurgte Samson, som om han var træt, om lov til at hvile sig op ad to hovedsøjler, som holdt templets tag. Så udåndede han bønnen: "Herre, herre, kom mig i hu og giv mig kraft, o Gud, kun denne ene gang, så jeg kan hævne mig på filisterne for begge mine øjne på een gang!" Med disse ord greb han søjlerne med sine mægtige arme, og med råbet: "Lad mig dø sammen med filisterne!" bøjede han sig ned og taget faldt, ødelagde med et skæbnesvanger greb, hele den umådelige hær. " Således dræbte han ved sin død flere, end han havde dræbt i levende live."    
Gud havde udtænkt at Samson skulle udrette et stort arbejde for Israel. Derfor måtte der vises den største omsorg for livets begyndelse og give ham de bedste betingelser for fysisk styrke, forstandsmæssig livskraft og moralsk renhed. Havde han ikke vovet sig ud iblandt de ugudelige og tøjlesløshed, ville han ikke have givet så grundigt efter for fristelse. Fysisk var han den stærkeste på jorden; men i selvkontrol, renhed og fasthed, var han det svageste menneske. Hans lidenskaber blev ikke underlagt fornuften og gudsfrygten. Den smukke kvindes lokkemidler er ofte farlige fristelser for den unge. Dem som ikke gør Gud til deres styrke, vil blive overvundet af Satans bedrag.    
Netop de mennesker som Gud vil bruge som sine tjenere, bruger den frygtelige fjende sine største kræfter på at lede på vildspor. Alligevel viser det hellige ord ædle eksempler til vor opmuntring, om mænd som i Guds styrke modstod de voldsomste angreb mod mørkets kræfter. Den unge Josef blev underlagt den hårdeste fristelse. Den kom fra en i en høj stilling, en hvis misundelse kunne ødelægge hans verdslige udsigter. Josefs fremtidige liv blev afgjort af de beslutninger han traf i prøvende stund. Hans så stille og roligt op mod Himlen, og udbrød: "Hvor skulle jeg da kunne øve denne store misgerning og synde mod Gud!" Ilden af uhellig lidenskab fik ikke lov at blusse op. Guds befalinger, Guds løfte stod foran Josef. Han følte at hans alt-seende øje var over ham, bredte sig til alle hans tanker, banede vej til hjertets hemmeligheder, til de motiver som ligger under for hver handling.    
Samson havde i sin usikkerhed den samme kilde til styrke, som Josef havde. Han kunne vælge det rigtige eller det forkerte, som han ønskede. Men i stedet for at gribe fat i Guds styrke, tillod han sin naturs vilde lidenskaber at få frit løb. Fornuftens magt var fordærvet, moralen ødelagt. Gud havde kaldet Samson til en stilling med stort ansvar, ære og gavn. Men han skulle først lære at regere ved at adlyde Guds love. Josef var fri til at vælge sin moral. Godt og ondt lå foran ham. Han kunne vælge stien med renhed, hellighed og ære, eller stien med umoral og forfald. Han valgte den rette vej, og Gud billigede. Samson stod i de samme fristelser, men han havde selv valgt dem, og han gav lidenskaberne frie tøjler. Den sti, han gik ind på, endte i skam, ødelæggelse og død. Hvilken kontrast til Josefs historie!    
De unge i dag kan velsigne eller fordærve deres fremtidige liv. Gud kalder unge mænd i deres manddoms styrke og ære til at gøre tjeneste for ham. Men mange som Gud kunne bruge, nægter at adlyde. De ønsker at få sig verdslig vinding og ære. For at blive en Kristi tjener må de anse det for at være for stort et offer.    
Beretningen om Samson bringer en lektie til dm hvis karakter endnu ikke er formet, som endnu ikke er gået ind i det aktive livs fase. De unge som går på vore skoler og colleger vil findes i alle slags sindelag. Hvis de ønsker løjer og tåbelighed, hvis de søger at undgå det gode for forene sig med det onde, har de anledningen. Synd og retfærdighed er foran dem, og de skal vælge for sig selv. Men lad dem huske på at det "som et menneske sår skal det også høste" Han der sår til kødet, skal høste kødelig fordærv; men han der sår til Ånden skal af Ånden høste evigt liv "  

27 10 1881 The Signs of the Times Samuels fødsel   
 Dommernes regeringsperiode i Israel slutter med Samuel, med nogle få eller rigere illustrative karaktertrak i den hellig bog. Der er også få, hvis livshistorie indeholder lektier af større værdi for den tænksomme bibelstuderende. Samuels far var Elkana, en levit, som boede i Rama i Efraims bjergland. Han var rig og havde indflydelse, en venlig mand, og en mand, der frygtede og ærede Gud. Hanna, Elkanas hustru, var en from og hellig kvinde. Ydmyghed, samvittighedsfuldhed, og fast tillid til Gud, var de fremherskende træk i hendes karakter. Om Hanna kan det virkelig siges, af den kloge mands ord: "Hendes husbonds hjerte stoler på hende, på vinding skorter det ikke."    
Elkanas kærlighed til sin udvalgte ledsager var dyb og uforanderlig; alligevel overskyggede en sky deres hjemlige lykke. Hjemmet var ikke gjort lykkeligt af barndommens røst. Til sidst ledte det stærke ønske om at forevige hans navn til husbond, som det ledte mange andre, til at gøre noget som Gud ikke billigede - at indføre en anden hustru i familien, som skulle være den første underordnet. Denne handling blev tilskyndet af en manglende tro på Gud, og blev fulgt af onde resultater. Den fred der hidtil havde forenet den harmoniske familie blev brudt. Slaget faldt på Hanna med knusende vægt. Al lykke syntes for evigt at være fejet bort fra hendes liv. Hun bar hendes prøvelser uden at klage, men hendes sorg var ikke desto mindre stærk eller bitter     
Peninna, den nye hustru, var en kvinde med et lavere sind, og en skinsyg og jaloux natur. Eftersom årene gik, og sønner og døtrene blev føjet til hjemmet, blev hun stolt og selvglad, og behandlede hendes rival med foragt og uforskammethed.    
Elkana overholdt trofast Guds forordninger. Tilbedelsen i Silo blev stadig fastholdt. Alligevel var den blevet uregelmæssig, og i nogle henseender ufuldstændig. Fra da af, havde Elkana ingen regelmæssig beskæftigelse i Tabernaklet, hvilken tjeneste han som levit var blevet helliget særlig til. Uanset dette, var hans iver i Guds tjeneste upålidelig. Med sin familie tog han op til Solo for at dyrke og ofre til de bestemte samlinger.    
Alligevel havde den onde ånd, midt imellem festerne i forbindelse med Gudstilbedelsen, fået forbandet hans hjem. Efter de andre ofre som var blevet gjort, var det sædvane at fredsofrene blev bragt. En særlig position som denne blev givet til præsten, og så forenede offergiveren, efter at have fordelt hvert familiemedlem en del af det tilbage, sig med dem i en højtidelig og dog glædelig fest. Ved disse anledninger, gav Elkana moderen til sine børn en del til hende selv, og til enhver af hendes sønner og døtre, og som et tegn på hensynet til Hanna, hendes første og bedst elskede hustru, gav han hende dobbelt portion. Dette oprøre skinsyge og jaloux hos den anden hustru, og hun forsvarede frækt hende krav over for overhøjheden som den højt begunstigede af Gud; og hun pegede hånende mod den kendsgerning at Hanna ikke have nogen børn, som bevis på Herrens mishag imod hende.    
Denne scene blev sat igen og igen, ikke kun ved de årlige samlinger, men altid hvor forholdene gav Peninna anledning til at ophøje sig selv på bekostning af hendes rivalinde. Denne kvindes handlemåde synes at være en prøvelse for Hanna, næsten mere end hun kunne klar. Satan brugte hende som sin agent til chikane, og om muligt til at genere og ødelægge, en af Guds trofaste børn. Idet hendes fjenders hån blev gentaget hver gang til de årlige fester, mistede Hanna sit mod og sjælsstyrke. Uden at kunne skjule sine følelser, græd hun uden at kunne styre sig. Glædesudtrykkende lod til at latterliggøre hende på enhver måde. Hun kunne deltage i festen.    
Hendes mand kendte årsagen til hendes sorg, forsøgte at trøste hende med forsikringen om hans uforanderlige kærlighed, og irettesatte hende mildt for at hengive sig sådan til sorg: "Hanna, hvorfor græder du, og hvorfor spiser du ikke? Hvorfor er du mismodig? Er jeg dig ikke mere værd end ti sønner?" Men det var umuligt for Elkana at helt forstå hendes følelser eller værtsætte sagen.    
Hanna pådrog ingen skam imod sin mand for hans ukloge ægteskab. Hun gik til Gud med den sorg, som hun ikke kunne dele med nogen jordisk ven, og søgte trøst kun hos ham, der havde sagt: "Kald på mig på nødens dag; jeg vil udfri dig." Der er en mægtig kraft i bøn. Vor store fjende søger konstant at holde den bekymrede sjæl væk fra Gud. Satan frygter en appel til himmelen fra den mest ydmyge hellige mere end dekreterne fra kabinetter eller kongers mandater.     
Hannas bøn kunne ikke høres af menneskers øre, men blev hørt af hærskarernes Herres øre. Hun bad inderligt om, at Gud måtte fjerne hendes skam og give hende den velsignelse, som blev højst værdsat af kvinder på den tid: moderskabets velsignelse. Idet hun kæmpede i bøn, udtalte hendes stemme ingen lyd, men hendes læber bevægede sig, og hendes ansigt gav udtryk for stor følelse. Og nu ventede der en anden prøvelse på den ydmyge ansøger. Idet ypperstepræsten Elis øjne faldt på hende, kom han hurtigt til det resultat, at hun var beruset. Drikkegilder havde i høj grad erstattet sand gudsfrygt blandt Israels folk. Tilfælde af umådeholdenhed var hyppige, selv blandt kvinder, og nu besluttede Eli sig til at give det, som han anså for at være en fortjent irettesættelse. "Hvor længe vil du gå og være drukken? Se at komme af med din rus!"     
Hanna havde været i samtale med Gud. Hun troede på, at hendes bøn var blevet hørt, og Kristi fred fyldte hendes hjerte. Hun havde en mild og følsom nature, alligevel hengav hun sig hverken til sorg eller vrede for den uretfærdige anklage om drukkenskab i Guds hus. Med passende ærbødighed for Herrens salvede, tilbageviste hun stille anklagen og fortalte sagen fra hendes synspunkt. "Nej, herre! Jeg er en hårdt prøvet kvinde; vin og stærk drik har jeg ikke drukket; jeg udøste kun min sjæl for Herrens åsyn. Regn ikke din trælkvinde for en dårlig kvinde! Nej, hele tiden har jeg talt ud af min dybe kummer og kvide!" Overbevist om at hans irettesættelse var uretfærdig, svarede Eli: "Gå bort i fred! Israels Gud vil give dig, hvad du har bedt ham om!"    
I sin bøn havde Hanna aflagt det løfte, at hun ville skænke Gud sit barn, hvis hendes bøn blev opfyldt. Hun fortalte sin mand om dette løfte, og han bekræftede det med en højtidelig tilbedelseshandling, før de forlod Silo.    
Hun fik den gave, som hun havde bedt så inderligt om. Da hun betragtede pantet på den guddommelige gunst, gav hun barnet navnet Samuel, bedt om hos Gud.    
Lige så snart som den lille var gammel nok til at blive skilt fra sin mor, opfyldte hun et højtideligt løfte. Hun elskede hendes barn af hele en moders hjertes; dag for dag indflettede hendes hengivenhed ham mere nært, idet hun overvågede hans voksende kræfter, og lyttede til barnets pludren; han var hendes eneste søn, himlens særlige gave; men hun tog i mod ham som en skat der var helliget Gud, og hun ville ikke tilbageholde giveren hvad er Hans. Tro styrkede moderens hjerte, og hun gav ikke efter den naturlige hengivenheds anledninger.     
Endnu en gang rejste Hanna med sin mand til Silo, og tog barnet for at give det til Herren, og også frembære gaver til offer og takoffer. Da hun nåede tabernaklet, opsøgte hun ypperstepræstens tilstedeværelse. Han genkendte hende ikke. Der var faktisk en slående modsætning mellem den blege, og sorgbetyngede ydmygt bedende, og den taknemmelige og lykkelige moder. Hanna fortalte omstændighederne om hendes tidligere samtale, og gav i Guds navn, den dyrebare gave til præsten og sagde: "Om denne dreng bad jeg, og Herren gav mig, hvad jeg bad ham om. Derfor vil jeg også overlade ham til Herren; hele sit liv skal han være overladt til Herren!" Eli var overrasket og fik dybt indtryk af den tro og og helligelse fra denne Israels kvinde. Han selv var en overforkælet fader, fik ærefrygt og blev ydmyg da han så denne meget selvopofrende moder dele sit første og eneste barn, så hun måtte hellige ham til Guds tjeneste. Han følte sig irettesat over sin egenkærlighed, og i ydmyghed og ærbødighed bøjede han sig ned for Herren og tilbad ham.    
Gud havde tilstået Hanna sit hjertes ønske, hun var blevet højt begunstiget fra himlen, og hun følte at han kunne ikke gøre mindre tegn på sin taknemmelighed, end at gøre en offentlig anerkendelse af den guddommelige barmhjertighed og kærlig hensynstagen. Inspirationens ånd kom over hende, og fra en tilbageholdende og genert kvinde, blev hendes røst nu hørt i folkets forsamling, der lød af pris til Gud:     
"Mit hjerte jubler over Herren, mit horn er løftet ved min Gud, min mund vidt opladt mod mine fjender, jeg glæder mig over din frelse." Hos nogle dyr er ornene et angrebs- og forsvarsvåben; der ved brug idette billede, kunne Hanna anerkende at hendes udfrielse var kommet fra Gud. I hendes jubel er der ingen forfængelig selvtriumf. Hun fryder sig ikke over Samuel, ikke over hendes egen fremgang, men over Herren. Sangen fortsætter: "Der er ingen hellig som Herren, nej, der er ingen uden dig, der er ingen klippe som vor Gud." Hun priser Guddommens fuldkommenhed. I Guds karakter er visdom, renhed, sandhed, godhed og nåde sammenfattet, uforanderlig og fuldkommen. Menneskelig hellighed er blandet med ufuldkommenhed. Nationernes afguder er forfængelige og værdiløse. Gud er vor eneste tilflugt og støtte; og de, som stoler på ham, vil aldrig blive til skamme.    
 "Vær varsomme med eders store ord, frækhed undslippe ej eders mund! Thi en vidende Gud er Herren, og gerninger vejes af ham." Medens der henvises til Pennias pralende og uforskammede optræden, lader Hanna også her til at tale til alle sand gudsfrygts fjender, som forherliger sig selv, og hånder og foragter troens børn. Stolthed og pral kan ikke narre Gud. Han kender til alles hjerter og liv. Hos ham bliver handlingerne vejet. Han sætter skille mellem menneskers karaktertræk, og vejer ders motiver på vægten. Når han ser at det vil være for menneskers gode og til sin egen herlighed, vil han lægge sig imellem for sit folks skyld. Han vil i rette tid belønne den retfærdige og straffe den onde.    
"Heltes bue er brudt, men segnende omgjorder sig med kraft." De som var fulde har udlejet sig selv for brød, og de somv ar sultne ophørte. Hvor ofte, endog i dette liv, ser vi den ugudelige blive til skamme og forvirring? Higer de efter udskillelse og verdslig ære? Er de stolte i ders tapperhed og militære dygtighed? Deres pander er rynkede, og de overvindes selv at en svag og foragtet gruppe; for Gud har omgæret dem der snubler med sytkre. Stoler de på deres rigdomme, og hengiver de sig i luksus og ødsselhed medens de træder på de fattige rettigheder? De kan selv møde modgang, og reduceres til at slidde for brødet, for at stille deres sult, medens mange som har udholdt vanskeligheder og genvordigheder velsignels af overflod.    
"Herren døder, gør levende, fører ned i dødsriget og fører op; Herren gør fattig, gør rig, han nedbøjer han rejser ringe af støvet, af skarnet løfter han fattige for at bænke og give dem ærespladsen. Thi Herrens er jordens søjler, jorderig bygged han på dem. Han vogter sine frommes skridt, men gudløse omkommer i mørket; thi ingen vinder sejr ved egen kraft. Herren ? hans fjender forfærdes, den højeste tordner i himmelen, Herren dømmer den vide jord! Han skænker sin konge kraft, løfter sin salvedes horn!"    
Hannas ord var profetiske, både om David,s om skulle regere som Israels konge, og om Kristus, Messias, Herrens salvede. Derved referer hun først til den stolte pralhals af en uforskammet og erærrig kvinde, i form af en ophøjet og hellig sang, der til sidst fik udstillet stolthedens ydmygelse og ydmyghedens ophøjelse, udslettelse af Guds fjender, og den fuldstændige og endelige sejr som hans trofaste tjenere.    
Efter at have udtrykt dette lovprisende sejrsudbrud, vendte Hanna stille tilbage til sit hjem i Rama, lod barnet Samuel tjene i Guds hus, under ypperstepræstens Elis omsorg og instruktions.  

3 11 1881 The Signs of the Times Den første del af Samuels liv.* 
 Hanna ventede ikke med at opfylde sit løfte om at overlade sit barn til Herren, til hun kunne aflevere ham i tabernaklet. Lige fra det øjeblik, han kunne begynde at fatte, lærte hun det lille barn at elske og ære Gud og at betragte sig som Herrens ejendom. Hun benyttede alle de ting, han var fortrolig med i sine omgivelser, til at henlede hans opmærksomhed på Skaberen.    
Den trofaste moders omsorg ophørte ikke, da hun havde skilt sig af med sit barn. Hun blev ved med at bede for ham. Hvert lavede hun ham en lille kappe, og når hun kom sammen med sin mand til det årlige offer, gav hun den til barnet, som et tegn på hendes kærlighed. For hver syning i den kappe havde hun indgydt en bøn om at han måtte være ren, ædel og sand. Hun bade ikke om at han måtte være stor, men bad alvorlig for at han måtte være Gud. Hendes tro og helligelse blev belønnet. Hun så sin søn, i barndommens enkelthed, vandre i Guds kærlighed og frygt. Hun så ham vokse op til manddom i Guds og menneskers yndest, ydmyg, ærbødig og pligtopfyldende, og alvorlig i sin tjeneste for sin guddommelige Mester. Og så længe Herren accepterede de dyrebare ofre fra den moders hånd, glemte han ikke at tilbagebetale offeret. Hanna blev velsignet med andre børn, for at uddanne og oplære dem for Himlen.    
Samuels ungdom i tabernaklet var højtideligt hellige til Gudstilbedelse; alligevel var han heller ikke her fri fra onde påvirkninger eller syndige eksempler. Elis sønner beskrives i de hellige ord som "Belials sønner." De frygtede ikke Gud, ærede ej heller deres fader, men Samuel søgte ikke deres selskab, eller fulgte deres onde veje. Det var hans stadige bestræbelse at blive til det Gud ville have ham til. Dette er enhver ungs privilegium. Gud er tilfreds når endog små børn helliger sig selv til hans tjeneste; de bør ikke miste modet i deres bestræbelser på at blive kristne.    
De unge vil ikke blive sløve eller uduelige ved at hellige sig til Guds tjeneste. Herrens frygt er visdoms begyndelse. Det yngste barn, som elsker og frygter Gud, er større i hans øjne end den mest talentfulde og lærde mand, som forsømmer den store frelse. De unge, der helliger deres hjerter og liv til Gud, har ved at gøre dette, sat sig selv i forbindelse med al visdommens og ypperlighedens kilde.    
Samuel blev bragt til tabnaklet på et tidligt tidspunkt, havde han kun mindre opgaver at udføre i tjenesten, efter hvad han kunne rumme. Allerførst var disse opgaver meget ydmyge, og ikke altid behagelige, men de blev udført efter hans bedste evner, og med et villigt hjerte. Hans religion blev ført ud i alle livets anliggender. Han betragtede sig selv som Guds tjener, og hans arbejde som Guds arbejde. Han anstrengelser blev accepteret, fordi de var ansporet af kærlighed til Gud og et oprigtigt ønske om at gøre hans vilje. Således blev Samuel en medarbejder, sammen med Himlens og jordens Herre. Og Gud udførte et stort arbejde for Israel, igennem ham.    
Dersom børn lærer at betragte de enkle hverdagspligter som den undervisning, herren har bestemt for dem en skole, i hvilken de skal lære at yde trofast og nyttig tjeneste hvor meget mere behageligt og anset vilde da ikke deres arbejde være for dem. At udføre enhver pligt som for herren kaster et skin af charme over den ringeste gerning og knytter arbejderen her på jorden til de hellige væsener som gør Guds vilje i himmelen. Og på den plads, hvor vi er sat, vilde vi udføre vore pligter med lige så stor trofasthed, som englene gør det i de højere sfærer. De, som føler, at de er Guds tjenere, vil blive mænd, man kan betro en gerning hvor som helst. De som er borgere i det himmelske, vil være de bedste borgere på jorden. En korrekt forståelse af vor pligt over for Gud giver os en klar forståelse af vor pligt over for vore medmennesker.    
Forældre bør opdrage deres børn i kærlighed og frygt for Gud, huske på at de er yngre medlemmer af Herrens store familie, som det er blevet forældrene betroet at uddanne og oplære for himlen, og kræves tilbage fra deres hænder. Lad børnene lære at enhver handling i livet er vigtig. Det styrker vaner og danner karakter. Hvis alle de daglige pligter udføres i frygt for Gud, vil de gøres med troskab, og livsregnskabet vil være sådan at det kan stå domsprøven.    
Jeg ville ønske, at hver eneste moder kunne forstå, hvilke store forpligtelser hun har, og hvor store ansvar der hviler på hende, og hvor rigt hendes trofasthed vil blive belønnet. Den indflydelse, moderen daglig har på sine børn, forbereder dem enten til evigt liv eller evig død. Hun øver større indflydelse i hjemmet end prædikanten på prædikestolen, ja, mere end kongen på sin trone. På Guds dag vil det blive åbenbaret, hvor meget verden kan takke gudfrygtige mødre, for mænd, som har været urokkelige forkæmpere for sandhed og reformer, mænd, som ikke har været bange for at udrette noget og vove noget, og som ikke har vaklet under prøvelser og fristelser; mænd, som varetog sandhedens ophøjede og hellige interesser og tog mere hensyn til Guds ære end verdslig hæder eller selve livet.    
Når retten bliver sat og bøgerne lukket op, og den store dommer udtaler ordene "vel gjort", og udødelighedens herlige krone bliver sat på sejrvinderens hoved, vil mange løfte deres krone, mens hele universet ser det, og pege på deres moder og sige:" Jeg kan takke hende for alt, hvad jeg er, ved Guds nåde. Hendes vejledning og hendes bønner er blevet velsignet, så at jeg er blevet frelst for evigt."    
Samuel blev en stor mand i sin fulde betydning, som Gud vurderer karakteren. Mange som verden kalder for store, falder langt under den guddommelige standard. De mangler elementerne i den sande og ædle manddom. Mænd med stor forstand og strålende geni, mænd som verden bøjer sig ned og hylder, har misbrugt disse dyrebare gaver af Gud til at tjene ærkebedrageren med. Bryons navn står højt i litteraturverden. Gud har givet ham store naturlige evner; og var hans kræfter blev ledt rigtigt, kunne han have været en velsignelse for samfundet. Men hans talenter var ikke helliget til Gud. Himlens renhed gennemtrængte ikke hans liv eller åndede frem i hans litterære værker. Mange af hans værker leder til umoralitet og ureligiøsitet. De åbenbarer menneskets sande karakter - fordærvet smag og fordærvet hjerte. Han forkastede Guds tjeneste, og valgte at alliere sig med Satan.    
Gibbon, den navnkundige historiker, var ikke en stor mand efter Guds standard. Han var begavet med stor intellektuel magt, så han kunne gøre gudskundskaben kendt for sine medmennesker. Men Satan har udbredt sine snarer for dette menneske, og han blev indviklet i skepticismens netværk. Han indgyder insinuationer imod Gud og imod verdens Forløser. Han har brugt enhver anledning til at udslette tillid mod bibelen og den kristne religion. Evigheden alene kan åbenbare den store skade hans skrifter har udrettet. Verden erklærer Gibbon til at være en litterær succes. Gud udråber ham til en fiasko.    
En gavmild skaber begaver mennesker med intellektuelle kræfter, som, hvis de bruges i hans tjeneste, kan blive til medarbejdere sammen med Kristus og engle i arbejdet for menneskelig genløsning. Hvor mange bruger ligesom Bryon og Gibbon, deres talenter til at fordreje sandhedens enkelhed, og bringe foragt over den kristne religion, som om den er intelligente mennesker uværdige. Dem som går ind i dette arbejde, ved kun lidt om hvad de gør. Men hvor forfærdeligt et regnskab vil de aflægge på dommens dag.    
Når den forstandsmæssige magt, sættes imod den sande religions grundprincipper, bliver præsten til et problem. Dens indflydelse vansirer Guds billede for mennesker, og bringer ham ned på udyrs stade. Uanset hvad der forjager Guds tanker fra sindet bliver det en forbandelse, ikke kun for personen selv men for alle inden for hans virkekreds. Det var bedre for den begavede skeptikere, bedre for verden, at være frataget strålende talenter, som er helliget til Satans tjeneste. Jo mere gaven forvanskes og misbruges, des større vil det onde arbejde være, og des større fordømmelse på den endelige regnskabsdag.    
Uanset de mange hærfører som mennesker bekender sin troskab til, så tjenere menneskene en af to mestre: lysets fyrste eller mørkets fyrste. Samuel tjente den førstnævnte, Elias sønner den sidstnævnte. Karaktertrækkene for disse personer fremstår i slående modsætning, repræsenterer to store partier som verden har været delt i siden Adams fald: Kristi tjenere og Satans tjenere. Gud har bestemt, at retskaffenhed skal være grundlaget for lykke både blandt nationerne og i familierne og hos det enkelte menneske, dydigheden er basis for lykke, moralsk fordærv er grundlaget for ve og ulykke. I hele nationens historie, hvor der end er værnet om enighed, fred og velstand, så fulgte selviskhed, og ureligiøs styring, svaghed, degeneration og fordærv efter.    
En stadig krig er i gang mellem moralsk fordærv og dydighed. Uanset hvor vi vender os hen, så fortsætter kampen uophørligt. Uretfærdigheden rejser sit hoved i pralende triumf, og kriminalitet i alle grader hober sig op på alle sider. Masser af unge fejes bort af ondskabens oversvømmende tidevand. I ethvert kristent hjerte rejser spørgsmålet sig: "Hvorfor, oh, hvorfor, i et land med bibler og kristen lære kan sjælefjenden have så stor, mægtig og ubegrænset magt over vore unge?" Årsagen er åbenbar. Forældre forsømmer deres højtidelige ansvar. De er ikke alvorlige, udholdende og trofaste i deres oplæring af deres børn til Gud, betvinger deres onde ønsker og gennemtvinger lydighed mod forældres autoritet, endog i den spæde barndom.    
Unge mænd bør oplæres til at stå fast for, hvad der er ret, midt i den fremherskende ugudelighed. De bør gøre alt, hvad der står i deres magt til at hindre det onde i sin fremgang og fremelske dyd og renhed og sand mandighed. De indtryk der gøres på sindet og karakteren i barndomstiden, er dybe og forblivende. Skadelig uddannelse eller dårligt selskab vil ofte øve en indflydelse til det onde på det unge sind, en indflydelse, som alle efterfølgende bestræbelser ikke formår at fjerne. Napoleon Bonapartes karakter var meget stærkt påvirket af sin oplæring i barndommen. Ukloge læremestre har inspireret ham til kærlighed for erobringer, danne imaginær hære og sætte ham ved deres top som befalingsmand. Her blev grundlaget lagt for hans løbebane med kamp og blodsudgydelser. Var der i stedet for arbejdet lige så hårdt for at gøre ham til et godt menneske, indgyde hans unge hjerte med evangeliets ånd, hvor anderledes kunne hans historie så ikke have været.    
Det er blevet sagt at skeptikeren Hume i sit første liv troede meget samvittighedsfuldt på Guds ord. I en diskussion om samfundet, blev han henvist til at komme med argumenter for vantro. Han studere i alvor og udholdende, og hans skarpe og aktive sind blev gennemsyret af skepticismens sofisteri. Snart kom han til at tro på dens bedrageriske lære, og hele hans eftermæle bar et mørkt indtryk af vantro.    
Da Voltaire var fem år gammel, fik han betroet en vantro digter, og den skadelige indflydelse er aldrig blevet udslettet hos ham. Han blev en af Satans mest succesrige agenter og leder mennesker bort fra Gud. Tusindvis vil rejse sig i dommen, og anklage den vantro Voltaire for deres sjæles fordærv.    
Ethvert ungt menneske afgør hvordan dets levnedsløb skal blive, ved hjælp af de tanker og følelser som det opelsker tidligt i livet. Korrekte, retskafne og mandige vaner som dannes i ungdomstiden, vil blive en del af karakteren og vil som oftest komme til at bestemme den retning, som det pågældende menneske vil gå i gennem livet. De kan selv vælge, om de vil være lastefulde eller retskafne. De kan ligeså godt kendetegnes for sande og ædle gerninger, såvel som for stor kriminalitet og ondskab.    
De unge mænd, som lever i dag, kan blive lige så dyrebare i Herrens øjne, som Samuel var. Deres navn kan blive nedskrevet i livets bog, og universets konge og englenes hærskare kan se på dem med glæde. Hvis de unge trofast holder fast ved deres kristne retskaffenhed, kan de ligesom den ædle Luther øve stor indflydelse i reformarbejdet. Der er brug for sådanne mænd i vor tid. Gud har en stilling og et arbejde til hver eneste af dem."    
Hvis de unge mænd i vore byer ville samle deres kræfter om at misbillige ugudelighed og kriminalitet ville deres indflydelse fremme reformens sag meget. Det er enhver ungs privilegium og opgave, ligesom en barmhjertighedens engel, at være tjener for menneskehedens mangler og veer. Der er ingen klasse som kan udrette større resultater for Gud og menneskeheden end de unge.    
Lad ingen nære den tanke at bibelreligionen er svag og umandig, virkningen af fanatisk iver eller overtroisk frygt. Mange af de unge afholder sig fra at gå ind i Kristi tjeneste, fordi de ikke vil vedkende sig selv som kristne over for verden. De er skammer sig over Jesus, skammer sig over at anerkende og adlyde hans autoritet. Sådanne personer ser religionen fra den verdsliges ståsted. På denne klippe har tusindvis gjort skibbrud.    
Gud er universets hersker, og bør vi så skamme os over at vedkende os vor alliance med ham? De hellige engle er nat og dag involveret i hans tjeneste. Væsener af højeste orden i universet bøjer sig for Guds trone med takkesange, i glad pris. Er der noget i en sådan tjeneste der er ringere end menneskets sande værdighed? Herren siger: "Dem der ærer mig vil jeg ære." Guds tjeneste er den højeste og ædleste gerning som menneske eller engle kan bruge deres kræfter på.  

24 11 1881 The Signs of the Times Guds ord er forældres vejledning.   
 Vore store fjende forsøger hele tiden at få mennesker til at tro at de er klogere end deres Skaber. Ligesom Eva følger mange den menneskelige visdoms anvisninger, frem for den  Almægtiges befalinger. Sådan var Elis synd; og følgerne var i virkeligheden frygtelige, - ulykke og død for ham selv, ruin til hans onde sønner, og ruin til tusindvis i Israel.    
 Alligevel er der mange i dag, der ligesom Eli, står i et helligt embede, og gør den samme fejltagelse. De læser hans sørgelige historie, men får ikke noget ud af advarslen. I deres selvtilstrækkelighed tror de at de kender en bedre opdragelsesmåde for deres børn end den som Gud har givet i sit ord. Den alvorlige og inderlige bøn stiger ikke op i deres hjerter: "Lær os, hvordan vi skal ordne barnet, og hvad vi skal vi gøre for ham?" Med al deres lærdom og forstand, viser resultat af deres lærdom manglende visdom hos disse personer, og blot tåber. Ømhjertede og eftergivende forældre lader deres børn vokse op fra spæde af uden begrænsninger;  og derved bliver deres pågående, selviske og uenige veje til bekræftende vaner, der gør dem uelskelige og ikke til at elske.    
Gud har selv indstiftet familierelationerne. Hans er den eneste sikre vejledning til at lede børn. Menneskelig filosofi har ikke opdaget mere end Gud ved, eller udtænkt en klogere plan til at behandle børn med, end den Herren har givet. Hvem kan bedre forstå alle børns behov, end deres skaber? Hvem kan føle en dybere interesse for deres velfærd end Han der har købt dem med sit eget blod? Hvis Guds ord blev studeret nøje og adlydt trofast, ville der være mindre sjælspine over onde børns perverse opførsel.    
Eli var hurtig til at se og irettesætte folkets synder og fejltagelser, som i Hannas tilfælde, endog give uretfærdig irettesættelse; men hans egne sønners synder var han mindre vred over end andres synder. I hans upassende hengivenhed var han altid part til at undskylde deres perverse adfærd. Alt dette vanærede Gud, og vildførte folk. I det samme omfang som han tillod eller undskyldte synd hos sine børn, fik han del i deres skyld. Som sønner af ypperstepræsten, blev de knyttet til Guds arbejde, og derved blev ondet og synden forhøjet meget.    
Det er meget naturligt, at forældre tager parti for deres egne børn. Specielt vil de forældre, som mener sig i besiddelse af overlegne evner, betragte deres børn som bedre end andre børn. Som følge deraf bliver meget, som ville blive strengt kritiseret hos andre, forbigået som fikst og villigt, når det gælder deres egne børn. Skønt denne partiskhed er naturlig, er den uretfærdig og ukristelig. Vi begår en stor uret mod vore børn ved ikke at irettesætte dem for deres fejl. Mange fremmer forkerte karaktertræk i deres børn og siger til deres undskyldning: "De er for små til at blive straffet. Vent, til de bliver større, så man kan tale dem til fornuft. De vil vokse fra mange af disse onde tilbøjeligheder." Således får deres dårlige vaner lov til at vokse og forstærkes, indtil det bliver en del af deres natur. Nogle gange er faderen og moderen forenet i denne fejl. Nogle gange vil én glædeligt følge en mere forstandig kurs, men når den ene prøver at håndhæve lydighed, tager den anden barnets parti og vil ikke tillade det at blive bragt til underkastelse. De sørgelige resultater af en sådan kurs kan kun tydeligt ses i evigheden. De kan ikke vurderes i dette liv.    
Men lige så stor som onderne af forældrenes upålidelighed er, er de ti gange større, når de eksisterer I deres familie, som står i Kristi sted, for at undervise folk. Evangeliets prædikanter, som ikke styrer deres eget hjem, vildfører mange ved deres eksempel. De billiger det ondes vækst, i stedet for at holde det tilbage. Mange der betragter sig selv som gode dommere for andre børn, hvad de bør være og hvad de burde gøre, er blinde for deres egne sønner og døtres mangler. En sådan mangel på guddommelig visdom hos dem der bekender at undervise i Guds ord, udvirker ti gange ondt. Det tenderer til at udviske forskellen mellem rigtigt og forkert, mellem renhed og uvaner i folks sind.    
Når prædikanter og folk vil ændre deres naturlige hjertestolthed og uafhængighed til en barnlig og lærvillig ånd; når de i stedet for at sætte lid til verdens sæder og skikke, vil sidde ved Jesu fødder, og alvorligt spørge: "Herre, hvad vil du have mig til at gøre?" så vil hans visdom styre dem, hans Ånd vil arbejde med deres anstrengelser, og vi skal se  de unge, som nu drives i Satans rækker, tjene under livets fyrstes banner.    
O, om vore dage er som Elias', som alle vegne kommer med undskyldninger for deres børns egenrådighed, straks ville hævde den myndighed, Gud har givet dem, til at holde igen på deres børn og irettesætte dem. Forældre og værger, som ser gennem fingre med og undskylder synd hos dem, som står i deres varetægt, bør huske, at de således bliver meddelagtige i disse synder. Hvis tugtens ris blev brugt noget tiere, dog ikke i vrede, men i kærlighed og under bøn, frem for en grænseløs eftergivenhed, ville vi se lykkeligere familier og bedre samfundstilstande. Barnet i hjemmet 267    
Vi nærer ingen sympati for den disciplin, som gør børnene modløse ved hård kritik eller irriterer dem ved nedladende irettesættelse for derpå efter en ændring i indskydelserne at overvælde dem med kys eller ødelægge dem med skadelige fornøjelser. Både unødvendig hårdhed og en for vidtgående eftergivenhed må undgås. Så længe som årvågenhed og fasthed er påkrævet, er sympati og nænsomhed det også. Forældre, glem ikke, at I har med børn at gøre, som kæmper med fristelser, og at disse onde tilskyndelser er lige så svære at modstå for dem som de, der angriber mennesker i den modne alder. Børn, som virkelig ønsker at gøre det rette, kan falde igen og igen og trænger lige så ofte til at blive opmuntret til at være stærke og holde ud. Iagttag under kærlig forbøn disse unge sinds aktivitet. Styrk enhver god tilskyndelse; opmuntre til enhver ædel handling. Herren formaner forældre, igennem apostlen: "Opirrer ikke jeres børn til vrede, så de ikke mister modet. Guds ord er jeres vejleder, kristne forældre. Fravig ikke dette for at tilfredsstille impulser af lidenskaber eller fra henrykkelse.    
Hvis forældrene ønsker at lære deres børn selvkontrol, må de først danne vanen selv. Forældre der skælder ud og kværulerer ansporer et overilet og lidenskabeligt temperament i deres børn. Kærlighed og retfærdighed bør stå side om hjemmets styring. Lad der straks blive gennemført ufravigelig lydighed i hjemmet. Gud har givet forældre arbejdet med at forme deres børns karakter efter det guddommelige forbillede. Ved hans nåde vil de kunne udføre opgaven; men det vil kræve tålmodige og vedholdende bestræbelser såvel som fasthed og beslutsomhed at lede viljen og holde lidenskaberne nede. En mark, der er overladt til sig selv, frembringer kun tjørne. Den, som ønsker at høste dygtighed og skønhed, må først tilberede jordbunden og så sæden, derpå grave om de unge skud, fjerne ukrudtet og løsne jorden. Da vil de dyrebare planter trives og give ham rigelig løn for hans omsorg og slid.    
Forældrene har et uophørligt arbejde at udføre. Det skal ikke udføres energisk den ene dag og forsømmes den næste. Mange er rede til at påbegynde arbejdet, men uvillige til at blive ved med det. De er ivrige efter at gøre noget stort og bringe et stort offer; men de viger tilbage for den bestandige omsorg og anstrengelse med dagliglivets småting, den ustandselige beskæring og afretning af egensindige tilbøjeligheder, og arbejdet med at undervise, irettesætte og opmuntre lidt efter lidt, som det nu er nødvendigt. De vil have, at børnene skal rette deres fejl og danne den rigtige karakter med det samme, at de skal nå bjergtoppen i ét spring og ikke skridt for skridt; og når deres forhåbninger ikke øjeblikkelig opfyldes, bliver de modløse. Sådanne personer bør fatte mod ved tanken om apostelens ord: "Når vi gør det rette, da lad os ikke blive trætte, thi vi skal høste til sin tid, såfremt vi ikke giver tabt." Barnet i hjemmet 235    
Satan har beredt sine snarer for forældre, friste dem til overdådige klæder, til unødigt udlæg af tid og penge til tilberedelse af mad, og give unødigt efter i mange andre henseender. Modens krav optager så megen plads at fællesskabet med Gud, til selvdisciplin eller til oplæring af børn at dette får kun lille råderum. Således lader for mange forældre slippe ansvaret for familiestyringen af deres skuldre. Det kræver alvorligt hjertearbejde at modvirke onde tendenser, styrke de svage principper, udvikle gode og loyale karaktertræk, og rette alle sindets og legemets kræfter i den rette kanal. Fædre og mødre, vil I ikke gribe fat i arbejdet med energi, udholdenhed og kærlighed? Så de dyrebare frø til daglig, med den alvorlige bøn at Gud vande det med nådens dug, så du får en overmådelig høst. Guds Søn døde for at genløse en syndig og oprørsk slægt. Skal vi kvie os ved sliddet eller opofrelse af vore børn for at redde vore egne børn?    
Lad, ved forskrift og eksempel, de unge lære ærbødighed for Gud og for hans ord. Mange af vore unge bliver hedninge af hjerte, på grund af manglende helligelse til deres forældre. Guds lov bør være hjemmets lov. Lad fædre og mødre venligt og tålmodigt instruere deres børn, både fra det inspirerede ord og fra naturens bog, lede dem til at forstå Guds karakter. Lad dem i deres egne liv vise at de hele tiden søger at kende og gøre hans vilje. For at sikre deres Himmelske Faders vilje skal det store motiv altid fremholdes for børns sind. Tjenesten for Gud bør præsenteres, ikke som en kedsommelig opgave, men som et dyrebart privilegium, hvorved de kan nyde nyde et ærefuldt, nyttigt og lykkeligt liv her, og uendelig større ære, nyttighed og glæde i efterfølgende liv herefter.    
Gud har ladet lyset fra sin trone skinne på livets vej. En skystøtte om dagen og en ildsøjle om natten går foran os ligesom foran det gamle Israel. I dag har kristne forældre samme forret, som Guds gamle ejendomsfolk havde: at kunne tage deres børn med sig til det forjættede land.  

1 12 1881 The Signs of the Times Elis sønner   
 Da Elis sønner voksede op til manddommen, og påtog sig præsteskabets pligter, blev de onde effekter af deres tidlige oplæring ganske tydelig. Skønt de var involveret i et så vigtigt og helligt arbejde, var de "Belials sønner; de kendte ikke Herren." Fra barndommen af var de fortrolige med helligdommens højtidelige og udtrykkelige tjenester. De var blevet nøje instrueret i Herrens påbud og forordninger. Forstandsmæssigt kendte de til Gud; men deres hjerter har aldrig givet efter for guddommelig indflydelses nådegave. De elskede ikke Guds karakter eller hans forlangender.    
Udnyttede disse unge de privilegier de havde fået, kunne de være blevet mænd med både forstandsmæssig og moralsk styrke. En fuldkommen lydighed over for Guds krav vil resultere i en overraskende indflydelse, der udvikler og styrker alle et menneskes åndsevner. De, der i deres ungdom har helliget sig til Guds tjeneste, vil vise sig at være mennesker med en sund dømmekraft og en klar evne til at skelne. Og hvorfor skulle det ikke være således? Samværet med den største lærer, Verden nogen sinde har set vil styrke forstanden, oplyse sindet og rense hjertet, det ophøjer, renser og forædler hele mennesket. Dine ords åbenbaring spreder lys og gør de enfoldige forstandige."     
Iblandt den ungdom, som bekender sig til at frygte Gud, er der en stor gruppe, som synes at modsige deres bekendelse. De gør ingen fremskridt i kundskab og åndelighed. Deres kraft formindskes i stedet for at blive udviklet; men salmistens ord om den ægte kristne er sande. Det er visselig ikke blot Guds ords bogstav der giver lys og forstand; men det er ordet således som det af den helligånd bliver åbenbaret for mennesket og gjort indtryksfuldt på hjertet. Når et menneske virkelig er omvendt, bliver det et Guds barn, delagtigt i guddommelig natur. Det er ikke alene hjertet, der bliver fornyet men sindet bliver styrket og forandret. Der kan nævnes mange eksempler på mennesker, som før deres omvendelse blev anset for at have almindelige eller kun små evner, som efter deres omvendelse synes at være blevet helt forvandlede. Nu udviser de en vidunderlig evne til at forstå Guds ords sandheder og til at fremholde disse sandheder for andre. Mennesker med store intellektuelle åndsevner har betragtet det som et privilegium at være sammen med disse personer. Retfærdighedens sol, der sender sine klare stråler ind i deres sind, sætter enhver evne i mere intens virksomhed.    
Gud vil gøre store ting for de unge, dersom de ved den Helligånds hjælp vil modtage hans ord i hjertet og følge det i deres liv. Han prøver hele tiden på at drage dem til sig, idet han er kilden til al visdom og ophavet til godhed, renhed og sandhed. Det sind, der dvæler ved ophøjede emner, bliver forædlet. , der bekender sig til at tjene Gud og dog ikke gør fremskridt i kundskab og hellighed, er kun Kristne af navn. Deres sjæls tempel er fyldt af vanhellige ting. Letfærdig læsning, letsindig samtale og verdslige fornøjelser optager sindet så helt og fuldt, at der ikke er nogen plads til Guds ord. Verdslighed, letsindighed og stolthed indtager den plads i sjælen, som Jesus skulle have haft.    
At fæstne hjertets bedste hengivenhed på en begrænset ting, et jordisk gode, fornedres sjælen og forstanden svækkes. Kun Gud er værdig for menneskets højeste hengivenhed. Den enkeltperson, som sætter hjertet til verdslig vinding bliver ærgerrig, selvisk og endog grusom, i hans bestræbelser på at samle sig rigdomme. Lever han for sig selv, bliver han snæversynet. Alle hans tanker og følelser optages af at fremme hans egne interesser. Sind og hjerte forklejnes til at imødekomme udmærkelsens lave standard.    
De, der betragter det som deres største gode at følge deres appetit og lidenskaber er ikke gode og virkelig store mennesker. Hvor højt de end måtte stå i verdens omdømme, er de dog lave, slette og fordærvede i Guds øjne. Himmelen har bestemt, at deres nedværdigelses mærke skal være synligt i deres ansigtsudtryk. Deres tanker er af jorden, jordiske. Deres ord åbenbarer sindets lave niveau. De har fyldt hjertet med fordærvelse og næsten udvisket Guds billede derfra. Fornuftens stemme er dulmet, og deres dømmekraft er forvent. Ak, hvor menneskets hele natur er blevet forringet ved sanselige nydelser! Hvor dybt synker ikke mennesket i last og dårskab, når viljen er blevet underlagt Satan! Sandheden appellerer da forgæves til fornuften, for hjertet er fjendtligt indstillet over for dens rene principper.    
Elis sønner vælger det falske, sensuelle, fornedrede i stedet for det sande, rene og hellige. Derved bliver de Belials sønner, - børn af Satan. Når de står som de gjorde i det hellige embede, udvalgte talsmænd for den guddommelige vilje, mellemmænd mellem en hellig gud og angrende synder, førte disse onde mænds opførsel hele Israel i fristelse. Folkets tro og helligelse blev atter prøvet. Dem som havde værnet om deres hjerters syndighed, var tilbøjelige til at forene sig med disse onde mænd; og mange undskyldte deres egne synder, fordi dem i høje stillinger ledte vejen til overtrædelse.    
Den symbolske tjeneste var det forbindende led imellem Gud og Israel. Brændofrene var tiltænkt at symbolisere Kristi offer, og derved bevare en urokkelig tro på den kommende Genløsers i folks hjerter. For at Herren kunne acceptere deres ofre, og fortsætte Sin tilstedeværelse hos dem, og på den anden side, så folket kunne få en korrekt kundskab af frelsesplanen, og en rigtig forståelse af deres pligt, var det af største betydning at hjertets hellighed og livets renhed, ærbødighed over for Gud, og nøje lydighed mod Hans bud, blev fastholdt af alle der var knyttet til helligdommen.    
Gennem Moses gav herren de tydeligste anvisninger om offertjenesten. Men selviske og ærgerrige præster, der tjente deres egne interesser, havde forladt disse instrukser. Især fredsofrenes offer, som blev givet som udtryk for tak til Gud, blev givet i stort antal, når folket blev samlet til de årlige fester, gav de skrupelløse præster en god anledning til at berige sig selv på bekostning af folket. Herren har anvist at fedtet fra freds-offeret skal brændes på alteret som symbol på det store Offer; en udspecificeret andel, brystet og den højre skulder, med nogle mindre dele, blev givet præsterne som hans ekstra gode; resten skulle de spise som bragte ofret.    
En uendelig visdom havde forudset appetittens høje råb, og et ærgerrigt ønske om vinding, kan lede præsterne til at henlægge sig selv de ofre der højtideligt var helliget Herren. For at der ikke blev plads til forvirring eller misforståelse, blev der givet præcise og nøjagtige anvisninger.    
Hofni og Pinehas, Elis sønner, ignorerede helligdommens lov frækkere end nogen af deres forgængere. Når de iførte sig præstedragter og tjente for Herren, sørgede de kun for at tilfredsstille deres egen fornedrede appetit og lidenskaber. Præsterne var ikke tilfreds med deres retsmæssige del af freds-offeret, og det var blevet skik for en af deres tjenere, at komme, medens ofrene blev tilbragt til deres andel i en afdeling, der stødte op til helligdommen, og bære alt de kunne tage med kød-hagen. Det store antal ofre blev ofret, blev tillagt anselige mængder af dette, som ekstra til præsten.    
Men også denne ignoreren af herrens befalinger, kunne ikke tilfredsstille Hofni og Pinehas. De ønskede fedtet, som herren udtrykkeligt sagde aldrig skulle spises, men brændes på alteret som offer til ham selv. Idet de havde lært at foragte deres faders myndighed, foragtede de nu Guds myndighed, og sendte deres tjenere for at kræve kødet af fredsofferet før fedtet var blevet skilt bort fra det. Kom offergiveren med indvendinger: "Først må fedtet bringes som røgoffer, bagefter kan du tage så meget, du lyster!" så lød svaret: "Nej, giv mig det nu, ellers tager jeg det med magt!" Folket stod i ærbødighed over for præsterne, og underlagde sig deres ulovlige krav, berøvede sig selv deres retmæssie del af offeret. Derved sejrede appetitten, selviskheden og havesygen, og udøvede deres onde indflydelse på folk, den gang hvor ethvert hjerte blev rettet i anger og tro mod det store offer, som skulle borttage alverdens synder. Disse ting havde en tællende indflydelse på folket, og de mistede hurtig al fornemmelse af deres hellighed for offersystemet, og vigtigheden at rette sig til helligdommens tjeneste.    
De feje præster forøgede tøjlesløsheden i den mørke liste over deres forbrydelser; alligevel forurenede de stadig Herrens tabernakel, og belastet med synd turde de gå frem for en hellig Gud. Idet Israels mænd var vidne til præsterne korruptes handlemåde, mente de at det var sikre for deres familier at ikke komme til det bestemte tilbedelsessted. Mange tog fra Silo med oprørte tanker, vækket deres vrede, indtil de til sidst bestemte sig for at ofre deres ofre for sig selv, konkluderede at dette ville være lige så acceptabelt for Gud, som at billige enhver vederstyggelighed der blev praktiseret i templet.    
Den tilbedelse som Jehova selv havde forordnet blev foragtet og forsømt, fordi den blev forbundet med onde menneskers synder. Dette var en kritisk tid for Guds folk. Ugudelighed, ryggesløshed og endog afgudsdyrkelse herskede i et forfærdeligt omfang iblandt dem. Og hvor var nu Israels præst og dommer? Eli var ikke uvidende om den måde hans sønner optrådte på. Trofaste mænd, som knurrede over præsteskabets fordærv, lagde sagen frem i sin sande karakter over for ham. Folkets harme var blevet vækket, og han fik beklagelser fra alle sider af. Han havde forbigået disse overtrædelser, indtil han ikke længere turde være tavs om dem. Men denne ældre fader fastholdt stadig den samme svaghed, som han altid havde udvist mod sine egensindige sønner. Han tog ingen afgørende forhåndsregler for at få dem til ret igen, men bebrejdede dem mildt, som med personer med en sart samvittighed, som tidligere var falde for fristelse: - -    
"Sagde han til dem: "Hvorfor gør I sådanne ting, som jeg hører alt folket tale om? Bær eder dog ikke således ad, mine sønner! Thi det er ikke noget godt rygte, jeg hører gå fra mund til mund i Herrens folk. Når en mand synder mod en anden, dømmer Gud dem imellem; men synder en mand mod Herren, hvem kan da optræde som dommer til gunst for ham?"    
Eli havde længe vidst at hans sønner ikke var det som Gud ville have dem til. Han vidste at de ikke gav Israel et eksempel til værdig efterligning. Men han blev gammel, og embedsmandsbyrden hvilede tungt på ham. Nogle måtte hjælpe ham med at bære dette ansvar. Skulle han gøre ret mod sine sønner, skulle de straks vises bort fra præsteembedet, og straffes med døden. Han var så bange for at vanære og fordømme dem i offentlighed. Ved at forbigå deres forbrydelse igen og igen uden straf, blev hans egen afstandstagen fra synd mindre, og i hans bestræbelser på at beskytte dem, blev han selv ligeså skyldig.    
Gud holdt Eli, som Israels præst og dommer, ansvarlig for sit folks moralske og religiøse ståsted, og i særlig grad for hans sønner. Den hårdeste straf burde være tilmålt dem, for at håne Guds ære, og for at modvirke indflydelsen af deres dristige helligbrøde og store umoral. Var det for Eli og for hele Israel, havde ypperstepræsten vist en sådan iver for Guds ære, og et sådant ønske at bortlede hans vrede, som viste sig ved Levis stamme, og slå guldkalvens tilbedere ihjel. Ved den lejlighed eksekverede præsterne, på Guds befaling, dom over lederne for overtrædelse, uden hensyn til rang eller afstamning. Dem som trofast udfører denne smertelige opgave, blev billiget og æret af Herren.    
Var Elis kærlighed for sine onde sønner ikke overgået sin iver at ære Gud, ville han have gjort det på samme måde. Han burde have udøvet sin myndighed, og tilbageholde kriminalitet og fremholde retfærdighed, og dermed sige til hele Israel: "Synd er synd, også hvis den findes hos ypperstepræstens sønner; og selvom det påligger mig som fader den smerteligste pligt, skal mine sønner ikke vanære Gud over for folket. Hellighed og misgerning skal ikke forvirre Israels sindelag, fordi mennesker i høje stillinger drister sig til at synde." Men den aldrende præst elskede nemhed og fred, og frem for at udholde smerte og striden i at imødekomme det forkerte, forblev han tavs, og lod syndighedens værk fortsætte og den guddommelige vredes skyer samlede sig over et skyldigt folk.  

19 01 1882 The Signs of the Times Arken genoprettet   
 Da filistrene ville til at sende arken tilbage til dets eget land, var der nogle som stod parat til at modsætte sig dette. En sådan anerkendelse af Israels Guds kraft, ville være en dyb ydmygelse for filisternes stolthed; der blev virkelig prøvet kunne undgå dette. Mange anmodede indstændig at ingen skulle sætte deres liv på spil ved at fjerne det som havde bragt så meget ødelæggelse over landet. Medens andre benægtede at deres ulykker skulle tilskrives arken, og protesterede mod at overgive et så berømt trofæ.    
 "Præsterne og spåmændene," som blev opsøgt efter råd ved denne anledning, fremmanede folket til at ikke efterligne Faraos og ægypterne hårdnakkethed, og derved pådrage sig endnu flere større pinsler. En plan hvor alt faldt sammen, blev nu lagt, og blev straks sat i gang. Arken, med det gyldne brandoffer, blev sat på en ny kærre, og forebyggede derved al fare for besmittelse; til denne kærre, eller vogn, blev der spændt to okser for, hvorpå der blev sat et åg på halsen, der aldrig før var sat. Så, blev deres kalve bundet op der hjemme, og køerne fik lov at gå frit hvor det behagede dem. Blev arken således sendt tilbage til israelitterne, ad Bet-sjemesjs vej; den nærmeste levitby, "så" sagde filisterne, "har Israels Gud voldt os denne store ulykke; i modsat fald ved vi, at det ikke var hans hånd, som ramte os, men at det var en hændelse!"    
Lige så snart at okserne var sat fri, vendte de fra deres unger, og glad for at gå, gik den lige vej til Bet?sjemesj. Uden ledelse af menneskehånd, holdt de tålmodige dyr deres vej. Den Guddommelige Tilstedeværelse ledsagede arken, og den kom sikkert til det tilsigtede sted.    
Det var nu tid til hvedehøst, og Bet-sjemesjs mænd høstede i dalen. De så med stor glæde at arken nærmede sig; og da okserne på egen aftale stoppede nær en stor sten, var der nogle levitter tilstede, og ofrede dem som et offer til Herren, vognen selv blev brugt som brænde til brændofret.    
Filistrenes herrer, som fulgte arken til Bet-sjemesjs grænse, og var vidne til at den blev modtaget, vendte således tilbage til Ekron. Plagen var ophørt, og de var overbevist om at deres ulykker var en dom fra Israels Gud.    
Bet?sjemesjs mænd spredte hurtig de glade nyheder, at arken var i deres besiddelse, og folk fra hele det omgivne land flokkes for at byde dens tilbagekomst velkommen. Arken blev sat på stenalteret, som først tjenete som et alteret, og foran den blev der sendte yderligere ofre til Herren. Havde tilbederne med anger og ydmyghed, lagt deres synder bort, ville den guddommelige velsignelse være lagt til dem. Men de overholdt ikke Guds lov trofast; således havde de, medens de glæde sig over arkens tilbagekomst som et godt varsel, ingen sand fornemmelse af dens hellighed, idet den gemte på den lov. I stedet for at forberede et ordentligt sted at tage imod arken, lod de den blive på høstmarken. Idet de fortsat stirrede på den hellige kiste, og talte om den forunderlige måde den var blevet genoprettet på, begyndte de at gætte på, hvor denne særlige kraft var. Til sidst, overvundet af nysgerrigehed, fjernede de dækket og dristede sig til at åbne den. Deres glæde blev hurtig vendt til sorg.    
Hele Israel lærte at betragte arken med æresfølelse og ærbødighed. Da det blev pålagt at fjerne den fra sted til sted, var levitterne ikke så meget inde og se på dette. Kun en gang om året fik ypperstepræsten lov til at beskue Guds ark. De hedenske filistre turde endog ikke fjerne dens dække. Himlens usynlige engle, var altid med under dens rejser. Bet?sjemesj-folkets uærbødige formastelse vækkede Herrens vrede, og et stort antal blev straks udslettet.    
De overlevendes rædsel svarede kun til deres tidligere formastelse. Dog blev de ikke ledt af denne dom til at angre deres synd, men kun betragte arken med overtroisk fare. Ivrige efter at blive befriet fra dens tilstedeværelse, og turde dog ikke fjerne den, sendte Betsjemesjitterne et budskab til Kirjath-jearims indbyggere, og indbød dem til at fjerne den. Dette indvilgede de i, og arken blev således fjernet.    
Der eksisterer stadig en uærbødig videbegærlighed iblandt menneskene. Mange er ivrige efter at undersøge de mysterier som ubegrænset visdom har fundet rigtigt at ikke åbenbare. Uden pålidelige beviser fra fornuften, baserer de deres teorier på gætterier. Herren har arbejdet for Hans tjenere og for at opbygge Hans sag på nutiden lige så sikkert som Han har arbejdet for det gamle Israels skyld, men tom filosofi, "såkaldt videnskabeligt falsum," har forsøgt at ødelægge troen på forsynets direkte mellemkomst, tillægge alle de manifestationer som naturen bevirker. Dette er Satans sofisteri. Han hævder sin autoritet med mægtige tegn og undere på jorden. Dem som ignorer eller fornægter Guds kræfts særlige beviser, forbereder vej for ærkefjenden til at ophøje sig selv for folket, som over Israels Gud.    
Mange accepterer fornuften hos disse tilsyneladende kloge mennesker som sandhed, skønt det i virkeligheden underminerer fundamenterne for det Gud har lagt. Disse lærer er dem der er beskrevet med inspriation, som er tåber efter egen opfattelse, selvom de kan være vise. Gud har valgt de tåbelige ting i denne verden til at gøre den vise til skamme. Hos dem som kun vejledes af menneskelig visdom, enkeltheden i Hans mægtige gerninger kaldes for tåbelighed. De tror at de selv er klogere end deres Skaber, skønt de i virkeligheden er ofre for begrænsede menneskers uvidenhed og barnlig indbildskhed. Det er dette som holder dem i vantroens mørke, så at de ikke kan se Guds kraft, og skælve over for Ham.    
Selvom arken havde bragt domme over bade filistrene og Bet-sjemesjs indbyggere, bød Kirjatjearims mænd den dog velkommen med glæde. De vidste at når den går forud for Guds vrede til overtræderen til Guds lov, var den et pantstegn på den guddommelige gunst til den lydige og trofaste. Med højtidelig glæde bragte de den til deres by, og satte den i Abinadabs hus, en levit. Denne mand salvede sin søn, Elezar, til at tage vare på den, og sørge for at den blev holdt fri for synd og urenhed. Således blev den der i mange år.    
Israel var et folk der stadig fortsatte i en ikke religiøs og afguderisk tilstand, og som straf blev de underkastet filistrene.     
Som et folk fortsatte israelitterne med en ureligiøs og afguderisk tilstand, og som straf fortsatte de med at være underlagt filistrene. I denne tid besøgte Samuel, som allerede blev genkendt som profet, byerne og landsbyerne udover landet, forsøgte at vende folkets hjerter til deres fædres Gud. Han lagde nøje den guddommelig lovs krav frem for dem og deres synd ved at overtræde dens forskrifter, den langmodige og barmhjertige Gud, og hans forsikring om at hjælpe dem der bekender og aflægger deres synder.    
Disse anstrengelser førte ikke til gode resultater. De trofastes hjerter blev opmuntret, og de frafaldne blev ledt til at vende tilbage til Herren. Guds lovs spejl, blev holdt frem for synderen, giver ham et korrekt syn af hans egen karakter. Jo større ærbødighed han følte for loven, des skarpere en fornemmelse af syndens domsregnskab. Enhver bevidst overtrædelse er en oprørshandling imod dens ophavsmand. Enhver som indtager denne holdning, siger til folk i praksis: "Guds krav er nøjeregnene og hårde, et trældomsåg. Lad os bryde dette åg fra vore halse, og være frie."    
Guds lov blev ikke givet til jøderne alene. Den er forpligtigende over hele verden og evindelig. "Blot på et punkt snubler, er blevet skyldig i alle." Dets ti forskrifter er som en kæde på ti led. Hvis et led brydes, bliver kæden værdiløs. Ikke en enkel forskrift kan tilbagekaldes eller ændres for at redde overtræderen. Selvom der er familier og folkeslag, medens der må passes på fremgangen, livet og på karakteren, selvom godt og ondt er modsat hinanden, og en velsignelse eller en forbandelse må følge med menneskers handlinger - lige så længe må den guddommelige lov kontrollere os. Når Gud ikke længere forlanger at mennesker skal elske Ham højest, have ærbødighed for Hans navn, og helligholde sabbaten, når Han lader dem ignorere medmenneskers rettigheder, hade og såre hinanden - da, og ikke før da, vil den guddommelige lov miste sin kraft.  

26 01 1882 The Signs of the Times Sejren i Ebenezer   
 Efter at have lidt under deres fjenders undertrykkelse i tyve år, "knurrede israelitterne efter Herren." De angrede de synder som han havde lagt afstand til, og forsøgte at vende tilbage til deres alliance. Samuel gav dem disse råd: "Hvis I vil omvende eder til Herren af hele eders hjerte, skil eder så af med de fremmede guder og astarterne; vend eders hu til Herren og dyrk ham alene, så vil han fri eder af filisternes hånd!" 1.Sam.7,4 "Omvend eder til Herren af hele eders hjerte." "Vend eders hu til Herren og dyrk ham alene" - her ser vi hvad praktisk medynk, hjertereligion, blev undervist i Samuels dage, som Kristus underviste i, da han var på jorden. Læreren er i virkeligheden den samme i begge forordninger. Guds krav er de samme. Uden Kristi nåde, var religionens ydre former værdiløse for det gamle Israel. Det er det samme for det morderne Israel. Alle bønner for selvretfædighed er uden nytte, alt håb er grundløs hvis det ikke er baseret på vor Frelsers offer og sejr. Lydighed mod Gud, blev påbudt i Moses, Josuas og Samuels dage, blev gennemført af verdens Genløser.    
Samuel bestræbte sig på at indprente Israel med det faktum, at de selv måtte gøre noget før det lykkes at vække folket fra syndens døs, og lægge deres afguder bort. Det lykkes profeten at vække folket af syndens døs, og han ønskede meget at denne opvågnen måtte resultere i en generel og permanent reformation. I samarbejde med stammernes overhoveder, blev en stor forsamling kaldt sammen ved Mizpa. Her blev der afholdt en højtidelig faste. I dyb ydmyghed bekendte folket deres synder, og udgød vandene før Herren som et symbol på deres bønner udgydt for den guddommelige velvilje, i sorrige tårer over synd, og i taknemmelighed at Herren stadig er velvillig og nådig. Som bevis på deres beslutning at adlyde den belæring de havde hørt, indsatte de Samuel med domsmyndighed.    
Når vi husker på hvordan Moses bønner for Israel førhen fik overhånd hos Gud, bad folket indstændigt Samuel om at gå i forbøn for dem. Profeten formanede dem atter til at opgive deres afgudsdyrkelse og vende sig fra deres frafald, og så bad han som Guds tjener for en velsignelse over dem.    
Filistrene tolkede at den samling som Israel havde var et krigsråd, og satte store kræfter ind på at angribe og sprede dem, før deres planer blev fyldest. Nyhederne om at disse mægtige fjender nærmede sig, skabte stor rædsel iblandt israelitterne. Ubevæbnede og forsvarsløse følte de at deres eneste håb var til Gud. Hvis han gik frem med deres hære, ville de få sejr, hvis han nægtede at hjælpe dem, var nederlaget sikkert. Derfor bad de Samuel indstændigt: "Hold ikke op med at råbe til Herren vor Gud, at han må frelse os af filisternes hånd!"    
Med stor alvor bad profeten om guddommelig hjælp, og folket søgte også efter Herren. Da Samuel var i gang med at frembringe et lam som brændoffer, viste filistrene sig på afstand, klar til kamp, og forventede at få et let bytte af folket, som de så længe havde undertrykt.    
Da viste den Mægtige, som var steget ned på Sinaj i ild, røg og torden; som havde delt det Røde Hav, og som havde banet en vej igennem Jorden for den Hebræiske hær, - Israels Gud, igen sin kraft. Levende lynglimt og frygtelige tordendrøn slog rædsel i den fremrykkende hær. Da det forblændene skin var gået bort, blev jorden bestrøet af døde kroppe af bevæbnede krigsmænd. Mod en sådan fjende, var militær dygtighed kraftesløs. Lammet af frygt, ventede filistrene kun på den fuldstændige ødelæggelse.    
Under elementernes rasen stod israelitterne i ærbødig tavshed, skælvende med håb og frygt. Da de så deres fjendes blodbad, vidste de at Gud havde accepteret deres anger, og at han havde arbejdet for deres skyld. Selvom de var helt uforberedt til kamp, bemægtigede de sig de faldne filistres våben, og befattede sig på den magt de frygtede for nylig, og fulgte de flygtende hære til Bet-kar.    
Denne klare sejr blev vundet på den mark hvor Israel, for tyve år siden, blev slået af filistrene, præsterne slået ihjel, og Guds ark taget. Derved blev den store lektie gentaget igen, at nationerne såvel som enkeltpersoner på lydighedens sti til Gud, er sti til sejr og lykke, medens overtrædelse kun fører til ulykke og nederlag.    
Det var Herrens hensigt at udvise Sin kraft i Israels udfrielse, så de ikke selv kan tage æren. Da de var ubevæbnede og forsvarsløse lod han dem blive angrebet af deres fjender, og da kalde Hærføren af Herrens hær himlens hære til orden, for at udslette Sit folks fjender. Hjertets ydmyghed og lydighed mod den guddommelige lov er mere acceptabel for Gud end de kostbareste ofre fra et hjerte fyldt af stolthed og hykleri. Gud vil ikke forsvare dem som lever i overtrædelsen af Hans lov.    
Hele Israel genkendte Guds hånd i deres udfrielse, og vedkendte sig stort hans store barmhjertighed. For at denne anledning aldrig bliver glemt, satte Samuel en stor mindesten op mellem Mizpa og Jesjana. Han kaldte navnet for den Ebenezer, "hjælpens sten," sagde til folket, "Hidtil har Herren hjulpet os" Denne sten skulle stå som vidne for alle fremtidige slægter, som vidne for Guds omsorg for sit folk, og til at styrke troen på ham, som deres befrier.    
Filistrene blev så fuldstændigt underkastet af dette nederlag, at de overgav de byer som var blevet taget fra Israel, og afholdt sig fra alle fjendske handlinger i mange år. Andre folkeslag fulgte disse mægtige og krigeriske folks eksempel, og israelitterne nød fred under hele perioden for Samuels ene-forvaltning.    
Vilkårene for Guds folk i dag ligner det afgudsdyrkende Israels vilkår. Der er mange af de hjerter som er blevet så forhærdet af fremgang at de glemmer Gud, og glemmer deres medmenneskers mangel. Vor Skaber kræver vor største hengivenhed og vor bedste troskab. Alt, hvad der har tilbøjelighed til at forringe vor kærlighed til Gud eller til at hindre den tjeneste, vi skylder ham, bliver derved til en afgud. For nogle mennesker er deres jord, deres hjem eller deres forretning blevet afguder. Forretningsanliggender passes med iver og energi, medens tjenesten for Gud kommer i anden række. Familieandagterne forsømmes, lønkammerbønnen bliver glemt. Mange hævder at handle ærligt overfor deres medmennesker og synes at mene, at de ved at gøre dette opfylder hele deres pligt. Men det er ikke nok at overholde de sidste seks af de ti bud. Vi skal elske Herren vor Gud af hele vort hjerte. Intet mindre end lydighed overfor hvert enkelt bud - intet er højere end Guds kærlighed såvel som ligelig kærlighed til vore medmennesker - kan tilfredsstille den guddommelige lovs fordringer.    
Der er mange af de hjerter som er blevet så forhærdet af fremgang at de glemmer Gud, og glemmer deres medmenneskers mangel. Bekendende kristne besmykker sig selv med ædelstene, blonder og kostbart udseende, medens Herrens fattige må undgælde sig for livets nødvendigheder. Mænd og kvinder som kræver genløsningen igennem en Frelsers blod vil bortødsle de midler der er betroet dem til at redde andre sjæle, og derved modvilligt dele ud af deres ofre for religionens skyld, kun give gavmildt de det ærer dem selv. Dette er afgudsdyrkere.    
Menighedsmedlemmer bruger deres Herres penge til forskellige former for selvtilfredsstillelse, og selv om der er brug for midler til at støtte kirken med, gives der godt til teaterunderholdning eller et stort aftensmåltid. Derved går bekendende kristne sammen med verdslige i munterhed og letsind, fest og opvisning - nogle gange langt værre i virkeligheden, som i en lidt anderledes form anklages som landets lovbrydere. Og alt dette for at få midler fra dem som ikke har interesse for religion, og som kun påvirkes af et ønske om sensuel tilfredsstillelse! Er dette ikke grundlag for afgudsdyrkelse?    
Beretningen om ydmygelsen, selvfornægtelsen og selvopofrelsen af vor Frelsers liv, betragtes som en gammel beretning, som er blevet usmagelig for den fine fantasi. Den har ikke nok interesse, til at oprøre hjertet, og leder til selvfornægtelse for Kristi skyld, eller for sjæles skyld som han døde for. En stor del af kristenverden siger med deres praksis: "Lad os spise og drikke, for i morgen dør vi." Deres religion har ingen ophøjende og forædlende indflydelse på dem selv eller på samfundet. Selvom alt de har er Guds gave, anerkender de ikke dette, som sådant.    
Oh, hvor stor er vor Guds barmhjertighed, at Han sådan bærer over med sine skabningers trodsighed! Ethvert kildeudspring på jorden er klædt med grøn vegetation, så dens friskhed og skønhed kan føre vore Skaberens tanker til vore sind. Kornmarkerne bølger i sommerens solskin, eller efterårsblæsten, fortæller os om Ham som giver sine børn deres daglige brød. Træerne bøjer sig for deres rige byrder af frugt, proklamerer hans barmhjertighed og godgørenhed. Men mennesker som er forblændet af selviskhed og mammon, kan kun se den mængde der opnås og som skal fylde deres pengekasser.    
Kunne kvæget på et tusinde bakker tale, ville de anerkende den Store Hyrdes omsorg. Skovens fugle synger Guds pris med de lifligste toner. Himlene erklærer hans herlighed, hvælvingen kundgør hans hænders værk. Naturens ting - jorden selv, der myldrer med gode gaver og velsignelser - vil lede sindet bort fra selvet for at ære og tilbede Herren Gud, vor Skaber. Og alligevel føler mange mennesker at det ikke er deres pligt at give alt godsets Giver denne tak tilbage. De tilegner sig forsynets gaver, og for ofte holder de sig selv borte fra deres medmennesker, som om verdslige ejendomme har givet dem særlig betydning De vil alligevel lære at det er hjertets godhed, karakterrenhed, ikke verdens rigdomme, som gør et menneske ærværdigt.    
Gud må tilbedes i ånd og i sandhed. ingen anden tilbedelse vil han acceptere. I dag er der brug for vækkelse i den sande hjertereligion, som det gamle Israel erfarede. Ligesom dem behøver vi at frembringe frugterne til anger, - bortlægge vore synder, rense hjertets smudsige tempel så Jesus kan regere inden i. Der er behov for bøn, inderlig, vedholdende bøn. Vor Frelser har givet dyrebare løfter til den, der virkelig angerfuldt beder. En sådan skal ikke søge ham forgæves. Gennem sit eksempel har han også lært os bønnens nødvendighed. Himlens Majestæt tilbragte ofte hele natten alene i samvær med Gud. Hvis verdens Frelser ikke var for ren, for vis eller for hellig til at søge hjælp hos Gud, så har svage, fejlende og dødelige mennesker helt sikkert ethvert behov for den guddommelige hjælp. Enhver sand kristen vil med anger og tro ofte søge "nådens trone for at få barmhjertighed og finde nåde til hjælp i rette tid.    
Anger er det første skridt som alle må gøre, som vil vende tilbage til Gud. Ingen kan gøre dette arbejde for os. Vi må hver i sær ydmyge vore sjæle for Gud, og bortlægge vore afguder. Når vi har gjort alt som vi kan gøre, vil Herren tilkendegive sin frelse over for os.    
Og når Himlens lys spredes bliver vort mørke spredt. Så lad os ligesom Samuel, vise vor taknemmelighed ved at gøre et mindesmærke for Gud. Vi mister ofte store velsignelser når vi ikke roser Giveren. Lad os synge en melodi til Ham i vore hjerter og med vore stemmer. Sjælen kan stige nærmere op til himlen, på lovprisningens vinger. Gud tilbedes med sange og musik i salene deroppe. Og når vi derved udtrykker vor taknemmelighed, nærmer vi os tilbedelsen af de himmelske hære. "Den, der ofrer taksigelse, ærer mig." Lad os i ærbødig glæde komme frem for vor Skaber "i glæde, lovsang og strengespil."  

9 02 1882 The Signs of the Times Iblandt menighederne. - Napa.   
 På rejse mod syd, fra St. Helena, besøgte jeg derefter Napa. Her har ældre Van Horn holdt en serie møder med gode resultater. Om sabbaten talte jeg til menigheden om forældres pligt at uddanne, opdrage og sætte begrænsninger for deres børn. Dette forsømmes sørgeligt iblandt dem som bekender sandheden i Napa. Jeg nærede et dybt behov for reform i denne menighed, og indbød alle at komme frem, som ønskede at blive Guds børn for første gang, og også alle som havde forladt ham og nu ønskede at vende tilbage. Omkring tyve reagerede på dette. Der blev sendt alvorlige bønner for deres skyld. Dem i Napa som tror den nærværende sandhed vil kun få lidt glæde af medlemmer fra andre menigheder, som træder Guds lov under deres fødder. Kun dem som gør det til et personligt arbejde at sikre sig det evige liv vil forblive trofaste i troen.    
Om søndagen talte jeg i metodistmenigheden, om afholdenhed. Efter prædiken udtrykte prædikanten sin tilfredshed med hvad han havde hørt, og sagde at nogle af tankerne var nye for ham. Han tænkte at vi havde fundet det rette udgangspunkt for at begynde mådeholdenheden i hjemmet, og at mødre bør vække til at se og føle deres ansvar. Mange udtrykte ønske om at jeg vil tale til dem igen søndag aften, men jeg var bange for at jeg ikke havde kræfter til arbejdet. I stedet for talte mandag aften, om forældrenes pligt.    
Ved den anledning dvælede jeg specielt ved de onde resultater af forældrenes forsømmelse. Til trods for at vi kunne prale af en god uddannelse, er børneopdragelsen sørgelig forsømt. På grund af disse forhold, skal mødre så ikke holdes ansvarlig i et vist omfang? Er de i det hele taget ikke verdsliges og modens villige tjenere? Er ikke dem som bekender at frasige sig verdens forfængeligheder ikke i høj grad påvirket af dets skikke? Det er alt for rigtigt at mødre ikke står på deres post, trofaste over for deres moderrolle. Gud kræver ikke mere af os end vi ikke har kræfter til at gøre; intet som ikke er til vort eget bedste og for vore børns bedste. Han kalder ikke kvinder til at gå ind i en gerning som vil få dem til at forsømme sine egne børns fysiske, mentale og moralske oplæring. Hun må ikke overdrage dette ansvar til andre, og lade dem gøre hendes arbejde.    
Før enkeltpersoner påtager sig dette store ansvar, bør de tænke over om de er egnet til at oplære og uddanne børn ordentligt. Dem som fylder deres huse  med børn, som de hverken har tålmodighed til at undervise eller visdom til at styre, pådrager ikke blot samfundet en byrden, men begår synd imod deres efterkommere og imod Gud. Herren vil have at forældre drager fornuftsslutninger, frem for at råbe impulsivt og blind lidenskab. De bør lære at kontrollere sig selv, og så er de parat til at styre deres sønner og døtre.    
Børn kræver tålmodig og trofast omsorg. Det er ikke nok for mødre at give sine små mad og klæder. Hun må også søge at udvikle deres mentale kræfter, og gennemsyre deres hjerter med rette principper. De bør oplæres i at Herrens frygt er visdoms begyndelse. Kristus bør tages med i alle lektier børnene får. Men hvor bliver dog denne højeste uddannelse dog forsømt! Karakterens skønhed, temperamentets ynde, mistes af syne i ivrig interesse for klæder og udseendet.    
Moderen bør ikke styres af verdens holdning, heller arbejde på at nå dens standard. Hun bør beslutte sig selv for hvad livets store slutmål er, og så bøje alle hendes bestræbelser på at nå den ende. I mangel på tid må hun forsømme mange ting i hendes hus, uden alvorlige onde følger; men hun kan ikke gå fri at forsømme sine børns rette opdragelse. Deres mangelfulde karaktertræk vil vise hendes upålidelighed. Disse onder som hun lader gå urettet hen, den grove og rå optræden, manglende respekt og ulydighed, vaner for dovenskab og passivitet, vil genspejle vanære over hende, og forbitre hendes liv. Mødre, jeres børns skæbne ligger for en stor del i jeres hænder. Hvis I svigter jeres pligt, kan I stille dem i Satans rækker og gøre dem til hans medarbejdere til andre sjæles fordærv. Eller I kan ved jeres trofaste opdragelse og gudfrygtige eksempel føre dem til Kristus, så de igen vil påvirke andre, således at mange sjæle kan blive frelst ved jeres indsats.    
Jeg har hørt mødre sige at de ikke har de evner til at styre, som andre har; at det er et særligt talent som de ikke har. Dem som ikke erkender deres mangel i en sag, som angår fremtidige generationers lykke og nyttighed, bør gøre familiens styring til deres store og ihærdige studium. Mange viser hen til børn af præster, lærere og andre ansete lærde og fromme mænd og fremhæver, at hvis disse mænd med så store fortrin ikke kan styre deres børn, så har de, som er mindre gunstigt stillet, intet håb om et godt resultat. Det afgørende spørgsmål er: "Har disse mænd givet deres børn, hvad der tilkommer dem et godt eksempel, en omhyggelig undervisning og passende tugt?" Det er ved at forsømme disse absolut nødvendige ting, at sådanne forældre giver samfundet børn, som ikke har et ligevægtigt sind eller tåler disciplin, og som er uvidende om, hvad det praktiske liv kræver. Herved lider verden en overlast, som opvejer alt det gode, de udfører med deres arbejde. Disse børn overfører deres egen fordærvede karakter som arv til deres efterkommere, og med deres dårlige eksempel og indflydelse ødelægger de samfundet og volder skade i menigheden. Vi kan ikke tro, at noget menneske, uanset hvilke evner og talenter det har, tjener Gud eller verden bedst, når dets tid er viet andre beskæftigelser på bekostning af dets egne børn. Forældre, når I trofast har gjort jeres pligt, så vidt I har evner til det, så må du i tro bede til Herren, om at gøre det for jeres børn som I ikke kan gøre. Men hvis I prøver at styre uden at udvise selvkontrol, uden system, tanke og bøn vil I visselig høste de bitre følger.    
Et bogstudium vil være af ringe værdi, medmindre ideerne herfra kan føres ud i det praktiske liv. Og alligevel bør selv de mest værdifulde forslag ikke antages uden efter grundig overvejelse. De er måske ikke lige egnede i enhver moders situation eller til alle familiens børn med hver deres særlige tilbøjeligheder og temperament. Moderen bør nøje studere andres erfaringer og lægge mærke til forskellen mellem deres metoder og hendes egne og omhyggeligt efterprøve dem, der ser ud til at være af virkelig værdi. Hvis en opdragelsesmetode ikke giver sit ønskede resultat, så lad en anden afprøves, virkningen vi bemærkes nøje. Mødre bør frem for noget andet vænne sig til at tænke og granske, hvis de vil vokse i visdom og duelighed. De, der holder ud dermed, vil snart opdage, at de er ved at tilegne sig den evne, de mente at mangle. De er ved at lære at forme deres børns karakter rigtigt. Resultatet af det arbejde og den omtanke, der ofres på dette, vil kunne ses i deres lydighed, deres enkelhed, beskedenhed og renhed. Dette resultat vil være rigelig belønning for alle anstrengelserne.    
Gud ønsker, at mødre til stadighed søger at udvikle både forstand og hjerte. De bør føle, at de har en gerning at gøre for ham med deres børns opdragelse og oplæring, og jo mere fuldkomment de kan udvikle deres evner, desto dygtigere vil de blive i deres gerning som forældre.    
Overalt hvor jeg kommer, smerter det mig at se mangelen på passende disciplin og tugt i hjemmene. Små børn får lov til at svare igen, at være respektløse og uforskammede og at bruge et sprog, som intet barn nogen sinde burde få lov til at bruge over for sine overordnede. Forældre, som tillader brugen af et upassende sprog, fortjener flere bebrejdelser end deres børn. Uforskammethed hos et barn bør ikke tolereres i et eneste tilfælde. Men fædre og mødre, onkler, tanter og bedsteforældre ler, når den lille etårige skabning viser vrede. Dets ufuldkomne udtryk for respektløshed, dets barnlige egenrådighed finder man morsomt. Således styrkes forkerte vaner, og barnet vokser op og bliver til ubehag for alle omkring det.    
Når børnene kommer op i årene, og forlader forældrenes tag og vælger deres egne kammarater, bliver de ofte ligeglad med hjemmeregler og familieorden. De kommer til deres faders hus når de vil, men ved deres manglende respekt vanærer de deres forældre der hjemme og der ude. Disse unge har så længe fået lov til at sige hvad det behager dem, og går og kommer når de vil, at de kun har lidt respekt for mennesker, eller ærbødighed for Gud. Menneskers rettigheder vanrøgtes, og den guddommelige lov sættes til side efter behag. Forældre som tolerer respektløshedens synd hos deres børn, vanærer selv Gud ved en sådan handlemåde. Forpligtelserne er gensidige. Det er fædres og mødres pligt at sørge for deres børn, men når sidstnævnte nægter at respektere forældremyndigheden og overholde familiens regler, bør de overlades til at bære deres egne byrder i livet. Forældre kan ikke nyde Guds gunst så længe de lader deres børn træde på hans lov. Engle vil ikke blive i det hus hvor der er strid, hvor Guds navn bespottes, og hans myndighed trodses.    
Forældre, i bør begynde tidligt at lære jeres børn respekt, lydighed og selvkontrol. Ethvert tegn på lidenskab som ikke bremses fast og beslutsomt er en lektie på ondt, for jeres børn. Når I ikke begrænser jeres børn, så åbnes døren for Satan, og indbyder I ham til at styre dem. Dette vil han ikke tøve med.    
Lad mødre passe på at ikke stille unødige krav, for at vise deres egen autoritet over for andre. Giv få bud, men se at dette adlydes. Vis ikke børnene for megen opmærksomhed. Lad dem lære at underholde sig selv. Fremhæv dem ikke for besøgende som vittige og kloge vidundere, men overlad dem så vidt muligt til deres barnlige enfoldighed. En vigtig grund til, at så mange børn er fremmelige, frække og uforskammede, er, at der lægges for meget mærke til dem, og at de roses for meget, og at deres rapmundede, kvikke bemærkninger gentages i deres påhør. Kritisér dem ikke for meget, men overvæld dem heller ikke med ros og smiger. Satan vil tidligt nok så ond sæd i deres unge hjerter, og I bør ikke hjælpe ham i denne gerning.    
Børnene må passes til stadighed, men I behøver ikke al lade dem se, at I altid våger over dem. Lær hver enkeltes tilbøjeligheder at kende, som de kommer til syne i deres omgang med andre, og søg derefter at rette deres fejl ved at opmuntre til de modsatte karaktertræk. Børnene bør lære, at både de åndelige og legemlige kræfters udvikling afhænger af dem selv; det er resultatet af en anstrengelse. De bør tidligt lære, at lykken ikke findes ved at tilfredsstille selvet; den findes kun på pligtens vej. Moderen bør samtidig søge at gøre sine børn lykkelige. Hun burde give dem den tid og opmærksomhed som de virkelig behøver. Lad ikke besøgende få lov at optage de dyrebare timer som tilhører hendes egne kære.    
Vaklen i familiestyringen er skaber megen skade; faktisk er det ligeså dårligt som der slet ikke bliver styret noget. Spørgsmålet er så: Hvorfor er børn til religiøse forældre så ofte halsstarrige, trodsige og oprørske? Årsagen skal findes i hjemmeopdragelse. For ofte er forældrene ikke enige om deres familiestyring. Faderen, som kun er lidt hos sine børn, og kender kun lidt til deres særlige natur og temperamenter, er hård og streng. Han styrer ikke sit eget temperament. Han retter i anfald, og med en hævngerrig ånd. Barnet ved dette, og straffen det får fylder det med vrede. Han er ikke underlagt. Han føler hverken kærlighed eller respekt for sin fader. Således sås ondskabens frø, der spirer op og bærere frugt. Moderen lader ofte forseelserne gå ukorrigeret hen til et andet tidspunkt, hvor hun er mere opmærksom, hun vil straffe hårdt. Børnene ved aldrig hvad der venter dem, og fristes af Satan til at se hvor langt de kan gå over stregen uden konsekvenser. Faderen og moderen bør være enig i deres styreform. De bør omhyggeligt studere deres børns natur, og sammen søge visdom og styrke fra Gud til at behandle dem rigtigt.    
Mangelen på fasthed og bestemthed gør stor skade. Jeg kender til forældre, som har sagt: "Det kan I ikke få," og som derpå ved tanken om, at de måske har været for strenge, lod sig formilde og gav barnet netop det, de først havde afslået. Således volder man livsvarig fortræd. Der gælder en betydningsfuld lov for sindet hvad man ikke bør overse at når en ønsket genstand bliver det nægtet med en sådan bestemthed, at alt håb er ude, vil sindet snart holde op med at længes efter den og blive optaget af andre ting. Men så længe der er noget håb om at få den ønskede genstand, vil det gøre forsøg på at få den.    
Når det er nødvendigt for forældrene at give en direkte befaling, bør straf ved ulydighed være lige så uforanderlig som en naturlov. Børn, som er underlagt denne faste, bestemte regel, ved, at når noget er dem forbudt eller nægtet, vil hverken plagier eller kunster fremme deres sag. De lærer derfor hurtigt at bøje sig og er langt lykkeligere ved dette. Børn af svage, eftergivende forældre nærer altid håb om, at overtalelse, gråd eller stædighed kan fremme deres sag, eller at de kan tillade sig at være ulydige uden at blive straffet. Således holdes de i en begærlig, forhåbningsfuld og usikker tilstand, der gør dem rastløse, irritable og opsætsige. Gud regner sådanne forældre skyldige i at have tilintetgjort deres børns lykke. Denne onde vanrøgt er den vigtigste grund til tusinders forstokkethed og irreligiøsitet. Den har vist sig ødelæggende for mange, som har bekendt sig til Kristi navn. Den utrættelige, oprørske ånd, der ikke er underkastet i de unge, skaber forstyrrelse i Kristi menighed. Mange af de såkaldte menighedstrængsler kan føres tilbage til manglende familieledelse. Umådeholdenhed og kriminalitet i enhver grad er ofte frugten at de frø forældrene har sået.    
Lad ingen desto mindre forestille sige at hårdhed eller strenghed er nødvendig for at opnå lydighed, eller at en højrøstet befalende trone er bevis på autoritet. Modsat, har jeg se den bedste og mest stabile familieledelse fastholdes uden et hårdt ord eller blik. I andre familier, gives der hele tiden påbud i en autoritær tone til hinanden. I det andet tilfælde blev forældrenes eksempel efterlignet af børnene: modsigelser, kværulering, stridigheder, kunne høres fra morgen til aften.    
Fædre og mødre, I er lærer; jeres børn er elever. Tonefaldet i jeres stemme, jeres optræden, jeres ånd, kopieres af jeres børn. Søg i gudsfrygt at kende og gøre jeres pligt. Tag jeres gudsgivne ansvar op, og arbejd for tid og for evighed.  

2 03 1882 The Signs of the Times Et besøg i College City   
 For nogle få uger siden, besøgte jeg College City (Californien), for at tale, på invitation, over temaet afholdenhed. Dette tilbud fik menigheden den anledning, og der var god tilslutning. Folk på dette sted havde allerede taget et godt standpunkt over afholdenhedens principper. Faktisk var det på betingelse af at der blev oprettet en højskole på det sted. Det land skolens bygninger skulle bygges på, med en stor omegn omkring det, blev doneret til den Kristne Menighed med henblik på uddannelse, med en klausul at der ikke åbnes et værtshus tre miles fra skolen. Denne overenskomst lod til at blive overholdt. Vi føler at de unge var mere sikker på skolen i en sådan by, end var der værtshuse åbne dag og nat på alle gadehjørner.    
Reglerne på denne højskole passer nøje på unge mænds og unge kvinders selskab under skoleperioden. Det er kun når disse regler ind i mellem inddrages, som det nogle gange er tilfældet, at herrer får lov at ledsage damer til og fra offentlige samlinger. Vort egen højskole i Battle Creek har lignende regler, dog ikke så stringente. Sådanne regler er uundværlige for at vogte de unge fra farer som førægteskabelig frieri og ukloge ægteskaber. Unge mennesker sendes i skole af deres forældre for at få en uddannelse, ikke for at flirte med det modsatte køn. Det gode selskab, såvel som de studerendes højeste interesser, kræver at de ikke forsøger at vælge livspartner, medens deres egen karakter endnu ikke er udviklet, deres dømmekraft er umoden, medens de samtidig er frataget forældrenes omsorg og vejledning.    
Det er fordi hjemmeoplæringen er mangelfuld at de unge ikke vil underlægge sig ordentlig myndighed. Jeg er selv moder; jeg ved hvad jeg taler om, når jeg siger at unge og børn ikke kun er sikre men lykkeligere under et sundt bosted, end at følge deres egne tilbøjeligheder. Forældre, der passes ikke ordentlig på jeres sønner og døtre. De bør aldrig have lov til at gå og komme som det passer dem, uden jeres kendskab og samtykke. Den frie frihed der gives til denne tids børn har vist sig fordærv for tusinder. Hvor mange får lov til at være på gader om natten, og forældrene ikke ønsker at kende til deres børns kammerater. For ofte vælges der venner som kun har en fordærvende indflydelse.    
I ly af mørket, samles drenge i grupper for at lære deres første lektier i kortspil, spil, rygning og vin. eller øldrikning. Sønner af religiøse forældre vover sig ind på værtshuse efter et aftensmåltid med østers, eller andre udsvævelser, og sætter derved sig selv på fristelsens vej. Atmosfæren ved disse tilholdssteder er præget af blasfemi og uren omgang. Ingen kan blive der særlig længe uden at blive fordærvet. Det er med sådanne omgangsfæller unge med lovende udsigt bliver berusede og kriminelle. Der bør vogtes imod at sådanne onder begynder. Forældre, hvis I ikke ved at deres omgivelser er udadlelige og uangribelige, så lad ikke jeres børn gå på gaderne efter det bliver mørkt, og lave udendørs sports aktiviteter, eller møde andre drenge til forlystelse. Hvis denne regel gennemføres hårdnakket, vil lydighed til denne være en vane, og ønsket om at overtræde vil snart ophøre.    
De, som søger at bevare de unge fra fristelse og berede dem for et nyttigt liv, udfører et godt arbejde. Det glæder os, hver gang vi ser en højskole udvise forståelse af, hvad god disciplin og passende restriktioner betyder for de unge. Må alle sådanne læreres bestræbelser blive kronet med held.  

29 06 1882 The Signs of the Times Betydningen af fysisk træning   
 Vor tid har uden sammenligning størst interesse for uddannelse. Den store kundskabsudbredelse ved hjælp af trykkerier, sætter selvoplæringen inden for alles rækkevidde, har vækket et generelt ønske for at blive mentalt bedre.    
Selv om vi i taknemmelighed ser at vi bliver dygtigere, skal vi ikke lukke vore øjne for manglerne i det nuværende uddannelsessystem. I vor ivrige bestræbelser på at få forstandsmæssig dannelse, forsømmes den fysiske såvel som moralske træning. Mange unge kommer fra læreinstitutioner med en lav moral og svækkede fysiske kræfter, uden kendskab til det praktiske liv og lidt styrke til at udføre dets pligter.    
Idet jeg har set disse onder, har jeg spurgt: Måtte vore sønner og døtre blive moralske og fysiske svæklinge for at få en uddannelse på skolerne? Sådan burde det ikke være, det behøver det ikke, hvis lærere og studerende vil være oprigtige over for naturens love, som også er Guds love. Alle sindets og legemets kræfter burde fremkaldes i aktiv tjeneste, så de unge kan blive stærke, velafbalancerede mænd og kvinder.    
Mange studerende har så travlt med at fuldende deres uddannelse, at de ikke er grundige i det som de påtager sig. Få har tilstrækkeligt med mod og selvkontrol til at handle ud fra princippet. De fleste studerende forstår ikke uddannelsens sande formål, og handler derfor ikke sådan så formålet opfyldes. De giver sig til at studere matematik eller sprog, medens de ikke får studeret det mere væsentlige for livets lykke og succes. Mange som udforsker jordens dybder sammen med geologer, eller gennemkrydser himlene sammen med astronomer, viser ikke den mindste interesse for deres egen kroppes forunderlige mekanisme. Andre kan se præcis hvor mange ben der er i menneskeskelettet, og beskrive ethvert organ i kroppen korrekt, og alligevel er de ganske uvidende om sundhedslovene, og helbrede sygdomme, som om livet blev kontrolleret af blind skæbne, i stedet den definitive og urokkelige lov.    
Fysisk sundhed ligger fundamentet for alle den studerendes ambitioner og hans håb. Derfor fås den fremragende kundskab af de love hvorved sundheden sikres og bevares. Enhver ung bør lære at regulere sine diæt-vaner, - hvad han spiser, hvornår der spises, og hvordan der spises. Han bør lære hvor mange timer der skal bruges på studium, hvor meget tid der bruges på fysisk motion. Menneskekroppen kan sammenlignes med et veljusteret maskineri, som behøver omsorg, for at holde det kørende. En del skal ikke underlægges stadige byrder og pres, medens en anden del ruster af passivitet. Når sindet er i gang, bør musklerne også have deres del af motionen.    
Ordentlig regulering af spise-, sove-, studie- og motionsvaner, er en pligt som enhver studerende skylder sig selv, over for samfundet og over for Gud. Den uddannelse som vil gøre den unge til en velsignelse for verden, er det som sætter dem i stand til at få sand og ædel manddom eller kvindedom. Om de studerende, som studerer hårdt, sover lidt, motionerer lidt, og spiser uregelmæssigt af upassende eller lav madkvalitet, får en mental oplæring på bekostning af sundhed og moral, på bekostning af åndelighed, og i sidste ende på bekostning af livet.    
De har et naturligt ønske om aktivitet, og hvis de ikke finder et legitimt spillerum for deres indeklemte energi efter indespærring i klasseværelset, bliver de rastløse og utålmodige at kontrollere og derved forledes til uforskammede, umandige løjer som vanærer så mange skoler, colleges og endog fornedres i rigtige udskejelser. Mange af de unge som forlader deres hjem i troskyldighed, fordærves af deres kammerater i skolen.    
Enhver læreanstalt bør gøre det muligt at lære og praktisere landbrug og mekanikkunst. Der bør ansættes kompetente lærere til at instruere unge i forskellige industriudøvelser, såvel som i forskellige studiegrene. Når en del af hverdagen bruges på mental forbedring, så lad en bestemt del gå til fysisk arbejde, og en passende tid til andagtsøvelser og studie af skriften.    
Denne træning vil opmuntre til selvstædige, fasthedens og beslutsomme vaner. Når man kommer ud fra disse institutioner vil det berede til en succesrig involvering i livets praktiske pligter. De vil få mod og udholdenhed til at overvinde forhindringer, og principfasthed som ikke giver efter for ond indflydelse.    
Skal de unge blot have en ensidig uddannelse, som er største betydning, studier af videnskab, med alle ulemper for sundhed og moral, eller en grundig oplæring i praktiske pligter, med sund moral og god fysisk udvikling? Vi siger uden tøven at det skal være sidstnævnte. Men med gode anstrengelser kan man, i de fleste tilfælde, godt få begge ting.    
Dem som kombinerer nyttigt arbejde med studier har ikke brug for gymnastisk motion. Og det arbejde som udføres i den frie luft er ti gange mere gavnligt for sundheden end indendørs arbejde. Både mekanisk og landbrug er fysisk arbejde, dog er landbrug det sundeste af de to. Intet mindre end naturens livgivende luft og solskin vil kunne imødekomme kroppens behov til fulde. Alle gymnastiske bevægelser indgår når jorden skal dyrkes. Jorddyrkningens bevægelsesplads er de åbne marker. Himmelhvælvingen er dets tag, den solide jord dets gulv. Her pløjes og hakkes, sås og høstes. Se på ham, ligesom i "høtiden" han majer og river sammen, stiller i stakke og samler sammen, hæver og sænker, kaster bort og træder ned, og stuver bort. Disse forskellige bevægelser aktiverer kroppens ben, led muskler, scener og nerver. Dets livskraftige bevægelser skaber fulde dybe og stærke indhaleringer og udånden, hvilket udvider lungerne og renser blodet, sender den varme livsstrøm der løber i arterier og vener. En landmand som er mådeholden alle sine levevaner dem som kombinerer nyttigt arbejde med studium, har ikke brug for gymnastiske øvelser, og nyder sædvanelig sundheden. Hans arbejde er behageligt for ham. Han har en god appetit. Han sover godt, og kan være lykkelig.    
I modsætning til den aktive landmands vilkår, er den studerende som ikke dyrker motion. Han sidder i et lukket værelse, bøjer sig over sit bord, hans bryst er trukket sammen, hans lunger presset. Han kan ikke tage de fulde og dybe indåndinger. Hans hjerte belastes til det yderste, medens hans krop er inaktiv som om han ikke har særlig brug for den. Hans blod bevæger sig trægt igennem kroppen. Hans fødder er kolde, hans hoved varmt. Hvordan kan en sådan person få det sundet?    
Lad den studerende motionere regelmæssigt så han vil ånde dybt og fuldt, tage himlens rene og livgivende luft ind i lungerne, og han vil blive et nyt menneske. Det er ikke så meget vanskelige studier som ødelægger studerendes sundhed, som det er deres vanrøgt af naturens love.    
På læreanstalterne bør erfarne lærere give sig til at undervise unge damer i køkkenets mysterier. Et kendskab til hjemmepligterne er af uvurderlig pris for enhver kvinde. Der er et utal af familier hvis lykke er gået tabt ved passivitet hos hustruen og moderen. Det er ikke så vigtigt at vore døtre lærer malerkunst, kreativ kunst, musik eller endog matematik, eller talekunst, som det er at lære at skære, tillave og istandsætte deres egne klæder, eller tilberede mad på en sund og indbydende måde. Når en lille pige er ni eller ti år gammel, bør hun pålægges at tage en regulær del i hjemmets pligter, så meget som hun kan, og bør drages til ansvar for den måde hun gør sit arbejde på. Det er en klog fader, som når siger, når han bliver spurgt hvad han vil gøre med sine døtre: "Jeg ønsker at sætte dem i lære hos deres fremragende moder, så de kan lære kunsten at udnytte tiden, og blive dygtige hustruer og mødre, familieoverhoveder, og nyttige medlemmer af samfundet."    
At vaske tøj på gammeldags rullebræt, feje, støve af og flere forskellige andre pligter i køkkenet og haven, vil være værdifuld for unge damer. Så nyttigt arbejde vil gå i stedet for kroket, bueskydning, dans og andre fornøjelser som ikke gavner nogen.    
Mange damer der regnes for veluddannede, har gradueret med flotte resultat fra læreinstitutioner, er skammelig uvidende om livets praktiske pligter. De er blottet for de kvaliteter der er nødvendig for ordentlig familie styring, og derfor nødvendige for deres lykke. De kan tale om kvindens ophøjede sfære og hendes rettigheder, alligevel falder de selv langt under kvindens sande sfære. Det er enhver datter af Evas ret at få en kendskab til hjemmets pligter, at få oplæring i alle dele af hjemmets arbejde. Enhver ung kvinde bør uddannes sådan, at hvis hun kaldes til at udfylde en hustrus og moders stilling, kan hun indtage sædet som dronning i sit eget hjem. Hun bør være fuldt kompetent til at vejlede og undervise hendes børn. Det er hendes ret at forstå menneskekroppens mekanisme og hygiejnens principper, sagen om kost og diæt, arbejde og adsprede sig, og utallige andre ting som umiddelbart angår hendes hjems hushold. Det er hendes ret at kende til de bedste metoder at behandle sygdomme på, så hun kan vise omsorg for hendes børn ved sygdom, i stedet for at overlade hendes dyrebare rigdomme i fremmede sygeplejerskers og lægers hænder.    
Tanken at flotte mænd eller kvinder karakteriseres ved deres uvidenhed til nyttig beskæftigelse er modsat Guds plan fra menneskets skabelse. Lediggang er en synd, uvidenhed om almindelige pligter er resultatet af tåbelighed, som efter døden vil give anledning til bitterlig fortrydelse.    
Dem som gør det til en livsregel at ære gud vil tage agt på apostlens formaning: "Hvad enten I spiser, eller drikker eller hvad i gør, så gør det alt til Guds ære." Disse studerende vil bevare deres renhed i fristelsens stund, og vil komme fra skolen med en veludviklet forstand, og med sundt legeme og en sund sjæl.  

2 11 1882 The Signs of the Times Min sundhed genoprettet   
 I to måneder har min pen hvilet; men jeg er dybt taknemmelig at jeg nu er i stand til at genoptage mit skriveri. Herren har givet mig yderligere bevis på Hans barmhjertighed og elskelige venlighed ved igen at oprejse mig til sundhed. Ved den sygdom jeg havde for nylig, var jeg meget nær graven; men bønnerne fra Herrens folk var til min fordel.    
I omkring to uger før vort lejrmøde blev den sygdom som jeg havde lidt af bremset, alligevel fik jeg kun lidt styrke. Idet tidspunkt for mødet nærmede sig, virkede det umuligt at jeg kunne tage del i det. Der var kun få udsigter til at jeg kunne komme op igen. Jeg bad meget over dagen, men blev stadig meget svag, kunne klare nogen belastning. En streng hoste plagede mig nat og dag. Smerten i min venstre lunge var så stor at jeg ikke kunne ligge på den side. Jeg var meget smag, både i krop og i sind. Mit mod og energi lod til at være lammet. Jeg kunne ikke engang udvise tro. I min lidende tilstand kunne jeg kun falde hjælpeløs i min genløsers arme, og hvile der.    
Da det første sabbatsmøde kom, følte jeg at jeg måtte være på lejrgrunden, for at jeg der kunne møde den guddommelige Helbreder. Om eftermiddagen lå jeg på i vestibulen for det store telt, medens ældre Waggoner helte til folk, bragte de tegn som viste at Guds dag var meget nær. Ved slutningen af hans prædiken, besluttede jeg mig at rejse mig op på mine fødder, håbede at hvis jeg vovede i tro, gjorde alt i min kraft, ville Gud hjælpe mig til at sige nogle få ord til folk. Idet jeg begyndte at tale, kom Guds kraft over mig, og jeg fik straks min styrke igen.    
Jeg havde håbet at min svaghed måtte gradvist gå bort, men havde ikke set nogen mærkbar forandring. Det øjeblikkelige værk der skete for mig var uventet. Det kan ikke tilskrives indbildning. Folk så mig i min svaghed, og mange bemærkede at som jeg så ud var jeg kandidat til graven. Næsten alle tilstedeværende bemærkede den forandring som fandt sted hos mig, medens jeg talte til dem. De sagde at mit ansigt havde forandret sig, og det ligblege ansigt gav plads til en sund farve. Jeg bevidner for alle som læser disse ord, at Herren har helbredt mig. Guddommelig kraft har gjort et stort arbejde for mig, som jeg er glad for. Jeg er i stand til at arbejde hver dag i løbet af mødet, tale flere gange i mere end halvanden time. Hele min krop er gennemsyret af ny styrke og livskraft. En ny bølge af sindsbevægelser, en ny og ophøjet tro, tog min sjæl i besiddelse.    
Under min sygdom lærte jeg nogle dyrebare lektier, - lærte at stole hvor jeg ikke kunne se; medens jeg ikke kunne gøre noget, at hvile stille og roligt i Jesu arme. Vi udviser ikke den tro som vi burde. Vi er bange for at stole på Guds ord. I trængslens stund bør vi styrke vore sjæle med forsikringen om at Guds løfter aldrig kan fejle. Hvad Han end har sagt, vil det ske.    
While I was lying upon my sick-bed, a message came by telegraph from Dr. Kellogg, "We are praying for Sister White's restoration." From friends in Oakland, and other places, the assurance came, "We are praying for you." My brethren and sisters, God has heard your prayers, Eld. Waggoner, with the members of my family, and other friends, often bowed at my bedside, and prayed earnestly for me. Sometimes the thought would come to my mind that I was too weak to have this exercise in my room; but I felt that in prayer was my only hope, and I could not give it up. In my conscious hours, those earnest petitions were a great comfort to me.    
Før min sygdom mente jeg at jeg havde tro på Guds løfter; alligevel blev jeg overrasket over den store forandring der skete i mig, så vidt det angår min forventninger. Jeg er uværdig for denne manifestation af Guds kærlighed. Jeg har grund til at prise Gud mere alvorligt, og vandre i større ydmyghed for ham, og elske Ham mere inderligt end nogensinde før. På ny er jeg forpligtet til at give Herren alt som er af mig. Jeg må genskinne på andre de velsignede stråler, som Han har ladet skinne på mig.    
Jeg forventer ikke at blive løftet over alle sygdomme og trængsler, og få et blik stille hav at sejle til himlen på. Jeg forventer trængsler, tab, skuffelser og smertelige tab; men jeg har Frelserens løfte: "Min nåde er dig nok." Vi må ikke regne det for en fremme ting, hvis vi angribes af al retfærdighedens fjende. Kristus har lovet at være en nærværende hjælp hver stund der er brug for det; men Han har ikke fortalt os at vi skal være fritaget for prøvelser. Tværtimod, har han klart informeret os at vi skal få trængsler. For den forsøgte og prøvede er en del af vor moralske disciplin. Her kan vi lære de mest værdifulde lektier, og få de mest dyrebare nådegaver, hvis vi vil drage nær til Gud, og tåle alt i Hans styrke.    
Min sygdom har lært mig min egen svaghed, og min Frelsers tålmodighed og kærlighed, og Hans kraft til at frelse. Når jeg har været de søvnløse nætter igennem, har jeg fundet håb og trøst når jeg har tænkt på den overbærenhed og ømhed Jesus havde over for Sine svage, fejlende disciple, og huske på at han er stadig den samme, - uforanderlig i barmhjertighed, medfølelse og kærlighed. Han ser vor svaghed, han ved hvordan vi mangler tro og mod; alligevel kaster Han os ikke fra sig. Han er medynkende og øm medfølende imod os.    
Jeg kan falde på min post, før Herren kommer; men når alle som er i deres grave skal komme frem, skal jeg se Jesus hvis jeg er trofast, og skal gøres som Ham. Oh, hvilken uudsigelig glæde, at se Ham, som vi elsker, - se Ham i Hans herlighed som elskede verden for os, at Han gav Sig selv for os, - og beskue de hænder der en gang blev gennemboret for vor genløsning, rakt ud til os i velsignelse og velkomst! Hvad har det sige at vi slider og lider her, hvis vi blot kan opnå livets genopstandelse! Vi vil vente tålmodigt indtil vor trængselstid er til ende, og så skal vi opløfte det glade sejrsråb.<br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

7 02 1884 The Signs of the Times Den kristne regel i omgang med andre   
  "Herre, hvo kan gæste dit telt, hvo kan bo på dit hellige bjerg? Den, som vandrer fuldkomment og øver ret, taler sandhed af sit hjerte;. . . . ej låner penge ud mod åger og ej tager gave mod skyldfri. Hvo således gør, skal aldrig rokkes."    
Her beskriver salmisten nogle af de karaktertrækkene hos dem, som Gud accepterer, og som vil får lov at være med i hans tilbedelse i de himmelske sale.    
Det første er: " Den, som vandrer fuldkomment og øver ret." Det allerførste skridt på livets vej er at holde tankerne rettet mod Gud og altid at have hans frygt for øje. En eneste afvigelse fra den moralske retskaffenhed sløver samvittigheden og åbner vejen for den næste fristelse. "Hvo lydefrit vandrer, vandrer trygt; men hvo der går krogveje, ham går det ilde." [Ordsp. 10,9] Vi har fået befaling om at elske Gud fremfor alt, og vor næste som os selv, men livets daglige erfaringer viser, at denne lov ikke bliver overholdt. Ærlighed i forretninger og moralsk hæderlighed vil være Gud til behag og gøre et menneske til en velsignelse for sig selv og for samfundet; men blandt de forskelligartede fristelser, som angriber en, hvor man end vender sig hen, er det en umulighed at bevare en ren samvittighed og Guds velbehag uden guddommelig hjælp og en fast vilje til at elske ærlighed, fordi den er det rette."    
En egenskab som Gud og mennesker bifalder, skal foretrækkes til rigdom. Fundamentet bør lægges bredt og dybt, hvile på Klippen Kristus Jesus. Der er for mange der bekender at arbejde ud fra det sande fundament, hvis løsagtige omgang viser dem at de bygger på glidende sand; men den største storm vil feje deres fundament bort, og de vil ikke have nogen tilflugt.    
Mange beder at hvis de ikke er skarpe, og passer på at selv vokse, vil de få et tab. Deres samvittighedsløse naboer, som tager fordelene for sig selv, har i udsigt at de ikke bliver foretrukket, selvom de prøver at handle strengt i overensstemmelse med Bibelske principper. Ser disse personer fremtiden? Eller er deres øjne for tågede til at se, igennem verdslighedens mismabetyngede tåge, hvor ære og renhed ikke belønnes i denne verdens mønt. Vil Gud belønne dydighed med verdslig succes. Han har deres navne indgraveret i Hans håndflader, som arvinger der får ære, uforgængelige rigdomme. Hvad vandt dette uærlige menneske med sin verdslige fremgangsmåde. Hvor høj en pris måtte han betale for sin fremgang? Han har ofret sin ædle manddom, og er begyndt på den vej der fører til fortabelse. Han må omvendes; han kan se sin uretfærdigheds ondskab mod sine medmennesker, og så vidt muligt gøre erstatning; men arene fra en såret samvittighed vil altid være der.    
Hvilken lektie får vi i Abrahams handlemåde! Der kom nyheder om at Lot og hans familie er fanger. Abrahams kærlighed til sin nevø blev vækket; og han besluttede sig for at han skal udfries. I hast samler han en hær, og vil hurtig overraske fjenden. Herren hjælper, og en sejr vil vindes. Scener viser at de værste lidenskaber opflammes i hjertet. Marken er bestrøet med døde kroppe, og jammerråbene af døende blandes med sejrssråb. Fjendens ødelagte rigdomme ligger spredt i overflod, og efter krigens skikke tilfalder en stor del til Abraham. Sodomas konge går i forbøn for sine undersåtter, men opgiver godset frit. Hvor mange vil udnytte anledningen og sikre sig et rigt udbytte, uanset kravene på andres retfærdighed og rettigheder! Men hvilken ædel og uselvisk disposition viste Abraham ikke ved denne anledning! Hvilken irettesættelse mod pengebegærlighed, er ikke hans eksempel.    
Abraham respekterer retfærdighedens og menneskenes forlangender. Han adlyder reglen: "Sådan som I vil have at andre skal være mod jer, gør sådan imod dem. " Han siger til Sodomas konge: "Jeg har opløftet min hånd mod Herren, den højeste Gud, Himlens og jordens ejermand, så jeg ikke vil tage tråd fra skoremmen, og at jeg ikke vil tage noget som er dit, for at du ikke skal sige, jeg har gjort Abraham rig." Der er et eksempel værdig til efterfølgelse; det illustrer den kristnes grundregel, "Du skal elske di næste som dig selv."    
Han der "taler sandheden i sit hjerte." Når nogle tidligere får deres fødder bort fra den rette sti, fortsætter de længere og længere i moralsk fornedrelse. Denne kendsgerning kan skjules fra alle andre, men manden selv ved at han ikke længere vandrer retskaffent. Hans egen fremtoning er bedragerisk; han fordringsfuld i den måde han behandler sin medarbejdere på. Han klynger sig til sin egne penge med et gnieragtig greb; for har han ikke ofret alt der var værd at leve for, for at få dette? Andre vil, i deres iver for at få vinding, bedrage i det skjulte, udvirke en løgn; og de ser ikke at deres handlemåde er syndighed, hvis det ikke bliver opdaget. Men Gud læser menneskers hjerter som en åben bog, og optegnelsen af deres handlinger vil være tydelig for alle mennesker. "Hvad et menneske sår, vil han også høste." Nogle har held med denne uærlige optræden for en tid; men vil det betale sig? Vil du dele retskaffenhed og en god samvittighed for en smugle verdslig rigdom?    
 "Han ej låner penge ud mod åger og ej tager gave mod skyldfri." Nøje ågerpenge er direkte imod Guds regler, som angivet i 2. Mos. 22,21-26: "Den fremmede må du ikke undertrykke eller forulempe, thi I var selv fremmede i Ægypten. enken eller den faderløse må I aldrig mishandle; hvis I mishandler dem, og de råber om hjælp til mig, vil jeg visselig høre på deres klageråb, og da vil min vrede blusse op, og jeg vil slå eder ihjel med sværdet, så eders egne hustruer bliver enker og eders børn faderløse. når du låner penge til en fattig mand af mit folk i dit nabolag, må du ikke optræde som en ågerkarl over for ham. I må ikke tage renter af ham. Hvis du tager din næstes kappe i pant, skal du give ham den tilbage inden solnedgang." 5. Mos. 23,19.20. "Du må ikke tage rente af din broder, hverken af penge, fødevarer eller andet, som man kan tage rente af. Af udlændinge må du tage rente, men ikke af din broder, hvis Herren din Gud skal velsigne dig i alt, hvad du tager dig for i det land, du skal ind og tage i besiddelse."    
Således befaler Gud sit folk at ikke udnytte de fattiges behov, og berige sig selv ved at forarme deres fattigere brødre. Fra hedningene kan de tage renter; men de har inne lov til at være ågerkarle eller undertrykkende. Gud er universets retmæssige konge. Og han spørger om Israel: "Hvor er der vel et stort folk, der har så retfærdige anordninger og lovbud som hele denne lov, jeg forelægger eder i dag?" I dag giver han den samme udfordring. Lovene han gav tilsit gamle folk, var klogere, bedre og mere humane, end love fra jordens mest civiliserede nationer. Nationernes love bærer det ufornyede hjertes svagheder og lidenskaber; men Guds love bærer det guddommelige præg, og hvis de adlydes, vil de føre til et ømhjertet hensyn til andres rettigheder og privilegier. Herren appellerer til menneskets medfølelse for sine medmennesker. Hans årvågne omsorg er over alle sine børns interesser, og han erklærer at han vil tage sig af forpinte og fortryktes sag. Hvis de råber til ham, vil han sige: "Jeg vil høre, for jeg er nådig."    
Hvis et menneske med midler , hvis han besidder streng renhed, og elsker og frygter Gud, kan han være godgørende over for de fattige. Han kan hjælpe dem, og ikke tage flere renter en der allernådigst kan afkræves. Derved får han ikke større tab selv, og hans uheldigt stillede næste bliver hjulpet stærkt, for han reddes ud af den uærliges rænkesmeds hænder. Principperne for den gyldne regl skal ikke mistes af syne et øjeblik i nogen forretningshandlinger. Enhver som låner penge for tolv eller ti procent renter er en røver i Guds øjne. Selvom menneskers love kan retfærdiggøre ham, fordømmer Guds love ham. Han handler uretfærdigt; og vil blive belønnet efter hans gerninger. Gud har aldrig ment at det skal værre sådan at nogen skal udnytte andre. Han vogter nidkært over sine børns rettigheder, og i himlens bøger nedskrives der et stort tab for den uretfærdige handlingsmands side.    
I de hellige Skrifter udtales der frygtelige fordømmelser over synden begær. "Ingen havesyg - det er det samme som en afgudsdyrker! - har lod og del i Kristi og Guds rige." Salmisten siger: "Den gudløse praler af sin sjæls attrå og velsigner den begærlige, som Herren foragter." Paulus ligestiller begærlige mennesker med afgudsdyrkere, ægteskabsbrydere, tyve, drankere, æreskændere og røvere, blandt hvilke ingen vil arve Guds rige. Disse er frugterne af et fordærvet træ, og Gud vanæres af dem. Vi skal ikke gøre verdens sæder og skikke til vort kriterium. Der må finde reformer sted; al uretfærdighed må lægges bort.     
Vi er blevet pålagt at "ransage skriften." Hele Guds ord er regler for vore handlinger. Vi skal føre dens principper ud i vore daglige liv; der er intet mere sikkert mærke på kristendom end dette. Vi må udvirke de store principper for retfærdighed og barmhjertighed i vor omgang med andre. Dagligt må vi opelske de kvaliteter som vil udruster os til himlens selskab. Gør vi disse ting, bliver Gud vor sikkerhed og forvisning, og lover at velsigne alt vi påtager os; og vi "skal aldrig rokkes."  

13 03 1884 The Signs of the Times Videnskab og åbenbaring.*   
 "Tåben har sagt i sit hjerte: Der er ingen Gud." Jordens mægtigste intelligensvæsener kan ikke fatte Gud. Hvis Han åbenbarer Sig fuldt ud for mennesker, er det ved at tilsløre Sig Selv i mysterier. Det er forbi med at finde Hans veje. Mennesker må altid søge og altid lære; og alligevel er der en uendelighed på den anden side. Kunne de forstå Guds hensigter, visdom, kærlighed og karakter til fulde, ville de ikke tro på Ham som et ubegrænset væsen, og stole på Ham med interesse for deres sjæle. Hvis de kunne favne Ham, ville Han ikke længere stå som den højeste.    
Nogle mennesker tror at de gennem videnskaben har opdaget vidunderlige ting. De citerer lærde mænds meninger, som om de var ufejlbare, og de fremlægger videnskabelige resultater som sandheder der ikke kan omstødes. Gud ord, der er som en lygte for den trætte vandrers fod, regnes som upålideligt efter den videnskabelige målestok. Den videnskabelige forskning, som disse mennesker tog del i, viste sig at være en snare for dem. Den har sløvet deres sind, så de er blevet skeptiske. De kender magtens sødme, men i stedet for at se hen til kilden for al visdom, triumferer de over den smule kundskab, de har opdaget. De har ophøjet menneskets visdom i modsætning til den store og mægtige Guds visdom, så de udfordrer ham til en direkte konfrontation. Det inspirerede ord erklærer disse mænd for "tåber".    
Gud har ladet et hav af lys skinne på opdagelsesmuligheder i den videnskabelige og kunstneriske verden, men når selvbestaltede videnskabsmænd forelæser og skriver om disse emner fra en menneskelig synsvinkel, kommer de helt sikkert til forkerte konklusioner. Hvis de største tænkere ikke får vejledning fra Guds ord i deres forskning, forvildes de i deres forsøg på at undersøge forholdet mellem videnskab og åbenbaring. Skaberen og hans værk er uden for deres forståelses rækkevidde, og fordi de ikke kan forklare disse ting ud fra naturens love, regner de Bibelens beretning for upålidelig. De, som tvivler på Det gamle og Det nye Testamentes historiske pålidelighed, føres et skridt videre og tvivler på Guds eksistens. Når de da har løsrevet sig fra deres anker driver de omkring mellem vantroens klippeskær Moses skrev under Guds Ånds vejledning, og en korrekt geologisk teori vil aldrig påvise opdagelser der ikke er i overensstemmelse med hans udtalelser. Den ide, som mange falder for, at Gud ikke skabte grundstoffet, da verden blev til, begrænser magten hos Israels Hellige.    
Mange tvivler på Guds eksistens og tilskriver naturens kræfter uendelig magt, fordi de ikke er i stand til at måle Skaberen og hans gerning med deres ufuldstændige kundskab. Disse personer har mistet den enkle tro og fjernet sig langt fra Gud i sind og tanke. Vi må have en sikker tro på det guddommelige i Guds hellige ord. Bibelen må ikke prøves med menneskets forståelse af videnskab, men videnskaben skal prøves med Guds ords ufejlbare standard. Når Bibelen taler om naturlige kendsgerninger kan videnskaben sammenlignes med det skrevne ord, og den rigtige forståelse vil altid vise, at de harmonerer. Det ene modsiger ikke det andet. Al sandhed, både i naturen og åbenbaringen, stemmer overens. Den ene modsiger ikke den anden. Al sandhed, uanset om det er i naturen eller åbenbaringen, er enige. De sande vismænd ser i den videnskabelige forskning uanede muligheder for tænkning og udbredelse af viden. De ser Gud i aktion og ønsker at lovprise ham. For dem er han den første og bedste, og deres tanker drejer sig om ham. Skeptikere, som læser Bibelen for at finde fejl, påstår i deres uvidenhed at se virkelige uoverensstemmelser mellem videnskab og åbenbaring. Men menneskets vurderinger af Gud bliver aldrig korrekte. Opfattelsen af hans magt forbliver i mørke, så længe forstanden ikke er oplyst af Guds Ånd.    
Åndelige ting forstås åndeligt. Uden en levende forbindelse med Gud svinger mennesket til den ene eller til den anden side. Menneskelige meninger vejer mest, så Guds ord kommer i baggrunden. De bygger på menneskelige formodninger om, at en dom over synden ville stride mod Guds godhed. Ved at dvæle ved denne uendelige godhed forsøger de at glemme, at der også er en uendelig retfærdighed.    
Når vi har det rette syn på Guds magt, storhed og majestæt og på menneskets svaghed, vil vi ikke sætte vor lid til de kloge formodninger der fremstilles af Jordens såkaldte store mænd, som fattes Himmelens ædle karakter. Der er intet, som mennesker skal roses for eller ophøjes. Der er ingen grund til at stole på de lærdes meninger når de er tilbøjelige til at vurdere det guddommelige ud fra deres egne vildledte opfattelser Der er kun sikkerhed ved at følge deres meninger eller eksempel, som tjener Gud. Et helliget hjerte opvækker og intensiverer de åndelige kræfter. En levende tro på Gud giver styrke, sindsro og ligevægt og styrker de gode karakteregenskaber.    
Visse videnskabsmænd mener at de med deres udvidede opfattelsesevne er i stand til at forstå Guds visdom, hvad han har gjort og kan gøre. Det er en almindelig opfattelse, at han er bundet og begrænset af sine egne love. Enten fornægter eller ignorerer mennesker hans eksistens, eller de forsøger at forklare alt, selv hvorledes hans Ånd virker gennem naturlovene på menneskehjertet, så de ikke længere har nogen respekt for hans navn eller frygter hans magt. Når de tror de har opnået alt, er det bare blændværk og de går glip af værdifulde anledninger til at blive kendt med Gud. De tror ikke på det overnaturlige, og forstår ikke, at naturlovenes grundlægger kan virke uden for disse love. De fornægter Guds krav og tilsidesætter sjælens interesser, men Guds eksistens, hans karakter og hans lov er kendsgerninger som de mest begavede mennesker ikke kan forbigå med deres ræsonnement.    
Den inspirerede pen beskriver derved Guds kraft og majestæt: " Hvem har udmålt vandet i sin hule hånd, afgrænset himlen med udspændte fingre? Hvem har målt jordens støv i tønder, vejet bjergene på vægten og højene på vægtskåle? . . . Nej, folkene er som dråber i en spand, de regnes som støv på vægtskåle, de fjerne øer vejer kun som fnug; Libanon slår ikke til som brænde, og dets vildt slår ikke til som offerdyr. Alle folkene er som intet imod ham, de regnes som intethed og tomhed for ham. . . . Det er ham, der troner over jordens flade, men alle dens beboere er som græshopper; han spænder himlen ud som et slør, breder den ud som et telt til at bo i." (Es. 40,12-22)    
Naturen er en kraft, men naturens Gud er ubegrænset kraft. Hans gerninger fortolker hans karakter. Dem som dømmer Ham ud fra Hans hænders værk, og ikke ud fra store mænds antagelser, vil se Hans nærhed i alt. De ser Hans smil i det glade solskin, og Hans kærlighed og omsorg for mennesker i efterårets rige marker. Endog jordens pryd, som ses i det levende grønne græs, de elskede blomster i enhver afskygning, og de knejsende og varierende træer i skoven, bevidner om vor Guds (310) ømme og faderlige omsorg, og om Hans ønske for at gøre Hans børn lykkelige.    
Den store Guds kraft vil udøves til gavn for dem som frygter ham. Lyt til profetens ord: "Ved du det ikke har du ikke hørt det: Herren er en evig Gud, skaberen af den vide jord. Han bliver ikke træt og udmattet, hans indsigt kan ingen udforske. Han giver den udmattede kraft, den kraftesløse giver han ny styrke. Drenge bliver trætte og udmattede, unge mænd snubler og falder. Men de, der håber på Herren, får nye kræfter, de får vinger som ørne. De løber uden at blive trætte, de vandrer uden at udmattes." (versene 28-31)    
I Guds ord stilles der mange spørgsmål, som den mest grundige elev aldrig kan besvare. Opmærksomheden henledes på disse emner for at vise os hvor mange ting der er, også blandt hverdagslivets almindelige ting, som begrænsede mennesker, med al deres pralende visdom, aldrig vil kunne fatte til fulde.    
Alle filosofiske systemer der er udtænkt af mennesker fører til forvirring og skam, når Gud ikke genkendes og æres. At miste troen på Gud er frygteligt. Velstand kan ikke være en velsignelse for nationerne eller enkeltpersoner, når en tidligere tro på Hans ord er gået tabt. Ikke andet end det som tendenser til det evige er helt stort. Sandhed, retfærdighed, barmhjertighed, renhed og kærlighed til Gud, er uforgængeligt. Når mennesket besidder disse kvaliteter, bringes de i nær relation til Gud, og er kandidater til den højeste ophøjelse som slægten kan hæve sig til. De vil være ligeglad med menneskelig pris, og vil være hævet over skuffelser, trætte, og mundhuggeri, og overlegne påstande.    
Han som er besjælet af Guds Ånd vil lære den sikre tillids lektie. Tage det skrevne Ord som sin rådgiver og vejleder, i videnskaben vil han finde en hjælp til at forstå Gud, men han vil ikke blive ophøjet, før han, i sin egen blinde indbildning, bliver en tåbe i hans tanker om Gud.  

17 04 1884 The Signs of the Times Daniels renhed under prøven   
 Profeten var en forbilledlig karakter. Han var et strålende eksempel på hvad mennesker kan blive når de forenes med Guds visdom. En kort beretning om denne hellige Guds mand er nedskrevet til opmuntring af dem, der senere kaldes til at udholde trængsler og prøvelser.    
Da Israels folk, deres konge, adelsmænd og præster blev ført i fangenskab, blev der udvalgt fire af dem til at tjene i den babylonske konges hof. En af disse var Daniel, som hurtigt viste sig lovende med bemærkelsesværdige evner i de senere år. Disse unge var alle af fyrstelig fødsel og beskrives som "unge mænd uden mindste lyde og med et smukt ydre, vel bevandrede i al visdom, kundskabsrige og lærenemme." Da kong Nebukadnezzar så de fremragende talenter hos disse unge fanger, besluttede han sig for at forberede dem til meget betydningsfulde stillinger i hans rige. For at de kunne udrustes helt til deres liv i hoffet, efter orientalsk skik, blev de oplært i kalædernes sprog, og underlægge sig en grundig fysisk og forstandsmæssig disiplin i tre år.    
De unge i denne oplæringsskole fik ikke kun adgang til det kongelige palads, men fik også lov at spise kødet og drikke den vin, som kom fra kongens bord. I alt dette så kongen at han ikke kun gav den stor ære, men sikrede dem den bedste fysiske og mentale oplæring som de kunne få.    
Bland levnedsmidlerne kongen han fik, var svinekød og andet kød som var erklæret urent ved Mose lov, og som hebræerne udtrykkeligt var blevet forbudt at spise. Her kom Daniel på en hård prøve. Skulle han holde fast ved sine fædres lære om (78) kød og drikke, og fornærme kongen, og muligvis ikke kun miste sin stilling men hans liv? eller skulle han ignorere Herrens befaling, og beholde kongens gunst, derved få store forstandsmæssige fordele fra de mest smigrende verdslige udsigter?    
Daniel tøvede ikke længe. Han besluttede at stå fast på hans renhed, koste hvad det ville. Han "satte sig for, at han ikke ville gøre sig uren med kongens mad eller den vin kongen drak."    
Der er mange blandt kristendomsbekendere i dag som mener at Daniel var for speciel, og erklærer ham for snæversynet og fanatisk. De mener at sagen om mad og drikke har for lidt betydning til en så stor beslutning, - at muligvis ofre alle jordiske muligheder. Men dem som tænker sådan vil se på dommens dag at de har vendt sig fra Guds udtrykkelige forlangender, og sat deres egen mening som en standard for rigtigt og forkert. De finder det som er ubetydeligt for dem ikke er det for Gud. Hans forlangender er ukrænkelige og bør adlydes. Dem som accepterer og adlyder en af Hans forskrifter fordi det er behageligt at gøre sådan, skønt de forkaster det andet fordi overholdelsen af dette kræver et offer, fornedre den rigtige standard, og lede andre ved deres eksempel til at se let på Guds hellige lov. "Så siger Herren" skal være vor regel i alle ting.    
Daniel blev underkastet de hårdeste fristelser som unge kommer ud for i dag; han var dog oprigtig mod den religiøse undervisning han fik i det tidlige liv. Han var omgivet af en indflydelse der kunne kuldkaste dem som ville vakle mellem princip og tilbøjelighed; dog viser Guds ord ham som en fejlfri karakter. Daniel turde ikke stole på sin egen moralstyrke. For ham var bøn en nødvendighed. Han gjorde Gud til sin styrke, og Guds frygt var hele tide foran ham i alle hans livs foretagener.    
Daniel besad den ægte sagtmodigheds nådegave. Han var (79) oprigtig, fast og ædel. Han prøvede at få fred med alle, medens han var ubøjelig som den knejsende ceder, uanset hvad han var med til. Han kom ikke konflikt med sin alliance med Gud, han var respektfuld og lydig mod dem som havde myndighed over ham; men han havde en så høj fornemmelse af Guds forlangender, at de jordiske herskeres forlangender var underordnet. Han ville ikke handle efter selviske hensyn, og fravige sin pligt.    
Verden fik vist Daniels karakter som et slående eksempel på hvad Guds nåde kan gøre for faldne mennesker af naturen og fordærves af synd. Den nedskrevne tekst om hans ædle og selvfornægtende liv er en opmuntring for vor almindelige menneskehed. Fra denne kan vi få styrke til at ædelt modsto fristelse, og fast, og i sagtmodig nåde stå for det rigtige under den hårdeste prøvelse.    
Daniel kunne finde en besnærende undskyldning for at aflægge sin strenge mådeholdsvaner; men Guds anerkendelse var dyrbarere for ham end den mest mægtige jordiske magthavers anerkendelse er - endog mere dyrebar end livet selv. Med sin høflige optræden fik han fik opsynsmandens Melzars gunst, den embedsmand der havde med unge hebræere at gøre, Daniel anmodede om at de ikke spiste af kongens kød eller drag af hans vin. Opsynsmanden Melzar var bange for at han tilstod denne anmodning, og at han pådrog sig kongens mishag, og derved i fare for sit eget liv. Ligesom mange i dag, mente han at en mådeholden kost ville gore disse unge blege og se syge ud, og manglende muskelkraft, medens overdådig mad fra kongens bord vil gøre dem rødmossede og smukke og vil fremme det fysiske og mentale arbejde.    
Daniel anmodede om at sagen kunne afgøres i en ti-dages-perionde, fik disse hebræiske unge i denne korte periode lov at spise enkel mad, med deres kammerater tog del i kongens lækkerier. Anmodningen blev tilstået til sidst, og så følte Daniel sig sikker på at han vundet sin dag. Men selvom (80) han kun var ung, så han skadelige virkninger af vin og luksuriøs levemåde af det fysiske og mentale helbred.    
Ved slutningen af tidagesperioden var resultatet det stik modsatte af opsynsmanden Melzars forventninger. Ikke i det personlige udseende, men i fysisk aktivitet og mental livsstyrke, viste dem der var mådeholdne i deres vaner sig langt overlegne end deres kammerater som føjede deres appetit. Som et resultat af deres trængsel, fik Daniel og hans venner lov at fortsætte deres enkle kost under hele deres oplæring for at kunne udføre rigets pligter.    
Herren så anerkendende på disse unge hebræeres fasthed og selvfornægtelse, og hans velsignelse  var med dem. Han "gav kundskab og indsigt i al skrift og visdom; Daniel forstod sig også på alle hånde syner og drømme." Da den tre års oplæringsperiode var udløbet, da kongen prøvede deres evner og efterleve krav, så "kunne ingen måle sig med Daniel, Hananja, Misjael og Azarja, og de trådte derfor i kongens tjeneste. Og når som helst kongen spurgte dem om noget, der krævede visdom og indsigt, fandt han dem ti gange dygtigere end alle drømmetydere og manere i hele sit rige."    
Daniels liv er en inspirerende illustration på hvad en helliggjort karakter udgør. Den bringer en lektie til alle, og især til de unge. Nøje overholdelse af Guds krav er gavnligt for kroppens og sindets helbred. For at nåden højeste moralstandard og forstandsmæssige evner, er det nødvendigt at søge visdom og styrke fra Gud, og vise den største afholdenhed i alle livets vaner. I Daniels og hans venners erfaring har vi et tilfælde hvor princippet sejrer over fristelser og føjer appetitten. Den viser os at unge mænd ved religiøse principper kan sejre over kødets lyster, og forblive sande over for Guds forlangender, også om det koster meget.    
Hvad hvis Daniel og hans venner gik på kompromis (81) med disse hedenske embedsmænd, og var der givet efter for presset ved den lejlighed, og spist og drukket som det var babylonernes skik? Var princippet blevet afveget denne ene gang, ville det svække deres fornemmelse for rigtigt og deres afsky for uret. Eftergivenhed for appetit ville have medført et offer af fysisk livskraft, forstandsmæssig klarhed, og åndelig kraft. Et forkert skridt ville sandsynligvis føre til andre, indtil deres forbindelse med himlen splittes, ville de fejes bort af fristelser.    
Gud har sagt: "Dem der ærer mig, vil jeg ære." Medens Daniel klyngede sig til sin Gud med urokkelig tillid, kom den profetiske kraft over ham. Da han blev instrueret af mennesker til hoflivet, blev han undervist af Gud til at læse fremtidige tiders mysterier, og bringe de forunderlige ting som skal ske i de sidste dage til kommende slægter, gennem symboler og lignelser.  

7 08 1884 The Signs of the Times Familiebøn   
 Hvis der nogensinde har været en tid hvor alle hjem må være et bedehus, så er det nu. Utroskab og skepsis er fremherskende. Synd findes i overflod, og på grund af dette bliver mange menneskers kærlighed kold. Fordærv flyder i sjælens vitale strømme, og oprør imod vor himmelske fader bryder ud i livet. Moralsk fordærv spreder sin modbydelige kræft over hele hjertet. Den moralske styrke gøres til syndens slave, og er under uhellig appetits- og lidenskabers tyranni. Sjælen bliver på fortrolig fod med Satans fristelser; og rækkes der ikke en mægtig arm ud for at redde dem, går mennesker derhen, hvor ærkeoprøreren fører vejen.    
Det er Satans regulære arbejde at arbejde for slægtens udslettelse. Apostlen Peter siger: "Djævelen, går omkring som en brølende løve og søger, hvem han kan opsluge." Her fremstilles Satan som nogen der strejfer rundt, og håber at finde stakkels sjæle der ikke er på vagt, adskilt fra Gud, så han gør dem til sit bytte. Og mennesker er fuldstændige hjælpeløse i deres stolthed. Han kan godt skælve over den frygtelige kraft, list og bedrag som Satan udøver over alle der ikke i tro, holder fast i Kristi hånd.    
Og alligevel har nogle, i denne frygtelig farefulde tid, der bekender at være kristne, ikke noget familiealter. De ærer ikke Gud i hjemmet, ej heller lærer deres børn at elske og frygte ham. Der er personer som prøver at lære Bibelen, som åbner deres møder uden bøn; - og der er ikke mangel på dem der bekender at være Kristi efterfølgere, men argumenterer alligevel for at der ikke er noget i Guds ord, som lærer pligten til højrøstet bøn. Disse ting sårer mig; for jeg ved at stadig årvågenhed og uophørlig bøn er nødvendig for alle sjæle som gerne vil kunne modstå den store bedragers list. Dem som fastholder sådanne standpunkter er ikke oprigtige kristne. Der er mange der, ligesom uregerlige børn, har adskilt sig så langt fra Gud at de føler sig fordømt når de nærmer sig ham. De kan ikke "med frimodighed træde frem for nådens trone" "skal løfte hænderne og bede uden vrede og uenighed." De har ikke rene hænder; de har ikke rene hjerter; de har ingen levende forbindelse med Gud. De har en formel gudsfrygt, uden kraft.    
Tanken, at bøn ikke er vigtig, er et af Satans mest fremgangsrige midler til at ødelægge sjæle. Bøn er at opløfte sindet til Gud, som er kilden til visdom, styrke, fred og lykke. Bøn indbefatter erkendelse af den guddommelige fuldkommenhed, taknemmelighed for modtagne velsignelser, angerfuld bekendelse af synd og inderlig begæring om Guds velsignelse, både over os selv og andre. Jesus bad til Faderen med høje råb og tårer. Paulus formaner de troende til at "bede uden ophør." "Lad i alle ting jeres ønsker komme frem for Gud, idet I beder og bønfalder under taksigelse." "Bed for hverandre," siger Jakob. "En retfærdigs bøn har en mægtigt virkende kraft." Gud har ret til at kræve vor hengivenhed; hans autoritet er hellig og uimodsigelig. Vi er forpligtede til at bede, fordi han kræver det; og ved at adlyde hans krav vil vi modtage en nådig og rig belønning.    
Intet volder mig så stor sorg som et hjem uden bøn. Jeg føler mig ikke tryg i et sådant hus, blot en enkelt nat, og var det ikke på grund af mit håb om at hjælpe forældrene til at indse deres behov og deres bedrøvelige forsømmelighed, ville jeg ikke blive der. Børnene viser resultatet af denne forsømmelighed, for de har ikke gudsfrygt for øje. Forældre bør sætte hegn om deres børn ved bøn; de burde bede med dem, i fuld tro om at Gud vil blive hos dem, og at hellige engle vil bevogte dem selv og deres børn fra Satans grusomme magt.    
I enhver familie bør der være orden, og regelmæssige vaner. Der bør være faste tidspunkter at stå op om morgnen på, til morgenmad, og tid til bøn, enten lige før eller lige efter morgenmåltidet. Det er meget passende at forældrene samler deres børn omkring sig før deres faste samling brydes, og lede deres unge sind til vor himmelske Fader, som giver af sit forsyns gaver, til os. Lad dem takke Gud for at beskytte dem i natten, og bede om hjælp og nåde og engles vagt i løbet af dagen. Mennesker bør ikke være så ligegyldige med Gud ligesom markens dyr er, som spiser og drikker, men ikke sender hyldestbøn eller taknemmelig pris til deres Skaber. Dyr har ingen fornuft; men mennesker bør forstå Guds store nedladenhed over for begrænsede og syndige dødelige mennesker.    
Fædre og mødre, opløft jeres hjerter til Gud i ydmyg anmodning for jer selv og jeres børn, mindst morgen og aften. Jeres kære udsættes for fristelser og prøvelser. Der er bekymringer og irritationer som daglig går i vejen på de unge og de gamles sti, og dem som vil leve et tålmodigt, elskeligt og glad liv midt i de daglige plager, må bede. Denne sejr kan kun vindes ved en resolut og urokkelig målsætning, stadig årvågenhed og stadig hjælp fra Gud.    
Faderen, som er hjemmets præst, bør lede morgen- og aftenandagten. Der er ingen grund til, at det ikke skulle være den mest interessante og behagelige tid i hjemmet, og Gud vanæres, når den gøres tør og kedelig. Lad familieandagterne være korte og livlige. Børnene og familiens øvrige medlemmer må ikke grue for dem, fordi de er kedelige og uden interesse. Læser og forklarer man et langt kapitel og holder en lang bøn, bliver den dyrebare andagt trættende, så det er en lettelse, når den er forbi.    
Det bør være familieoverhovedernes specielle mål at gøre andagtsstunden virkelig interessant. Med en smule omtanke og grundig forberedelse med henblik på den tid, hvor vi kommer frem for Guds åsyn, kan familieandagten blive hyggelig og skabe resultater, som alene evigheden vil kunne åbenbare. Faderen bør vælge et skriftsted, der er interessant og let at forstå. Nogle få vers vil være tilstrækkelige til at give en lærdom, som kan overvejes og efterleves dagen igennem. Man kan stille spørgsmål, fremkomme med nogle få interessante bemærkninger eller en hændelse, som kort og lige til sagen kan bruges som illustration. Man må i det mindste synge nogle få vers af en åndelig sang, og bønnen bør være kort og tydelig. Den, som beder, bør ikke bede om alt muligt, men give udtryk med jævne ord for sine behov og prise Gud med taksigelse.    
Abraham, Guds ven, satte et værdigt eksempel for os. Han var et liv i bøn og ydmyg lydighed, og han var som verdens lys. Hvor han end slog sit telt op, rejste han et alter tæt ved det, anråbte morgen og aftenofre for hvert familiemedlem. Når hans telt blev fjernet, stod alteret tilbage. Når Kanannæerne rejste rundt, og de så alteret, vidste de hvem havde været der før ham; og når de rejste deres telt, reparerede de alteret, og tilbad den levende Gud.    
Et lignende lys bør skinne ud fra kristne hjem. Kærlighed bør åbenbares ved handlinger. Den bør flyde ud i hele hjemmets samkvem, vise sig selv i eftertænksom venlighed, i venlig og uselvisk høflighed. Der er hjem hvor disse principper gennemføres, - hjem hvor Gud tilbedes og den sandeste kærlighed regerer. Fra disse hjem stiger morgen- og aftenbønner op for Gud som liflig røgelse, og hans nådegaver og velsignelser stiger ned på dem der beder som morgendug.    
Vi må have mere religion. Vi behøver styrke og nåde som er født af alvorlig bøn. Disse nådesmidler bør bruges ihærdigt for at få åndelig muskelstyrke. Bøn bringer ikke Gud ned til os, men bringer os op til ham. Den får os til at indse vore behov mere og mere, og således også vor forpligtelse over for Gud, og vor afhængighed af ham. Det får os til at føle vor egen intethed og vor doms svaghed.    
Gud har gjort alvorlig bøn til en betingelse, for at give sine rigeste velsignelser. Bøn bringer os nærmere og nærmere til Jesus. Uanset hvor meget vi har givet os selv til Gud i omvendelsen, er det ikke til nytte med mindre vi fornyer for helligelse i alle de forskellige pligter som de viser sig. Kære læser, hellige dig selv til Gud om morgnen, gør det til din allerførste opgave, også hvis du skal stå en halv time tidligere op, for at finde tid. Lad din bøn være: "Tag mig, O Herre, som helt din. Jeg lægger alle mine planer for dine fødder. Brug mig i dag i din tjeneste. Uanset hvilket ærinde jeg gør, så send mig. Hvad jeg end måtte sige for at ære dig, eller lede sjæle til Kristus, så hjælp mig til at sige det."    
Dette er et dagligt anliggende. Hellige dig selv og din familie hver morgen til Gud, for den dag. Læg ikke planer for måneder eller år, for de er ikke dine. En kort dag gives dig, og du må arbejde på denne ene dag for dig selv og dine familie som om det var din sidste dag. Overgiv alle dine planer til Gud, om de skal gennemføres eller opgives, eftersom hvad hans forsyn skal viser. På denne måde kan du, dag for dag, få beriget dit liv med planer og mål i Guds hænder, acceptere hans planer i stedet for dine egne, uanset hvor meget de går på tværs af dine arrangementer, ej heller hvor mange behagelige projekter du end måtte opgive. Således vil livet formes mere og mere efter det guddommelige forbillede; og "skal Guds fred, som overgår al forstand, bevare jeres hjerter og jeres tanker i Kristus Jesus."  

12 02 1885 The Signs of the Times Godt humør er Gud til ære   
 [*bemærkninger ved mødet kl. 6 om morgen på lejrgrunden i Los Angeles, Cal, d. 14. maj, 1884    
De kristne bør leve så nær til Gud at de påskønner de udmærkede ting, "fyldte med retfærdigheds frugt, som skyldes Jesus Kristus, Gud til ære og pris." Hans hjerte bør afstemmes til taknemmelighed og pris. Han bør altid være parat til at anerkende de velsignelser som han modtager, huske hvem det som har sagt: "Den, der ofrer taksigelse, ærer mig."    
Mange som bekender sig til at være kristne dvæler for meget ved den mørke side af livet, skønt de burde glæde sig over solskinnet; de beklager sig skønt de burde være glade; de taler om trængsler selv om de burde sende pris for de rige velsignelser de nyder. De ser på de ubehagelige ting, samler på skuffelserne, og sukker over skuffelserne, og bliver som følge der af tungsindige og bedrøvelig, skønt de burde tælle deres velsignelser, finder de dem så utallige at de vil glemme at nævne deres besværligheder. Hvis de daglig ville bemærke de gaver som gives dem; hvis de ville fylde deres tanker med dyrebare minder om venlighed de har fået, hvor mange anledninger vil de så have for at give alle gode gavers Giver sin tak.    
Nogle kristne hustruer, som har uomvendte mænd og børn gør dette til årsag for fortvivlelse og tungsind. De viser så meget iver for deres venner end tillid til Gud, at de forspilder fredens og glædens velsignelser og en taknemmelighed, som kunne blive deres. Jeg har hørt nogle sige at de endog ikke bekymrer sig om at selv blive frelst, men at deres mænd og børn blev frelst sammen med dem. De føler at himlen ikke vil være himmel for dem uden deres tilstedeværelse, som er så dyrebare. Men har de øjet rettet mod Guds herlighed, når de har sådanne følelser? Oh, nej! Sådanne udtryk er ikke behagelige over for Gud, for de sætter skabningen frem for Skaberen. Men de er lige det Satan fryder sig ved, for han kan bruge den tydelige sorg og modløshed som kommer ud af denne følelse, til at gøre den kristne religion uattraktiv.    
Kære Kristne søster, den bedste ting I kan gøre for jeres elskede, som er borte fra Kristus, er at leve et liv for dem i fred og glæde, og vise dem at du finder en hjælper i Jesus, som giver dig styrke hver dag. Gør hjemme lykkeligt. Udvis kristen belevenhed, overbærenhed og kærlighed i hjemmekredsen; men sørgmodigheden, tårerne og fortvivlelsen for dine uomvendte venner, bør forbeholdes det lille rum. Der vil Jesus møde dig, og du kan rulle alle dine byrder over på ham, Byrde-bæreren. Vor dyrebare Frelser er menneskets ven. Han døde for disse sjæle; han venter på at velsigne og frelse dem. Han har krav på deres tjeneste, for han har købt dem for en uendelig pris; og han såres over deres hovmodighed over for hans krav, at de nægter at tage imod nådegaver, og såres dybere end du overhovedet kan.    
Gud har også givet dig et arbejde at udrette; og fordi din mand og børn nægter at gøre deres pligt, vil du så slække dine anstrengelser for hans sag? Det, at disse er så dyrebare for dig, ignorer     
Hans krav på dem, vil det vække dig til større ihærdighed, at du, så vidt muligt, kan opfylde alle deres behov?    
Hustruer, mødre opelsk en tillid til Gud. Han ønsker ikke at du have en konstant byrde af bekymringer og omsorg. Rejs dig over dine trængsler; se bort fra dem og hen til de velsignelser som i får. Fæstne sindet på de boliger Jesus er gået for at berede dem, der elsker ham. Opelsk en klare begrebsopfattelse af sandheden, uselviske mål, og et ønske om at gøre godt mod andre og gøre dem lykkelige.    
 "Thi jeg er vis på," siger Paulus "at hverken død eller liv eller engle eller åndemagter eller noget nuværende eller noget tilkommende eller kræfter eller det høje eller det dybe eller nogen anden skabning vil kunne skille os fra Guds kærlighed i Kristus Jesus, vor Herre." Han tilføjer: "Thi vor trængsel, der er stakket og let, virker uden mål og måde en evig vægt af herlighed for os, som ikke har blikket rettet mod de synlige ting, men mod de usynlige; thi de synlige varer kun til en tid, de usynlige varer evigt."    
Når du læser disse stærke og brave ord fra en som led så meget for sin tro på Kristus, og regnede stadig sine hårdeste prøvelser som lette plater, klaret kun for et øjeblik, vil du så ikke klare at din sjæl er tålmodig i hverdagslivets ubetydelige problemer, som så ofte er så irriterende og så vanskelige at bære? Vil du ikke klare at disse ting ikke afbryder dit fællesskab med Gud og skiller dig ud fra hans kærlighed?    
Lader du ikke hverdagslivets forviklinger og bekymringer irritere dine tanker og omtåger din pande. Gør du det, vil du altid have noget at ærgres og irriteres over. Livet er hvad vi gør det til, og vi skal finde det som vi leder efter. Hvis vi ser efter sørgmodighed og trængsler, hvis vi er til sinds for at forstørre små vanskeligheder, vil vi finde masser af dem, til at optage vore tanker og vor samtale med. Hvis vi ser på den lyse side af tingene, vil der være nok til at gøre os glade og lykkelige. Hvis vi sender et smil, vil de sendes tilbage til os; hvis vi siger venlige og opmuntrende ord, vil de siges til os igen.     
Når kristne ser tungsindige og nedtrykte ud som om de føler sig venneløse, giver de et forkert indtryk af religionen. Nogle gange næres den tanke at glæde er selvmodsigende mod den kristne karakters værdig; men det er en fejltagelse. Himlen er helt glæden selv; og hvis vi samler himlens glæder til vore sjæle, og siger så vidt muligt dem i ord og optræden, skal vi være behageligere for vor himmelske fader, end hvis vi var tungsindige og sørgelige.     
Det er enhvers pligt at opelske munterhed, i stedet for at ruge på sorger og trængsler. Mange har ikke kun gjort sig selv ulykkelige på den måde, men de ofrer helsen og lykken til en sygelig indbildning. Der er ting i deres omgivelser som ikke er behagelige, og deres ansigter bærer konstant en mine, som er tydeligere end ord kan udtrykke misfornøjelse med. Disse nedslående følelser er til stor skade for dem i sundhedsmæssig henseende, for ved at hindre fordøjelsesprocessen får de problemer med ernæringen. Selvom sorg og bekymringer ikke kan afhjælpe et eneste onde, kan de gøre megen skade; men munterhed og håb oplyser andres stivej, "thi det er liv for dem, der finder det, helse for alt deres kød." (Ordsp. 4,22).    
Kristus kom for at genoprette en verden, der er fordærvet af synd, til sin oprindelige yndighed. Faldets værk vil være ugjort. Alt som gik tabt i Adams overtrædelse, vil genvindes gennem Kristi lidelser og død. På den nye jord vil der ikke være synd eller sygdom. Alle skavanker og deformiteter vil efterlades i graven, og legemet vil genoprettet til sin oprindelige fuldkommenhed. Vi skal bære vor Herres pletfrie billede, for "han skal forvandle vort fornedrelseslegeme og give det samme skikkelse som hans herlighedslegeme ved den kraft."    
Udviklingen af kristen karakter, der går mod denne fuldkommenhedstilstand, er en vækst hen mod skønhed. Karakteren udtrykkes i ansigtsudtrykket. Det onde som er i hjertet, udstiller sit tegn, og vi læser et skær af grovhed, ufred, selviskhed, list, lyster, falskneri, misundelse, stolthed og ondskabsfuldhed. Idet hjertet bliver forvandlet af sindets fornyelse, efterlader Åndens nåde sit afpræg på ansigtet, og det udtrykker forædling, finhed, fred, godgørenhed og ren og øm kærlighed, som regerer i hjertet, og udgør den indre "besmykkelse," som er af "stor værdi" i Guds øjne.    
Apostlen Paulus formaner: "Vær altid glade; bed uden ophør." Sig "altid Gud tak for alle ting.", "Synger og spiller i jeres hjerte for Herren".  

26 02 1885 The Signs of the Times Helliggørelse - Den sande og den falske   
 Farisæerne og tolderne fik en lignelse, for at hjælpe dem "som stolede på sig selv, at de var retfærdige, og ringeagtede de andre." Denne ånd er den skjulte klippe som tusinde forliser deres håp til himlen på; og her viser Frelseren hvor anstødeligt det er i Guds øjne. Mange er selvbedragede, fyldt med åndelig stolthed og forfængelighed. De ser ikke syndens forfærdelighed, og fortsætte med at stille deres egne dydigheder til skue, den stakkels faldne menneskelighed, foran himlens majestæt, hvis øjne læser hjertets intentioner og hensigter, og ser ulydighed og graverende karaktermangler hos disse, der fremhæver selvet og påberåber sig højeste godhed.    
Johannes definerer synd at være "overtrædelse af loven." Paulus siger: "Ved loven erkendes synden." "jeg har ikke kendt lysterne, hvis loven ikke havde sagt: Du skal ikke begære." "Jeg levede engang uden lov, men da budet kom, [tilbage til samvittigheden] levede synden op, og jeg døde, og det viste sig, at budet, som var til liv, blev mig til død; thi da synden fik en anledning ved budet, bedrog den mig og dræbte mig ved det."    
Jesus kom til verden fordi der var afsagt dødsdom over menneskeslægten, for deres overtrædelser. Hans arbejde var at bringe dem tilbage deres alliance med guds lov, som Paulus erklærer er "hellig, retfærdig og god." Han holdt sin Faders bud. Dem som i anger og lydig bevidner deres påskønnelse af den frelse han kom for at bibringe, vil vise Åndens gerninger i deres hjerter. Og prøven er livet. "Ved deres frugter skal I kende dem." "Han som siger, jeg kender Ham," siger Johannes, "og ikke holder hans bud, er en løgner, og sandheden er ikke i ham."    
Ikke desto mindre er disse inspirerede vidnesbyrd som syndens natur, mange hæver at være helliget, og ude af stand til at synde, medens de hele tiden overtræder Guds lov. Gennem disse gør fjenden et bedragerisk arbejde. De vil aldrig kunne prale så meget af deres godhed, om de ikke havde afvist Guds store standard for rigtigt og forkert, og sætte dette i stedet for deres eget påfund. Dømmer de dem selv med deres ufuldkomne standard, drister de at sige: "Jeg er uden synd."    
Det "hellige folk" og Frelsens Hær har en hel del af det Paulus kalder "legemlig opøvelse" der "kun er nyttig til lidt." De følger indskydelserne hævder at være undervist af Ånden; og ligesom fanatikerne der betrængte luther, sætter de disse indtryk oven over Guds skrevne ord, medens de tramper på den guddommelige lov, fordi deres hjerter ikke er i harmoni med dens forskrifter. Ånden og ordet er enige. Kristi Ånd leder alle til sandheden; men hos disse ånds-oplærte er der et fjendskab imod bibelen tydelige udtalelser. Den ånd der leder dem, får dem til at tro på løgne frem for sandhed, viser at deres lærer er den store mesterånd der "nu er virksom i ulydighedens børn."    
Dem som havde lyset på Guds lov, og stadig nægtede at acceptere lyset, er ikke under Guds Ånds indflydelse, uanset hvilken bekendelse de har, eller hvilke forunderlige gerninger de kan gøre igennem dem. De er bedraget af Satans sofisteri. Men de elsker hans bedrag; for han ophøjer selvet, og leder dem til at stole på deres egen godhed; og dette er mere behageligt end at se sig selv som de viser sig for en retfærdig og hellig Gud.    
Kristus sagde: "Ikke enhver, der siger til mig: "Herre, Herre!" skal komme ind i Himmeriget, men den, der gør min himmelske Faders vilje. Mange skal sige til mig på hin dag": "Herre, Herre! har vi ikke profeteret ved dit navn, og har vi ikke uddrevet onde ånder ved dit navn, og har vi ikke gjort mange undergerninger ved dit navn?" Og da vil jeg sige dem rent ud: "Jeg har aldrig kendt jer; vig bort fra mig, I, som øver uret"    
 "Disse kan bekende at være Kristi efterfølgere, men de har mistet deres Leder af syne. De kan sige: "Herre, Herr" de kan pege på den syge som er blevet helbredt ved dem, og på andre forunderlige gerninger, og hævde at de har mere af Guds Ånd og kraft end der bliver udvist af dem, som holder hans lov. Men deres gerninger gøres under ledelse af retfærdighedens fjende, hvis mål er at bedrage sjæle, og er indrettet til at lede bort fra lydighed, sandhed og pligt. I den nærmere fremtid vil der komme mere markante mirakelvirkende manifestationer; for det siges om ham: Men deres gerninger gøres under ledelse af retfærdighedens fjende, hvis mål er at bedrage sjæle, og har planer om at lede dem bort fra lydighed, sandhed og pligt. I den nære fremtid vil der være mere markante manifestationer på denne mirakelvirkende kraft, for det er sagt om ham: "Og det gør store tegn, så det endog får ild til at falde fra himmelen ned på jorden for menneskenes øjne."    
Det overrasker os at se så mange, som er parat til at tage imod disse store manifestationer som Guds Ånds virkelige virken, men de, som blot ser på vidunderlige gerninger og lader sig lede af impulser og indtryk, vil blive bedraget. Min bror, min søster, vil du veje synd på dine egne vægtskåle, eller på himlens vægtskåle? Erkender du dens sande natur, vil du se din ruinerede natur, og du vil gribe fat på den barmhjertighed, der er ofret. Men dem som mærker deres anstød meget lidt, vil aldrig kunne fatte Kristi fuldkommenhed, ej heller det store offer som han har gjort for at befri dem fra syndens trældom og fordærv.    
Ingen, som påstår at være hellig, er virkelig hellig. De, som er indskrevet i Himmelens bøger som hellige, er ikke klare derover, og de er de sidste til at prale med deres egen godhed, Ingen af profeterne eller apostlene foregav, at de var hellige, ikke engang Daniel, Paulus eller Johannes. De retfærdige kommer aldrig med sådanne påstande. Jo mere de ligner Kristus, jo mere begræder de, at de ikke ligner ham, for deres samvittighed er fintfølende, og de ser på synden mere, som Gud gør det. De har et ophøjet syn på Gud og på den store frelsesplan, og deres hjerter, som er ydmygede under en følelse af deres egen uværdighed, forstår den ære, det er, at være regnet som medlemmer af den kongelige familie, sønner og døtre af den evige Konge.    
De, som elsker Guds lov, kan ikke harmonisere i tilbedelse eller i ånd med de afgjorte overtrædere af denne lov, som er fyldt med bitterhed og ondskabsfuldhed, når de klart fremsatte sandheder i Bibelen bliver forkyndt. Vi har en detektor, som skeler mellem det sande og det falske. ""Til læren og vidnesbyrdet. Således skal visselig de komme til at tale, som er uden morgenrøde."     
Den eneste sikre position for nogen af os, er at betragte os selv som syndere, der daglig behøver guddommelig nåde. Vor eneste bøn er barmhjertighed gennem Kristi soneblod. Lad os undgå farisæerisme. Når det passer ham bedst, kan Satan vise sig som en lysets engel. Men han viser ikke den kristne religions sagtmodighed og ydmyghed for mennesker, men deres egne gode gerninger og forunderlige afpræg. Vi kan kun imødekomme hans besnærende fristelser med Guds ord. Dem som har sandheden som den er åbenbaret i det hellige ord, må stå fast på sandhedens platform, og stole på "der står skrevet." Spørgsmålet for hver enkelt os er: "Ophøjer jeg selvet, eller ophøjer Gud og hans nåde, søger frelse gennem Kristus alene?    
Gud har store velsignelser at give sit folk. De kan få "Guds fred, som overgår al forstand." De "vil kunne forstå alle hellige [ikke syndere, som overtræder Guds lov] hvad er "bredden, længden, og dybden, og højden," af Kristi kærlighed, "fyldes med al Guds fylde." Men det er kun dem som er sagtmodige og ydmyge af hjertet som Kristus vil manifestere sig selv for. Dem som Gud retfærdiggør repræsenteres ved tolderen frem for den selvretfærdige farisæer. Ydmyghed er himmelskfødt; og ingen kan gå ind ad perleporten uden denne. Alt vil ubevidsthed, det skinner i menigheden og i verden, og det vil skinne i himlens sale.  

6 08 1885 The Signs of the Times Sandhedens kraft   
 [*<i>En prædiken holdt i Oakland, Cal., 11. juli, 1885.</i>]<br>Tekst: " Hellige dem ved sandheden! dit ord er sandhed. Ligesom du har sendt mig til verden, således har jeg også sendt dem til verden. Og jeg helliger mig selv for dem, for at også de må være helligede ved sandheden." Joh. 17,17-19    
Denne bøn fra verdens Genløser indbefatter meget mere end der er blevet tænkt, og jeg ønsker at sandheder der undervises i her må indprentes på alle vore hjerter. "Hellig dem ved sandheden; dit ord er sandhed." "Og jeg helliger mig selv for dem, for at også de må være helligede ved sandheden." Enhver som bekender at tro på Jesus er med i denne bøn, og har et ansvar som det er umuligt at kaste bort. Vi er pålagt at være helliggjort, ikke blot med hvad vi hjælpes med personligt, men så vi kan hjælpe andre.    
I disse dage er det vanskeligt for sandheden at få adgang til menneskehjertet. Du ved at da Jesus engang ik ind i templet fandt han at der ver "nogle som solgte okser, får og duer, og vekselerne sad der." Derved blev de hellige sale i Herrens hus forvandlet til et købmandssted, hvor grådighed og havesyge blomstrede. Da Jesu øjne så hen over den det meget travle sceneri, glimtede guddommeligheden igennem hans menneskelighed. Han "jog alle dem ud, som solgte og købte i helligdommen, og han væltede vekselerernes borde og duekræmmernes bænke. Og han siger til dem: "Der står skrevet: "Mit hus skal kaldes et bede hus;" men I gør det til en røverkule." Trafikken stoppede pludseligt, og skaren af købere og sælgerere flygtede som en guppede bevæbnede mænd forfulgte dem. Med tilbageholdt åndedræt så præsterne og herskerne på ham, som var iklædt med en sådan majestæt og magt; og som et lynglimt fra Himlen åbenbarede havde åbenbaret sandheden for deres omtågede sind, tvang overbevisningen sig selv ind i dem at dette ikke var nogen almindelig mand.     
Da Kristus fandt det vanskeligt at få adgang til tempelsalene fordi de var fyldt med ting som aldrig burde være der, ligeså er menneskehjertet lukket imod sandheden fordi det er fyldt med denne verdens bekymringe og byrder. Det har fået en verdslig form Fyrsten for mørkets kræfter spiller livets spil for sjælen. Han arbejder med alle påfund han kan finde på, med al uretfærdighedens bedrageri, på at adskille mennesker fra Gud. Kødets lyst, livets stolthed verdens forfængeligheder har ataget sjælstemplet i besiddelse, og ikke plads til Jesus. Men når hjertet en gang er kommet under sandhedens magt, føles endog dens skjulte dybder som fornyende og forvandlende. Dem som har opfyldt sjælstemplet med verdslige bekymringer, og vanhelliget det med købere og sælgere, vil vi sige: Tag disse ting her fra, og lad sandheden tage sjælen i besiddelse. Jesus står og banker på hjertets dør, og beder: "Hvis nogen hører min røst, og åbne døren, vil jeg komme ind til ham, og vil holde nadver med ham, og han med mig." Vil vi lade herlighedens Herre gå ind? Vil vi lave plads til sandhed af himmelsk oprindelse?    
Jesus siger: "Jeg er vejen, sandheden og livet; ingen kommer til Faderen uden ved mig." Hvis du vil lave plads til Jesus, og rense sjælen for syndsbesmittelse, kan du nyde fuldkommen fred med Gud. Men nogle vil spørge: Hvordan kan jeg gøre dette? Ved en fuldstændig overgivelse af din vilje og din vej til Gud. Guds fred vil ikke herske i jeres hjerter så længe du beholder din verdslige ærgerriged og udsvævelser. De lidenskaber som tager sjælen i besiddelse må fjernes. Når vi bekender sandheden, er det vort privilegium og pligt at vise verden at det har en forvandlende kraft på liv og karakter.    
Hvorfor er det så svært for mange at vandre oprigtigt får Guds åsyn? Det er, fordi de prøver at tjene to herrer, noget, som Frelseren har erklæret, at intet menneske kan gøre. Hvis de ville overgive sig til Jesus, vil han tage sjælen i besiddelse, og ethvert forkert ønske, enhver falsk ambition, enhver ond hensigt ville blive underlagt Guds vilje. Dette er den helliggørelse, Kristus mente, da han sagde: "Jeg helliger mig selv." Dette er den helliggørelse, han ønskede for sine disciple, da han bad: "Hellige dem ved sandheden." Vi bekender os til at være Herrens sønner og døtre; Kristi udvalgte, om hvem han siger: "Jeg har givet dem dit ord; og verden har hadet dem, fordi de ikke er af verden, ligesom jeg ikke er af verden." Hvilken ret har vi til at lade verdens ting tage hjertet i besiddelse og lægge beslag på vor energi? Hvilken ret har vi til at lade hjertet være hovedvej for verdens trafik eller at efterligne dens vaner og skikke? Vi kan ikke tjene Gud og mammon. Vi må komme ud af verden og være adskilt. Dens mode skal ikke styre os; dens principper skal ikke være vore principper.    
Hvis det verdslige element får lov at tage hjertet i besiddelse, vil de ting som Gud ikke anerkender syndes at være rigtige, og det religiøse liv vil blandes med vildfarelse. Begrebsopfattelsen vil ikke være klar og tydelig til at forstå ordet og Herrens vilje. Der er fare for at handle i ulydighed indtil fejlen forgyldes, samvittigheden sløves, og de selvbedragede tror at han selv er på hellighedens hovedvej, skønt han er på den nedadgående vej til fortabelse.    
Sejrherrens arbejde er et grundigt og prøvende arbejde. Vi skal hver især kæmpe troens gode strid, og føre krig imod mørkets kræfter; for når sandheden begynder sit renselsesarbejde i sjælstemplet, begynder kampen mellem godt og ondt for alvor.    
En prædikant som bekendende forkynder evangeliet, erfarede i en samtale med en søster at hun samvittighedsfuldt holdt det fjerde buds sabbat. "Nuvel," sagde han, "du har så vidt ret i argumentet om at lørdagen er den sande dag at holde; Bibelen er klar på dette punkt. Men," tilføjede han, "jeg holde den ikke, fordi den vil skabe forvirring. Herren vil se over med dette hos mig, fordi det er så ubelejligt, så meget imod samfundet skikke. Og så tror jeg at det virkelig ikke at det gør forskel om den dag jeg overholder, fordi jeg er helliggjort; du ved hvad der gør al vorskel. Men hold dig til din tro, for du har ret til det." Her er et menneske som hævder at være helliggjort medens han lever i ulydighed mod Guds ord; men hvad er det som helliggør uden om sandheden?    
Kristus sagde: "Derfor: enhver, der hører de ord, jeg her har sagt, og handler efter dem, han ligner en klog mand, som byggede sit hus på klippegrund. Og regnen styrtede ned, og vandstrømmene kom, og vindene blæste og kastedes mod det hus, men det faldt ikke; thi dets grundvold var lagt på klippen. Men enhver, der hører de ord, jeg her har sagt, og ikke handler efter dem, ligner en dåre, som byggede sit hus på sand. Og regnen styrtede ned, og vandstrømmene kom, og vindene blæste og slog imod det hus; og det faldt, og dets fald var stort." Her er to klasser repræsenteret, - dem som er helliggjort gennem sandheden, og de mange som bekender at være helliggjort medens de bevidst bryder Guds lov. Det sande fundament er guds bud; og Jesu Kristi vidnesbyrd. Mennesker kan rejse en retfærdighedsstandard for deres egen side af, fra det der står i Guds ord; men deres håb vil visselig falde, ligesom huset der er bygget på sand.    
Vi skal lytte til det Gud siger, og være lydig mod hans ord. Det er ikke lange prædikener eller bønner, det er ikke de ting som vi siger men det er de ting vi gør, den karakter vi danner, som gør os antagelige for Gud. Sandheden bør influere i vort daglige liv, og når vi sammles vil tungen ikke løbe med betydningsløse og overfladiske ting.    
 "I er verdens lys," siger Kristus. Derfor "lad jeres lys skinne for mennesker så de kan se jeres gode gerninger, og ære jeres Fader som er i Himlen." Ved Kristi dødblev himlens uvurderlige rigdomme udgydt til menneskeheden. Kan vi selv holde på så dyrebare rigdomme? Oh! vi bør opløfe den opstandne Frelser for folk, og fortælle dem hvilken dyrebar Genløser vi hr fundet. Vi er hans repræsentanter; lad os vandre vort kald værdigt. Grunden til at vi ikke har større indflydelse til at vinde sjæle til Kristus, er at vi ikke er ordets gørere. Når vi gør Kristi gerninger, når sandheden bliver et levende princip i sjælen, skal vi få kraft med Gud og mennesker. Andre vil få kendskab til os, at vi har været hos Jesus og lært af ham, og blot vor tilstedeværelse vil være en indflydelse til det gode. Vi skal ikke turde synde, så andre ikke følger vot tåbelige eksempel. "Drag bort fra dem, og skil jer ud, siger Herren, Og "rør ej noget urent, så vil jeg tage imod jer og være jer en Fader og I skal være mine sønner og døtre, siger Herren, den Almægtige." Det Sande vidne siger: "Jeg kender dine gerninger." Lad os da passe på at vi ikke er halvhjertede kristne. Vi kan bringes i fuldkommen harmoni med Gud og hans sandhed; men der er meget at vi skal modsætte os. Vi bør ransge vore bibler, og lære hvad skriften sige med hensyn til vor pligt.    
Kristus sagde: " Pas på, vær årvågne, våg og bed! . . . .  For Menneskesønnen er med en mand, der drog udenlands; han forlod sit hus og overgav styret til sine tjenere; han gav enhver sin gerning, og dørvogteren bød han at våge." Ingen af os er undskyldt for de pligt vi er pålagt her. Vi skal overvåge alle sjælens porte, for at Satan kommer ind og vanhelliger sjælens tempel, som bør helliges helt til Gud. Vi skal passe på at lidenskaber ikke tager sjælen i besiddelse, passe på at der ikke gemmes på selviske tanker. Grunden til at der ikke er mere vitalitet og kraft i menigehden er at vi ikke arbejder og våger som vi bude. Vi bø stå som trofaste skilvagter på vor pligts post. Jeg beder at Kristi nåde må komme ind i vore hjerter, og at vi altid må se efter anledninger til at gøre godt.    
Han som er sandt omvendt vil ikke være tilfreds med at brug Gudsgiven prøvetid til at ordne klædninger, og besmykke kroppen udad til. For disse vil livsstolthed, verdens forfængeligheder og tåbeligheder væe en meget ringere sag. De vil altid føle at jeg er i Guds nærhed; hans øjne kunne skelne alle forfængelige tanker, alle forsøg på at hæve og forherlige selvet. Hvis den tid, der spildes på tåbelige forsøg på at gøre udseende attraktivt, blev brugt på bibelstudier, til alvorlig bøn efter Kristi nåde, så vil Kisti tjeneste være passende med den sagtmodige og stille ånd som er sjælens himmelske besmykkelse, og vil aldrig gå tabt. Løftet vil opfyldes: "Et nyt hjerte vil jeg også give je, og en ny ånd vil jeg lægge i jer."    
Kødet kæmper konstant imod Ånden og Ånden imod kødet. Den besmittelse, der næres i sjælen, kæmper imod den rene, helliggørende sandhed. Nogle har fremsat den tanke, at hvis vi én gang er i nåden, så er vi altid i nåden. Men vor gerning er at sejre hver dag. Fristelser presser sig på fra alle sier: modstår vi dem og kommer ud som sejrherrer i Kristi navn?    
Når vi bliver Guds børn, er vore navne skrevet i Lammets livets bog, og forbliver der indtil tiden for den undersøgende dom. Så vil hver enkelts navne kaldes frem, og hans optegnelse undersøges, ved Ham som erklærer: "Jeg kender dine gerninger." Hvis det på den dag viser sig at alle vore onde gerninger ikke er blevet angret til fulde, vil vore navne slettes af livets bog, og vore synder vil stå og være imod os. Hvis den bekendende troende bliver selvikker, hvis han i ord eller ånd bryder det mindste forskrifter i Guds hellige lov, repræsenterer han Jesus forkert, og i dommen vil de frygtelige ord blive sagt: "Slet hans navn ud af livets bog; han er en syndens medarbejder." Men Faderen medynkes over den egen-mistroiske og gudfrygtige sjæl, forpint som han kan være med tvivl og fristelser. Jesus går i forbøn for ham, og bekender hans navn for Faderen og hans hellige engle.    
Han som skal være vor dommer kender vore gerninger. Han forstår alle fristelser og trængsler, og jeg er glad for det. Han kender forholdene som omgiver enhver sjæl. Han kender vor svaghed, og er berørt med en følelse af vore svagheder. "Hvis nogen synder," siger Johannes, "har vi en talsmand hos Faderen! Jesus Kristus den retfærdige." Oh, hvor dyrebar er Jesu navn og hvor dyrebart er ethvert navn han bekender for Faderen! Når vor nåde Genløser siger til den stakkels angerfulde, "Han er min; jeg har indgraveret hans navn på mine håndflader," kommer svaret: "Jeg vil ikke udslette hans navn fra livets bog, men hans synder skal ikke længere huskes."    
Løftet er: "Med mindre man tyr til mit værn, slutter fred med mig, slutter fred med mig." Der er kraft i Kristi blod til at fjerne synd. Stakkels skælvende synder, i dag er du håbets fange. Jesus lever, og fordi han lever kan du også få liv.    
Guds engel sagde til Johannes, idet han så på gen genløste skare omkring tronen: "Det er dem, som kommer fra den store trængsel, og de har tvættet deres klæder og gjort dem hvide i Lammets blod. Derfor står de nu foran Guds trone og tjener ham dag og nat i hans tempel." Gennem Lammets blod er det enhvers privilegium at gøre vort liv til en herlig sejr. Vi vil få trængsle og vanskeligheder at møde, men hvis vi helliger os selv i lydighed til sandheden, vil Israels Gud være vor styrke. "Så lad os da kende, jage efter at kende Herren! Som morgenrøden er hans opgang vis." Herren ønsker at give kraft tils it folk. Han ønsker at de skal glæde sig i Gud over dees frelse. Han ønsker at de skal tilpasses hans billede, så når han kommer, kan han tage imod dem til sig selv. Hvis vi griber fat i den Almægtiges kraft, vil den støtte os i alle konflikter og livets modløshed, og vil til sidst sætte en herlighedskrone på vore hoveder, og bringe os del i de retfærdiges evige belønning. "Salige er de, som holder Hans bud", siger Frelseren, "for at de kan få adgang til livets træ og gennem portene gå ind i staden." "Og folkeslagene skal vandre i dens lys og jordens konger bringe deres herligheder til den." "Og intet urent skal nogen sinde komme ind i den," " kun de, der står skrevet i Lammets bog, som er livets bog."   

13 08 1885 The Signs of the Times Sabbatsskoleopgaver under lejrmødet og i hjemmet.   
 Kære brødre og søstre som er samlet ved vort lejermøde, vi ønsker at rette nogle få ord til jer i interesse for vore sabbatsskoler. Dette er en af de vigtigste grene i værket, og bør ikke overlades til tilfældighederne, eller tilfældig ledelse. Hvis disse skoler er ledt som de burde være, kan anstrengelserne der gøres bag talerstolen for at overbringe sandheden på en måde så sjæle vindes, uddybes; og hvis det arbejde der er overdraget følges op af interesserede arbejdere i sabbatsskolen, vil meget godt blive udrettet. Men det er ikke nok at have sabbatsskolebevægelsen som et velstyret maskineri. Der bør være praktiske arbejdere; lærerne bør være af den klasse som har en levende forbindelse med Gud, som har en lyst til at studere selv, og som vil give tid og moralsk alvor i deres arbejde, og vil ikke være tilfreds medmindre de ser noget udrettet.    
Der bør være en levende og voksende interesse i at fylde sindet med Bibelsandheder. Den dyrebare kundskab som her opnås vil bygge en barriere omkring sjælen. Selv om den angribes med fristelse, vil der være en fast tillid til Jesus, gennem kundskaben til ham som har kaldt dem til herlighed og til kraft. Lad lærerne gå med hjerte og sjæl ind i lektiens emne. Lad dem lægge planer for at lektierne anvendes i praksis, og vække de børns sind og hjerter, som de har ansvar for. Lad elevernes aktiviteter finde plads til at løse bibelsandhedernes problemer. Lærerne giver arbejdet karakter, så at aktiviteterne ikke virker tørre og uinteressante.    
Lærerne gør ikke et så alvorligt arbejde som de bude som sabbatsskole-udøvere; de bør komme tæt til elevernes hjerter, ved evner, sympati, ved tålmodige og bestemte anstrengelser interesse enhver elev for sin sjæls frelse. Disse andagtsøvelser bør i det hele taget være sådan som Herren vil have dem - med dyb overbevisning om sind, hjertereformation. Hvis det rette arbejde gøres på en dygtig og kristuslignende måde, vil sjæle blive overbeviste, og spørgsmålet vil lyde: "Hvad skal jeg gøre for at blive frelst?" I nogle sabbatsskoler er der personer som ikke har evner til at undervise, men som får positioner. De har ingen alvorlig kærlighed for sjæle. De forstår ikke selv det halve af sandhedens praktiske forbindelser. Hvordan kan de da lede børn og unge til den levende kilde. Lad lærere selv drikke dybt af frelsens kilde; og så vil Guds engle tjene dem, og de vil vide præcis hvordan Herren vej er for at får dem til at vinde de dyrebare unge til Jesus. Det kræver talenter, en vilje, udholdenhed, en ånd som Jakob havde da han brøddes i bøn og udbrød: "Jeg vil ikke slippe dig før du velsigner mig." Når Guds velsignelse hviler på lærerne, kan det kun genspejles på dem de har ansvar for. Sæt aldrig de unge under enkelte personer som åndeligt set er magelige, som ikke har nogen høje, ophøjet og hellig stræben; for det samme ligegyldige sind, farisæisme, en form uden kraft, vil både kunne ses i lærere og elever.    
Lad forældre gøre deres del, ikke kun hjælpe børn i deres studie, men selv blive fortrolig med lektierne. Bibelen er vor lærebog. Forældre, lærere og elever behøver at blive bedre bekendt med de dyrebare sandheder som er i både det Gamle og Nye Testamente. Vi må gå til et højere handlings plan. Lad Jesu Ånd give arbejdernes sjæle sund næring. Så vil deres arbejdsplaner og metoder af en karakter som vil vinde sjæle for Jesus Kristus. I vore store menigheder, hvor der vil være mange børn og unge, er der en stor fare for en sådan ledelse i sabbatsskolen, at den vil blive slet og ret en formssag og mekanisk og uden ånd. Den mangler Jesus. Lad ikke al din styrke og energi blive brugt til verdslige, og timelige ting i løbet af ugen, og således ikke have energi og moralsk styrke til Kristi tjeneste om sabbaten. Nu er der et alvorligt arbejde at gøre. Ikke et øjebliks tid må vi bruge selvisk. Lad øjet være rettet på Guds herlighed i alt hvad vi gør. Hvil aldrig før ethvert barn er bragt Kristi frelsende kundskab.    
Det er vigtigt at opgaverne ved vore lejersabbatsskoler, er styret med orden, villighed og dygtighed. Da vil den rigtige form være givet til sabbatsskolerne i de forskellige menigheder, idet folk tager tilbage til deres hjem. Tillad ikke forretninger og andre interesser at fortrænge sabbatsskoleinteressen, så at den skal findes som en sag af ingen særlig betydning.    
Rigtigt meget kan gøres for de unges uddannelse moralske og religiøse oplæring, ved velorganiserede og korrekt styrede sabbatsskoler. Denne gren af værket bør have tid og opmærksomhed; for dens betydning og dens indflydelse på vore unge kan ikke værdsættes. Men vore lærere behøver at være omvendte mænd og kvinder, som ved hvad det vil sige at brydes med Gud, som ikke vil slappe af før børnenes hjerter er vendt til Guds kærlighed, pris og herlighed. Hvem vil arbejde alvorligt for sjæle i vore sabbatsskoler? Hvem vil tage de unge til side, og tale og bede med dem, og give dem personlige appeller, formane dem til at give deres hjerte til Jesus, så de er som en liflig duft for Kristus? Idet vi ser værkets ophøjelse, og ser hvor lidt det værdsættes, mærker vi sukkene og udbryder: Hvem vil acceptere disse graverende ansvar og passe på at sjæle som de står til regnskab for? Vi er Kristi repræsentanter på jorden. Hvordan opfylder vi vor mission? Kristi repræsentanter vil være i dagligt samfund med ham. Deres ord vil være udvalgte, deres tale besjæle med nåde, deres hjerter fyldt med kærlighed, deres anstrengelser oprigige, alvorlige udholdende, for at frelse sjæle som Kristus døde for. Lad alle gøre deres yderste for disse kære børn og unges frelse, og her og der vil de lytte med gælde på Jesu ord: "Vel gjort, gode og tro tjener, gå ind til din Herres glæde." Hvad er denne glæde? - Det er at beskue de forløste hellige gennem deres redskaber, gennem Jesu Kristi blod. <br><i>Mrs. E. G. White</i>, i <i>S. S. Arbejderen.</i>   

22 10 1885 The Signs of the Times Karakteropbyggelse   
  "Når I altså er opvakt sammen med Kristus, så søg det som er oventil, hvor Kristus er, siddende ved Guds højre hånd. Tragt efter det, som er oventil, ikke efter det, som hører jorden til. I er jo døde, og jeres liv er skjult med Kristus i Gud. Når Kristus, vort liv, åbenbares, da skal også I åbenbares sammen med ham i herlighed". Kol.3,1-4.    
 "Søg efter de ting som er oventil," siger apostlen. Adlyder vi denne formaning? Holder vi vor hengivenhed væk fra de jordiske ting, og retter den til evige ting, som angår Guds rige? Lad os ikke ignorere disse ord, så vi ikke går forbi, og følger vore egne veje, opmuntrer os selv til onde tanker og uelskelige handlinger, som adskiller os fra Gud, og sætter os på fjendens grund, er underlagt hans kontrol.    
 "For I er døde, og jeres liv er skjult med Kristus i Gud." Den sande kristnes karakter vil være pålidelig, sagtmodig, glad, velduftende af gode gerninger, og så resolut at synden ikke finder plads i hjertet eller i ord og handlinger. Kristi fred, hersker i den alvorlig virkende kristnes hjerte, medens den vil ophøje og forædle smagen og helliggøre dømmekraften, vil genspejles på andre, og hjælpe dem på den opadgående sti. Dette vil være deres karakter, som i virkeligheden er "opstået med Kristus," og søger "de ting som er oventil, hvor Kristus sidder ved Guds højre hånd".    
Men ingen af os er fuldkomne. Vi er kun elever i Kristi skole. Hvis vi med fordomsfri tankegang og ydmygt hjerte nøje ransager skrifterne, vil vi finde meget i vore liv og karakter der er at fordømme, meget som må afhjælpes. Men i dette ord udpeges livet til fulde, så at der ikke er noget at gå fejl af. Således forklarer apostlen hvad der skal dø i selvet og leve i Gud: - -    
 "Så overgiv da til døden de lemmer, der hører jorden til: utugt, urenhed, begær, ond lyst, også havesyge, som jo er afgudsdyrkelse; for disse synders skyld kommer Guds vrede. I dem vandrede også I engang, da I levede jeres liv i dem. Men nu skal også I aflægge det alt sammen: vrede, hidsighed, ondskab, spot, skamløs snak af jeres mund. Lyv ikke for hverandre, da I jo har afført jer det gamle menneske med dets gerninger og iført jer det nye, som fornyes til sand erkendelse efter hans billede, der skabte det."    
 "Så ifør jer da som Guds udvalgte, hellige og elskede, inderlig barmhjertighed, godhed ydmyghed sagtmodighed, tålmodighed; bær over med hinanden og tilgiv hinanden, hvis den ene har noget at bebrejde den anden; ligesom Herren tilgav jer, således skal også I gøre!" Hvilke højtidelige og betydningsfulde ord er dette! Og hvilken vægt har det på os? Hvis nogen har for vane at give dem bort til nogle andre, håber jeg de nu vil tage dem til sig selv i deres egne hjerter. Ransag nøje dig selv, kristne læser, ikke en gang om ugen, men daglig, og se om du opelsker en sagtmodig, overbærende, langmodig, ydmyg og lærvillig ånd, og bærer derved Åndens dyrebare frugter i dit liv, som ikke vokser på noget andet end det kristne træ.    
Nogle vil være hurtig til at spørge: "Hvordan kan jeg få de bekymringer væk, som jeg ser at jeg er involveret i? Hvordan ksn jeg nogensinde forstå og påskønne dette? Jeg har ikke tillid til dennes religion eller ærlighed, og denne person har gjort mig fejl." Vær forsigtig med hvordan du synder imod dine brødre og fejlbedømmer dem, og taler ondt om dem. Gud har ikke givet dig lov til at besætte domssædet, og erklære nogen for gud fordi han roser, forkæler og favoriserer dig, og anklager en anden fordi han ikke er din særlige ven. Denne selviskhed og snæversyn skader dem, som du omgås. Det er ikke Kristi ånd, men fra ham som har været brødrenes anklager fra begyndelsen. I stedet for at dømme andre forkert, så ransag din egen optræden, få det bedste ud af andres ord og handlinger, og derved vil du udøve en barmhjertighed som er passende for dem som er Guds hellige og elskede, medlemmer af den kongelige familie. Søg Kristi sagtmodighed. Han led fejl, og prøvede ikke at hævne sig selv.    
Måske er nogle af Guds børn hvervet til at give dig et irettesættende ord, for noget selvmodsigende i dine ord eller optræden. Og i stedet for at være taknemmelig over den pålidelige anklage, hvad der er en virkelig ubehagelig pligt, og tage advarslen, som er givet i kærlighed til din sjæl alvorligt, - så kan du vende bort i vrede. Al vrede og ondsind fra et ukueligt hjerte kan oprøres, og de uhumske vande udgydes for at forgifte andres sind og hjerter. Dette viser at du ikke har krænket dine medlemmer. "Vrede, hidsighed, ondskab", er ikke kommet så "langt borte." Har du ikke forsøgt at undertrykke alt i din karakter som er imod Guds ord? Satan leer og englene græder, fordi du er for stolt og hovmodig til at bekende og svigte dine fejl.    
Trængsler kan ikke undgås. Når de kommer, så giv ikke efter for tanken: "Hvis dem omkring mig gør det rigtige, vil det være nemt at være glad, lykkelig og tilfreds. Oh om jeg kunne få et sted hvor der ikke ville være nogen irritation, hvor mit liv ikke var fyldt med modløshed, og mit temperament hele tiden oprøres. Hvis jeg blot kunne undgå disse ting!" Du kan kun undgå dem ved at få et nyt hjerte og dø i selvet. Du vil ikke få nogen virkelige sejre, så længe du lader dit temperament opildne fordi dit spor er krydset for en bagatel; du vil heller ikke vinde sejr ved at flygte fra slagmarken. Han som løber er en kryster, ikke en sejrherre.    
Imødekom dine trængsler i Jesu styrke, og hold dem ud. Lad spørgsmålet være: Hvordan kan jeg klare Guds prøvelser? Hvordan kan jeg imødekomme provokationer, og ikke miste selvkontrol? Når du hævder at du ikke kan dette, anerkender du at dit liv ikke er skjult i Kristus; at du ikke er eksempel for din guddommelige Herres karakter; at selvet ikke er dødt, men påberåber dig overhøjhed. Dit kristne liv må være sejrrigt; men du må anstrenge alle nerver og muskler i kampen mod synd. Der er ingen fritagelse i denne krig, intet fornøjelig sted hvor du kan hvile og slumre; for din listige fjende vil få overhånd over dig, som vil resultere i evig tab.    
Når du har gjort alt som du kan for din del, kan du i tro spørge efter fra din Frelses hærfører, og han vil give guddommelig hjælp og kombineres med menneskelige anstrengelser; og han vil binde sejrens laurbær om din pande, som om du selv havde gennemført sejren. Og husk på at det er sejrherren som går ind ad portene til herlighedens rige; det er sejrherren som bærer livets krone, og står med den blodvaskede skare omkring den store hvide trone.    
Vort arbejde på dette sted er karakteropbyggelsen; og lad enhver bygge op om sit eget hus. Vi har nådigst fået tilstået tid til dette arbejde; og dag for dag, brik for brik, skal strukturen rejse sig. Den må ikke være mangelfuld og deform, men gør den symmetrisk og smuk, stærk til at modstå kulde og varme, storm og solskin.    
I Guds kloge forsyn, tillades forhindringer, endog ordnede forhindringer som middel til disciplin, og styrke os til beslutsomhed, der ikke overvindes af omstændighederne. Kristi liv er vort eksempel. Søger han nemhed og vellevned? Åh, nej! Han blev fristet på alle punkter ligesom vi;" han var "et sorgernes menneske, og kendte til sorgen." Alligevel var hans hjerte fuld af kærlighed og interesse for andre, at han ikke tænkte, planlagde ikke og levede ikke for sig selv. Han kom for at søge og frelse det som er tabt, og han efterlod sine efterfølgere at føre dette arbejde videre i hans navn. Men ingen kan bære andre op til Himlen; enhver må betræde den ujævne stivej som Jesus har betrådt for ham, og som han har gjort lysere ved sin tilstedeværelse.    
Vi må ikke tro at vi kan vente med at komme i himlen, før vi har helt rene og elskelige karaktertræk. Den kristne vil være Kristus lig her. Vi er forskellige. Vi har hver især karaktertræk, smag, gaver og evner der er særlige for os selv, alt af det har sat sig selv eller tilpasset ved opdragelse og vanedannelse. Men ved Kristi nåde kan alle disse forskellige karaktertræk bringes i harmoni med Guds vilje.    
I vor tidlige erfaring gav en gråhåret broder sit vidnesbyrd til et vidnesbyrdsmøde, hvor han udtrykte en frygt for at han skulle overvindes ved fristelse, og opgive den tro der engang var overgivet de hellige. Han sagde: "Jeg kan ikke tillade mig at miste det evige liv. Hvad vil jeg ikke ønsker at vide, er at jeg aldrig vil falde!"    
En uge efter det tidspunkt, hvor han rejste sig og talte til vidnesbyrdmødet, var hans ansigt helt glødende med himlens lys og fred. "Brødre," udbrød han, "jeg har fundet en sikker regel for succes til den kristne rejse. Du vil læse det i 2. Peter 1,5-7: "Sæt netop derfor al iver ind på i jeres tro at vise dyd, i dyden indsigt, i indsigten afholdenhed, i afholdenheden udholdenhed, i udholdenheden gudsfrygt, i gudsfrygten broderkærlighed og i broderkærligheden kærlighed til alle." Vi må klatre op af denne stige, trin efter trin, og huske på at Gud er over denne, parat til at hjælpe os i vore anstrengelser. Vi må leve i vækstplanen, og Gud har lovet at han vil mangedoble sin nåde til os." Med alvor og iver tilføjede han: "Lad os begynde i dag at klatre op af Peters stige, aldrig se tilbage; for vi har apostlens inspirerede ord, hvis vi gør disse ting skal vi aldrig falde, men en adgang vil tjene os overmådeligt i vor og Frelsers evige rige."    
Denne broder fortsatte med at følge Peters fremragende regel for Kristen livsførelse, indtil hans arbejde på denne jord var gjort; og han sover nu i Jesus; venter på opstandelsens morgen.    
Vil vi være omhyggelige og gøre vor kaldelse og udvælgelse urokkelig? Vil vi tålmodigt klatre op ad den kristnes fremgangsstige, indtil vi fra det øverste trin træder ind i vor Herre Jesu Kristi rige? Vi kan blive rene og hellige. Vi kan blive mere dyrebare end fint guld, selv ofirs guld. Og hvilken glæde det vil være at høre den skønne velsignelse fra Jesu læber: "Vel, du gode og tro tjener." Hvilken sejr vil det ikke være at være iblandt den skare, som Johannes omtaler: "Og en af de ældste tog til orde og sagde til mig: 'De, som er iførte de lange, hvide klæder, hvem er de? og hvorfra er de kommet?' "Og jeg sagde til ham: Sire, du ved det. Og han sagde til mig: "Det er dem, som kommer fra den store trængsel, og de har tvættet deres klæder og gjort dem hvide i Lammets blod. Derfor står de nu foran Guds trone og tjener ham dag og nat i hans tempel; og han, som sidder på tronen, skal opslå sit telt over dem. "De skal ikke sulte mere og ikke tørste mere, ikke heller skal sol eller nogen hede stikke dem." Thi Lammet, som står midt for tronen, skal være deres hyrde og lede dem til kilderne med livets vand; og "Gud skal tørre hver tåre af deres øjne."  

7 01 1886 The Signs of the Times Årvågenhed og bøn.   
 Tag jer i agt, så jeres hjerte ikke sløves af svir og drukkenskab og dagliglivets bekymringer, så den dag pludselig kommer over jer som en snare; for den skal komme over alle dem, der bor ud over hele jorden. Våg altid, og bed om, at I må få styrken til at undslippe alt det, som skal ske, og til at stå foran Menneskesønnen. Luk 21,34-36.    
I disse alvorsfulde ord påpeger Skriften en pligt, som både gamle og unge hver dag må udføre. Det er årvågenhedens pligt, og vor skæbne for tid og evighed afhænger af vor troskab i dette stykke.    
Vi lever i en betydningsfuld tid. Da budskabet i 1844 blev proklameret: "Frygt Gud og giv ham ære; for hans domstime er kommet", oprørte denne bekendtgørelse enhver sjæl ganske dybt ned. En dyb højtidelighed hvile på alle som havde hørt dette. Hvor alvorlig skal vi ikke være for at vise vor tro i vore gerninger, og få vore ord og handlinger til at gøre gunstigt indtryk på verden. mere end fyrre år er gået siden dengang, og vi er meget nærmere afslutningen af dommen og Menneskesønnens komme - "nærmere den store hvide trone, ved glarhavet."    
Engle våger over, hvorledes vi udvikler vor karakter, og vort liv må snart fremstilles for Gud. Snart skal vi vejes i helligdommens vægtskåle, og den dom, der fældes, vil stå ud for vort navn. Og vi vil modtage det evige livs kronede gave eller blive straffet med evig ødelæggelse fra Herrens åsyn. Vi kan være uvillige til at ransage os selv nøje for at se, hvordan vor åndelige tilstand er, og om vort hjerte bliver passende præget af det prøvede sandhedsbudskab; men det vil ikke gøre nogen forskel på dommens gerning. Dens afgørelser vi være de samme; og når "Menneskesønnenskal komme i sin Faders herlighed med sine engle," "skal han gengælde enhver hans gerning."    
Tag jer i agt, så jeres hjerte ikke sløves af svir og drukkenskab og dagliglivets bekymringer, så den dag pludselig kommer over jer Luk 21,34. Hvor mange der er, som ikke bruger deres forstand ret. De er lige så berusede af livets bekymringer som en dranker af sin spiritus.    
Hvor mange der er, hvis hjerte trykkes under byrden af bekymringer, og som tænker: "O, at der dog blot var nogen, der ville hjælpe mig at bære mine byrder!" Ja, der er En, som vil hjælpe dig at bære dine byrder. Der er hvile for dig, som er træt og besværet. Jesus siger: "Kom til mig, alle I, som slider jer trætte og bærer tunge byrder, og jeg vil give jer hvile. Tag mit åg på jer, og lær af mig, for jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet, så skal I finde hvile for jeres sjæle. For mit åg er godt, og min byrde er let." Matt 11,28-30. Den byrde, som du bærer, som er så tung, og som volder dig så meget besvær, er din egen byrde. Du tragter efter at ligne verden, og i den iver efter at tilfredsstille din egen ærgerrighed og dine verdslige ønsker sårer du din samvittighed, og det samvittighedsnag, der således opstår, gør byrden endnu sværere. Når du ikke ønsker at være anderledes end verden, men at omgås den på en sådan måde, at man ikke kan se nogen forskel mellem dig og verden, så kan du vide, at du er drukken af dette livs bekymringer. O, der er så mange egenkærlige interesser, så mange bånd, der binder os til denne verden! Men vi må vedblive med at sønderrive disse tråde og være som de, der venter deres herre.    
Verden har med magt tvunget sig ind imellem vore sjæle og Gud. Men hvilken ret har vel vi til at lade vore hjerter således besvære af livets bekymringer? Hvilken ret har vi til ved vor hengivenhed til verden at forsømme menighedens tarv og vore medmenneskers interesser, hvorfor skulle vi selv lave os byrder og bekymringer, som Kristus ikke har lagt på os? Hvorfor skulle vi ved vor mangel på tillid til hans løfter lide under opslidende frygt og bekymringer? Han siger: "I må altså ikke være bekymrede og spørge: Hvordan får vi noget at spise og drikke? Eller: Hvordan får vi tøj på kroppen? Alt dette søger hedningerne jo efter, og jeres himmelske fader ved, at I trænger til alt dette." Matt 6,31-32).    
Og hvorfor bekymrer I jer for klæder? Læg mærke til, hvordan markens liljer gror; de arbejder ikke og spinder ikke. Men jeg siger jer: End ikke Salomo i al sin pragt var klædt som en af dem. Matt 6,28-29. Al Salomons pragt kunne ikke sammenlignes med skønheden af en af disse små blomster, med dens fine farver, som himlens Gud med sin kunstnerhånd havde forsynet den med. vil ikke han, som har haft så megen omtanke for markens blomster, også sørge for jeres dødelige legemer? Vil han ikke sørge for, at I har brød at spise og klæder at iføre jer? O, I lidet troende! Ja mere end dette: Vil han ikke også iføre jer sin egen retfærdigheds klædebon?    
Vor himmelske Fader har tusinde forskellige måder at sørge for os på, som vi ikke kender noget til. Men dette fritager os ikke fra bestræbelser fra vor side. På samme tid, som vi kan forlade os på hans stadige omsorg, må vi dog ikke slutte, at vi kan være efterladende i det, som vore hænder finder at gøre. Formaningen til os er: "Vær ikke tøvende i jeres iver, vær brændende i ånden, tjen Herren." Rom 12,11. "Den, som ikke sørger for sine egne, og særlig for sin egen husstand, har fornægtet troen og er værre end en vantro." 1.Tim 5,8.    
Der er én ting, som vi må tage fat på med det dybeste alvor, og det er at tjene Gud. Der er ingen fare for, at man her viser for megen nidkærhed. Dersom vi blot ville arbejde med Guds ære for øje, så ville tågen svinde bort, og vort syn angående hvad der er ret eller uret ville blive klart. Vi ville give Gud, hvad vi ejer. Hjertets sprog ville blive: "Herre, her er de midler, som du har gjort mig ansvarlig for. Hvad vil du, at jeg skal gøre med dem?" Vi bør gøre vore stier rette, at vi ikke ved at tage noget urigtigt skridt skulle føre den halte bort fra vejen. Vor livs bestræbelser ville kun gå ud på at herliggøre Frelseren, som led på Golgata, og berede os for det evige liv.    
Våg derfor og bed til enhver tid. Der er stor trang til årvågenhed, ikke alene for vor egen skyld, men også af hensyn til vor indflydelse over andre. Vor indflydelse er vidtrækkende. Vi tænker måske, at den indskrænker sig til vor egen familiekreds, og at kun de i vore hjem ved, hvad vi er, og hvad vi gør. I nogle tilfælde kan dette tilsyneladende forholde sig sådan; men på en eller anden måde går indflydelsen af vort liv i hjemmet også udenfor hjemmets grænser.    
Hvad skal vi da lære af dette. At vi i vore hjem og i alle livets forhold bør være årvågne og bede. Højtidelige,hellige pligter hviler på os. Vi bør således tale og således vandre, at Guds Ånd kan være i vore hjerter og hans velsignelse i vore hjem. Dersom vi havde mere af Guds kærlighed i vore hjerter, og hans pris oftere var på vore læber, ville vi være bedre beredte til at ære ham både her og hisset. Men hvad vil vel vore ord kunne udrette, dersom de ikke ses på baggrund af en hellig vandel?    
Derfor våg og bed til enhver tid, at I kan bestå for Menneskesønnen. Hvilken stilling dette er at stå i for verden, at være rede og vente på Herrens komme, så at vi, når han åbenbares, kan sige: Han er vor Gud, vi satte vort håb til ham, og han frelste os. Es 25,9. Hvilken triumf det vil blive, når vi går ind gennem portene i Guds stad og bærer sejrens palmegrene! Hvilken velsignelse at have ret til livets træ og at nyde dets dyrebare frugt!    
Dersom vi ønsker at få del i den herlige belønning, som er lovet sejrvinderen, så må vi stride troens gode strid. Dette var, hvad apostlen Paulus gjorde. Og han sagde: "Nu har jeg retfærdighedens sejrskrans i vente, som Herren, den retfærdige dommer, på den dag vil give mig - og ikke mig alene, men alle dem, som har glædet sig til hans tilsynekomst." 2Tim 4,8. Lad os da være med iblandt dem, om hvem det kan siges, at de er "rige på gode gerninger", "og samle sig en skat som en god grundvold for den kommende tid, så de kan gribe det virkelige liv." 1Tim 6,19.  

14 01 1886 The Signs of the Times Kristne hjem   
 Vor tid, vor styrke, vore kræfter hører Gud til, dersom de alle er viet til Gud, vil vort lys skinne. Dette lys vil først og stærkest påvirke dem, der bor i vore egne hjem, og som kommer mest i berøring med os; men det vil også strække sig udenfor hjemmets kreds, til "verden". For mange vil det blive en livets lugt til liv, men der vil være andre, som nægter at se lyset eller at vandre i det. De tilhører den klasse, som omtales af vor frelser, når han siger: "og dette er dommen, at lyset er kommet til verden, og menneskene elsker mørket mere end lyset, fordi deres gjerninger er onde." sådanne befinder sig i en meget farlig stilling; men deres handlemåde fritager ingen af os fra at lade vort lys skinne.    
Antag, at et skib havde ringeagtet fyrvogterens advarende lys og var bleven knust mod klipperne, og at fyrvogteren derfor vilde slukke sine lys og sige: "jeg vil ikke mere gøre mig den ulejlighed at passe fyrtårnet." hvad vilde følgen blive? Men således handler fyrvogteren ikke. Han holder lyset brændende hele natten og lader det kaste sine stråler vidt omkring ud i den mørke nat til hjælp og vejledning for enhver søfarende, som nærmer sig de farlige klipper og revler. Dersom et fartøj led skibbrud, fordi lyset var gået ud, så vilde der blive sendt telegrafisk meddelse ud overalt om, at den og den nat på det og det sted blev et skib slået i stykker mod klipperne, fordi der ikke var lys i fyrtårnet. Hvis et skib derimod går til grunde, fordi det ikke tager hensyn til lyset, så er fyrvogteren ansvarsløs. Skibet så advarslen, men gav ikke agt på den.    
Hvorledes vil det gå, når lyset i familien går ud? Så er enhver i huset i mørke, og følgerne er lige så fordærvelige, som når lyset går ud i fyrtårnet. Kære medforløste, der er sjæle, som giver agt på jer, og som ser, om i er nedsunkne i dette livs bekymringer, eller om i bereder jer for det tilkommende, evige liv. De giver agt på jer for at se, hvilken indflydelse jeres liv har, om i er sande missionærer i hjemmet og opdrager jeres børn for himmelen.    
Den kristnes første pligt er i hjemmet. Fædre og mødre, i har et stort ansvar. I bereder jeres børn til liv eller død. I opdrager dem til at bo på jorden og blot nyde dette liv eller til et udødeligt liv, hvor de kan prise Gud i evighed. Hvad vil i gøre? Det bør være jeres livs største ønske, at ethvert barn, som Gud har betroet jer, kan blive en Kristi discipel. Jeres børn bør lære at beherske deres sind og at udvikle en kærlig, kristelig ånd. Led dem således, at de kan elske gudstjenesten, at de har mere lyst til at gå til Guds hus end til forlystelsessteder. Lær dem, at religionen er en levende grundsætning. Dersom jeg var blevet opdraget i den forestilling, at religionen blot var en følelse, så ville mit liv have været unyttigt. Men jeg lader aldrig følelser komme imellem himmelen og min sjæl. Hvilken følelse jeg end har, så søger jeg Gud, når dagen begynder, ved middag og om aftenen for at erholde styrke fra den levende kilde.    
Mødre, i har ingen ret til at anvende tiden til at smykke og udstaffere jeres børns klæder, for at de kan bære dem til skue. Er tiden ikke skænket jer i en højere og ædlere hensigt? Er den ikke givet, for at i skal smykke jeres børns sjæle og hjælpe dem at udvikle en elskværdig karakter? Bør tiden ikke anvendes til at komme i samfund med himmelens Gud og til at søge ham om kraft og visdom? Da kan i opdrage jeres børn til en plads i hans rige og hjælpe dem at erholde et liv så langt som evigheden.    
Men hvor mange mødre der er, som er så langt fra Gud, at de anvender deres tid til deres egne fornøjelser og lader andre sørge for deres børn. Eller måske mødrene sidder ved deres arbejde nat efter nat, medens børnene går i seng uden bøn og et godnatkys. Hun binder ikke deres ømme hjerter til sit eget med kærlighedens snore; for hun har for travlt. Er dette i overensstemmelse med Guds vilje? - nej, langt fra! Der er noget, som har taget mødrenes fornuft bort; og hvad er det? - det er et ønske om at skikke sig efter verden og at følge dens regler.    
Måske en eller anden ofte undres over, hvorfor vi taler så meget om religion i hjemmet og blandt børnene. Det er, fordi der er så forfærdelig megen efterladenhed i dette stykke blandt så mange. Kære forældre, som Guds tjenere er i ansvarlige for de børn, som Gud har betroet jer. Mange af dem vokser op i ligegyldighed uden religion, utaknemmelige og vanhellige.    
Dersom disse børn var blevet ret opdraget og undervist, dersom de var vokset op i herrens frygt, så ville himmelens engle have været i jeres hjem. Dersom i var sande missionærer i hjemmet, og jeres daglige liv var et eksempel på Gud ords lære, så ville i derved berede jer selv til større virksomhed og på samme tid berede jeres børn til at hjælpe jer som nyttige arbejdere i Guds sag. Hvilket godt indtryk det gør i samfundet at se en familie, som er forenet i herrens arbejde og tjeneste. En sådan familie er et kraftigt bevis på kristendommens virkelighed. Andre kan derved se, at der er en indflydelse i familien, som påvirker børnene, og at Abrahams Gud er med dem. Og det, som har en så kraftig indflydelse over børnene, føles også udenfor hjemmet og påvirker andres liv. Dersom de kristnes hjem havde den rette kristelige indflydelse, så kunne de udrette meget godt. De ville i sandhed blive verdens lys.    
Et velordnet kristeligt hjem er et bevis, som en fritænker ikke kan modsige. Her er ikke noget, han kan gøre indvending imod, og de børn, som vokser op i et sådant hjem, er rede til at imødegå vantroens spidsfindigheder. De har antaget bibelen som grundvolden for deres tro, og de har en fast grundvold, som vantroens flod ikke kan bortskylle.    
Kristus sagde: "I er verdens lys." Han har betroet talenter i vor varetægt. Hvad gør vi med disse betroede gaver? Lader vi vort lys skinne og bruge dem til hans ære og vore medmenneskers gavn, eller bruger vi dem for at fremme vore egne selviske interesser? Mange bruger dem selvisk. Det er som om de ikke ser at vi er alle domfældte, og skal snart stå til regnskab for den brug vi har gjort af vore gudgivne anledninger for at gøre godt. Men hvilken undskyldning vil de give på den store dag, for at ikke bruge deres evner, deres uddannelse, deres taktfølelse, og deres udholdenhed og iver til Guds sag?    
Vi behøver guddommelige hjælp hvis vi vil holde vort lys brændende. Men Jesus døde for at fremskaffe den hjælp. Han rækker denne invitation frem: "Med mindre man tyr til mit værn, slutter fred med mig, slutter fred med mig." Klyng dig til den uendelige krafts arm; så vil du se at han er dyrebar for din ejæl, og hele himlen vil under din komando. "Hvis vi vandrer i lyset, ligesom han er i lyset," vi skal ledsages af hellige engle. Til "Josua" blev der sagt: "Så siger Hærskares Herre: Hvis du vandrer på mine veje og holder mine forskrifter, . . .  og jeg giver dig gang og sæde blandt dem, som står her"" Og hvem er disse "son står her"? De er Guds engle. Josua må have en levende tillid til Gud hver dag; og så vil englene vandre med ham, og Guds kraft vil hvile på ham i hans arbejde.    
Kristne venner, fædre og mødre, lad ikke jeres lampe brænde dunkelt. Lad ikke hjertet blive svagt og hænderne trætte. Det varer ikke længe, før den himmelske stads porte skal åbnes for jer. Da kan i fremstille jer selv og jeres børn for tronen og sige: se, her er jeg og de børn, du har givet mig. Hvilken dyrebar løn for troskab det vil blive at se dine børn kronede med evigt liv i Guds skønne stad.  

4 03 1886 The Signs of the Times Overmodets synd.   
 Når Guds arbejdere trænges af Guds og sandhedens fjender og således bringes i vanskelige stillinger, bør de huske Kristi eksempel og deraf lære ikke at optræde overmodigt. I stedet for i heftighed at forsøge på selv at gøre noget bør de vente tålmodigt på Guds befrielse. Ingen bør tænke, at de har ret til at bede om, at Gud ved sin magt skal træde til og hjælpe dem, blot for at de kan blive fritaget for personlige ubehageligheder, eller at de skal undgå at lide ydmygelse og ængstelse. Det vigtige spørgsmål bør være: "Hvorledes kan Gud æres og hans sandhed hævdes?    
Når de kristne møder sandhedens fjender, så bør de gå frem i Herrens frygt og kraft, ligesom David gjorde, da han mødte Goliat. Israels og filisternes hærskare stod samlede, og foran dem stod den mægtige kæmpe, hvis kraftige skikkelse ragede højt op over alle de andre. Han var bevæbnet med et spyd lig en væverstang, på hans hoved var der en kobberhjelm, og han havde en mægtig brynje på. Over fødderne havde han kobberskinner, og imellem hans skuldre var der et kastespyd af kobber. Denne kæmpe, denne i krig oplærte mand, opløftede sin røst og udråbte en udfordring, som lød gennem den stille luft: "I dag har jeg hånet Israels slagrækker; kom med en mand, så vi kan kæmpe sammen!" 1.Sam 17,10.    
Den hovmodige mand vakte forfærdelse hos alle i Israels lejr; men David spurgte: " Thi hvem er vel denne uomskårne filister, at han vover at håne den levende Guds slagrækker?" Og David sagde til Saul: "Min herre må ikke tabe modet! Din træl vil gå hen og kæmpe med den filister!"    
Var det overmod, der ledte David til at tro, at han kunne strides med Goliat? Var det hovmod og selvtillid, der gjorde, at han vovede at møde denne mægtige stridsmand, som forhånede Israels Gud? Nej, David havde ikke et sådant sindelag. Han var beskeden og fordringsløs, og hans ord skyldtes ikke tillid til egen visdom, dygtighed eller styrke, men til Guds kraft, som havde befriet ham fra løven og bjørnen, da han vogtede sin Faders hjord i ørkenen.    
Den kongelige befaling udgik, og kongens rustning blev givet David. Den tunge kobberhjelm blev sat på hans hoved, og Sauls sværd blev bundet om hans lænder. Men den rustning kunne David ikke bruge. Han havde aldrig prøvet kongens rustning og var ikke vant til at bruge sværd. Med en stav i sin hånd og en slynge som sit eneste våben gik han ud for at møde den hovmodige filisterkæmpe. Da den stolte Goliat så sin modstander, spurgte han hånligt og fuld af harme: "Er jeg en hund, at du kommer til mig med kæppe?     
Og han forbandede David ved sine guder." Efter dette udbrud af vrede råbte han med overlegen foragt til den unge hyrde, som havde modtaget hans udfordring: "Kom herhen, så skal jeg give himmelens fugle og markens vilde dyr dit kød!"    
David lod sig ikke i mindste måde forfærde, thi han vidste, hvem han stolede på. David svarede filisteren: "Du kommer imod mig", sagde han "med sværd og spyd og kastevåben, men jeg kommer imod dig i Hærskarers Herres, Israels slagrækkers Guds, navn, ham, du har hånet. I dag giver Herren dig i min hånd." "For at hele jorden kan kende, at der er en Gud i Israel, 1.Sa.17,47. og for at hele denne forsamling kan kende, at Herren ikke giver sejr ved sværd eller spyd; thi Herren råder for kampen, og han vil give eder i vor hånd!"    
Med hvilken spænding og interesse afventer ikke begge hære udfaldet af den ulige tvekamp! Filisterne og mange af israelitterne anser David for at være dumdristig; men det varer kun et øjeblik. Idet han løber for at møde Goliat, lægger han en sten til rette i sin slynge, og straks når stenen sit mål og sidder i kæmpens pande. Det mørkner for hans øjne, han raver og falder tungt til jorden lig et mægtigt egetræ, der omkastes af en lysstråle. Forfærdelse griber filisterne, og de trækker sig hurtigt tilbage i forvirring. Med et sejrsråb forfølger Israels stridsmænd den flygtende skare. Sejren er fuldstændig.    
Her har vi et eksempel på ydmyg, men levende tro. David forlod sig ikke på sig selv, og han havde ingen egenkærlige bevæggrunde. Han var kun villig til i Herrens styrke at møde Israels fjende, at prøve Jehovas magt imod en hedensk kæmpe, for at han kunne "borttage forsmædelse af Israel." Dette var den af Gud bestemte plan til at fremhæve David, Israels fremtidige konge, og ydmyge den sande Guds modstandere.    
De, som adlyder Gud og holder alle hans bud, vil møde en lignende modstand som den, David mødte. Lærde mænd, hovmodige og pralende i deres formodede overlegenhed, vil ligesom Goliat føle sig tilskyndet til at foragte den lille skare, som lyder Gud. Mange af disse Guds børn har aldrig taget eksamen ved en eller anden stor læreanstalt. Men med Bibelen i hånd står de frem og forsvarer Guds sandhed, hævder hans sabbat, som er blevet trådt under fødder af dem, som ikke vil holde hans lov. Herren kan fuldkomme sin kraft i vor skrøbelighed. Dersom menneskene lig David vil forglemme sig selv og søge at ære Gud og kæmpe for hans navn og hans sandhed, så vil han virke kraftigt for dem og krone deres bestræbelser med held. Men der er mange, som tager æren til sig selv, dersom Guds værk går fremad ved deres hånd. De bliver hovmodige og selvtilfredse, smigrende sig med, at deres fremgang skyldes deres egen overlegne dygtighed. Fremgang i arbejdet vil ofte blive til ødelæggelse for den, der således er blevet æret af Herren. Vor medlidende Fader i himlen ynkes over vor svage natur og bærer længe over med vore dårskaber. Var dette ikke tilfældet, ville han ikke have givet sin Søn til en falden verden, hvor han måtte tåle Satans anløb og fristelser for således at vise menneskene, hvorledes de kan sejre.    
Sandhedens fjender vil vokse sig stærkere og mere bitre i deres modstand mod Guds lov. De vil gribe til latterliggørelse og forhånelse; de vil brydes og misfortolke Skrifterne, og vil støtte deres synspunkter med menneskelige meninger og argumenter. De vil bringe tingene i et falsk lys, og således forvanske menneskers ærlige tanker. De vil fryde sig over deres styrke, ligesom filisterkæmpen gjorde, og for en tid virkede det til at de havde fremgang. Men de vil ikke sejre til sidst; de vil selv falde i det hul som de har gravet for andre.    
Når vi ved Guds forsyns styrelse bringes i berøring med disse foragter og befinder os under ejendommelige, prøvende forhold, så må vi ikke tillade os selv at blive irriteret over deres foragt og fornærmelser, der så let kan ledes os bort fra vor vagtpost og lede os til at forlade os på os selv. Ej heller bør vi handle i heftighed for at befri os selv fra disse ubehagelige situationer, når vi må lide ydmygelse og nederlag.    
Når den kristne står overfor sandhedens modstandere eller taler med dem, bør han passe på ikke at ophøje sig selv eller udtale et eneste ord, der kan fornærme eller opirre. Lad dem blot true og håne, hvis de vil, men gå du lige frem, som om du ikke hørte dem. Undertiden vinder man de største sejre ved tavshed. Ens eget jeg kan gøre krav på at hævde sin ret, men tavshed giver tid til overvejelse og bøn og giver Gud anledning til at tale til sjælen. Tavshed er ikke et bevis på svaghed, men på styrke og er ofte langt kraftigere end de stærkeste argumenter.    
Guds folk er Kristi repræsentanter på jorden. De skal arbejde for sjæles frelse. Dette er hensigten med, at vor Frelser kom til verden, og han var urokkelig i at udføre dette sit hverv. Han tillod sig aldrig i mindste måde at blive ledet bort fra sin store virksomhed. Han veg aldrig ud af sin sti ved fjenders modstand eller venners smiger. I dette som i alt andet er Kristus vor eksempel. Vi må være flittige og trofaste i det arbejde, som er blevet betroet i vore hænder. Vi må nå folket, ikke ved hjælp af argumenter alene, men derved, at Guds store kraft virker gennem vore bestræbelser.    
Prædikanterne bør føle deres ansvar i denne sag. De har at gøre med mennesker, og det er nødvendigt at de er vise som slanger og harmløse som duer. De bør altid være parat til at give en "årsag til håb, der i dem," men "under sagtmodighed og frygt," så de ord de siger, er af en karakter der ikke giver et dårligt indtryk, og ikke vejer menneskene hen med den forkerte retning. Guds ære og sjæles frelse bør være deres herskende motiv; så vil de ikke ødelægge arbejdet, med en hård og overmodig ånd.  

15 04 1886 The Signs of the Times Karakteren i Guds lov   
 David siger: "Herrens lov er fuldkommen, den styrker sjælen." (Sl 19,8). "For længst ved jeg fra dine formaninger, at du har grundfæstet dem for evigt." (Sl 119,152). Og Paulus vidner: "Så er loven da hellig, og budet er helligt, og retfærdigt og godt." (Rom 7,12).    
Som universets Herre har Gud givet loven som styrer alle levende væsner og al virksomhed i naturen. Alt, stort og småt, dyreriget og mineralriget, er styret af bestemte love som ingen kan komme uden om. Der findes ingen undtagelse fra denne regel, for ingenting af det Gud skabte, er blevet glemt at ham. Mens alt i naturen bliver styret af naturlovene, er det alligevel kun menneskene som står under en moralsk lov, fordi de er intelligente skabninger som er i stand til at forstå sådanne krav. Det var kun menneskene, kronen på Guds skaberværk, som fik en samvittighed som sætter dem i stand til at forstå hvad Guds hellige lov kræver, og et hjerte som kan elske den og se at den er hellig, retfærdig og god. Gud kræver ubetinget lydighed af menneskene. Men han tvinger dem ikke til at lyde. De er frie, moralske væsener.    
Ikke alle forstår hvad det vil sige at mennesket har et personligt ansvar, men det er en sag af største betydning. Vi kan alle lyde og leve, eller vi kan overtræde Guds lov, trodse hans autoritet og få den straf vi fortjener. Hvert eneste menneske møder dette spørgsmål: Skal jeg lyde stemmen fra himmelen, de ti ord som blev talt fra Sinaj, eller skal jeg slutte mig til  mængden som tramper på Guds hellige lov? De som elsker Gud, har den største glæde i at holde hans bud og gøre det som han ønsker af dem. Men det naturlige menneske hader Guds lov og går imod dens hellige krav. Menneskene lukker lyset fra Gud ude og de ønsker ikke at vandre i det når det skinner på deres vej. De forkaster det rene hjerte, Guds velbehag og håbet om en plads i hans rige, til fordel for egenkærlig nydelse eller verdslig vinding.      
Salmisten siger: "Herrens lov er fuldkommen" (Sl 19,8). Hans lov er vidunderlig enkel, omfattende og fuldkommen. Den er så kort at vi let kan lære alle budene udenad, og alligevel så omfattende at den dækker hele Guds vilje. Den gælder ikke kun vore handlinger, men også vore tanker, hensigter  begær og følelser. Menneskers love kan ikke dække alt dette. De gælder kun vore handlinger. Menneskene kan være overtrædere og alligevel klare at skjule deres ugerninger for andre. De kan være tyve, drabsmænd og ægteskabsbrydere, men så længe de ikke  bliver opdaget, kan loven ikke ramme dem. Guds lov gælder også misundelse, had, ondskab, hævngerrighed, begær og ærgerrighed som gærer i sindet, men ikke har ført til handling, fordi anledningen har manglet, ikke viljen. Disse syndige følelser bliver taget med på regnskabets store dag når "Gud skal dømme hver gerning, holde dom over alt hvad der er skjult, enten det er godt eller ondt"     
Guds lov er enkel og let at forstå. Der findes mennesker som roser sig af at de kun tror det de forstår, men de glemmer at der findes mysterier i menneskelivet og i åbenbaringen af Guds kraft i naturen, som den dybeste filosofi og den mest intense forskning ikke kan trænge til bunds i. Men der er ikke noget mysterium i Guds lov. Alle kan forstå de store sandheder den indeholder. Selv de som har små evner, kan forstå disse regler, indret livet efter dem og danne en karakter efter Guds ønske.    
Hvis menneskene ville følge denne lov så langt som det står i deres magt, ville de få ånds kraft og fatteevne til at forstå stadig mere af Guds hensigter og planer. Og denne fremgang ville fortsætte, ikke kun i dette liv, men gennem evigheden, for hvor langt vi end når i kundskab om Guds visdom og magt, er der stadig et uendeligt område igen at udforske.    
Guds lov kræver at vi skal elske Gud af hele vort hjerte og vore medmennesker som os selv. Det er hykleri at udgive sig for at være en kristen uden at vise en sådan kærlighed. "Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte og af hele din sjæl og af hele dit sind. Det er det største og det første bud. Men der er et andet, som står lige med det: Du skal elske din næste som dig selv. På de to bud hviler hele loven og profeterne" (Matt 22,37-40).    
Loven kræver fuldkommen lydighed. "Den, som ellers overholder hele loven, men fejler blot på ét punkt, er blevet skyldig i dem alle." (Jak 2,10). Man kan ikke overtræde nogle af de ti bud uden at det bliver regnet som utroskab mod himmelens Gud. Den mindste afvigelse fra dens krav, enten på grund af at de var ligeglad eller med vilje, er synd og al synd udsætter synderen for Guds vrede. Lydighed var den absolutte betingelse for at det gamle Israel skulle få opfyldt løfterne som gjorde dem til Guds udvalgte folk, og lydighed mod loven vil være til lige så stor velsignelse for den enkelte og for folket i vor tid, som den ville have været det for israelitterne.      
Lydighed mod loven er vigtig, ikke kun for vor frelse, men for vor egen lykke og for alle som står os nær. "Stor er lykken for dem, der elsker din lov, intet får dem til at snuble." (Sl 119,165). Alligevel findes der mennesker som forkynder for andre, at denne hellige, retfærdige og gode lov, denne frihedens lov, er et trælleåg, et åg ingen kan bære. Men det er synderen som ser på denne lov som en trællelov, det er overtræderen som ikke ser noget smukt  i dens bud. "For det, kødet vil, er fjendskab med Gud; det underordner sig ikke Guds lov og kan det heller ikke." (Rom 8,7).      
For af lovgerninger bliver intet menneske retfærdigt over for ham; det der kommer ved loven, er jo syndserkendelse. (Rom 3,20). Synd er lovbrud (1Joh 3,4). Det er ved loven mennesker bliver overbevist om synd, og de må se sig selv som syndere under Guds vrede, før de indser at de må have en frelser. Satan er stadig optaget af at mindske  menneskets forståelse af hvor frygtelig synden er. Og de som træder på Guds lov, arbejder for den store bedrager, for de forkaster det eneste som kan fortælle hvad synd er og vække overtræderens samvittighed.    
Guds lov når de skjulte hensigter og tanker. Selv om de er synlige, bliver de ofte anset for mindre vigtige, men de er faktisk selve grundlaget for karakteren. Loven er spejlet synderne må se ind i, hvis de vil have det rette kendskab til deres moralske karakter. Når de ser sig selv fordømt af denne store retfærdighedens standard, må det næste blive, at de angrer deres synd og søger tilgivelse hos Jesus. Mange som ikke ønsker at gøre det, forsøger at knuse spejlet som åbenbarer deres dårlige sider, for at afskaffe den lov som afslører manglerne ved deres liv og karakter.      
Vi lever i en ond tid. Mange er slaver af skadelige vaner,  og de lænker som binder dem, er det vanskeligt at komme løs fra. Ondskaben oversvømmer verden som en syndflod. De forfærdeligste  forbrydelser er daglige forseelser. Og alligevel forkynder mennesker som udgiver sig for at være vægtere på Sions mure, at loven kun var bestemt  for israelitterne, og at den blev afskaffet, da evangeliets tidsalder, med alle dens store privilegier begyndte. Er der ikke en sammenhæng mellem den stadigt voksende kriminalitet og den kendsgerning, at prædikanterne og lægfolkene tror og lærer at loven ikke længere står ved magt?      
Guds lov fordømmer ikke kun det vi gør, men også det vi undlader at gøre. Det er ikke nogen undskyldning for at lade være at gøre det Gud kræver af os. Vi må ikke kun holde op med at gøre det onde, vi må også lære at gøre det gode. Gud har givet os evnen til at gøre det gode, og hvis denne evne ikke bliver brugt, vil vi ubønhørligt komme til at blive kaldt dårlige og utro tjenere. Vi har måske ikke begået store synder som står imod os i Guds regnskabsbog. Men den kendsgerning at vore handlinger ikke kan betegnes som rene, gode og ædle, viser at vi ikke har benyttet de talenter vi fik, og det bliver til fordømmelse for os.      
Guds lov eksisterede før menneskene blev skabt. Den var tilpasset hellige væsners forhold. Selv englene blev styret af den. Efter faldet var principperne for retfærdighed uforandret. Ingenting blev fjernet fra loven, ikke et eneste af de hellige bud kunne forbedres. Og alligevel har loven eksisteret fra begyndelsen, og den vil fortsætte med at eksistere gennem al evighed. Salmisten siger: "For længst ved jeg fra dine formaninger, at du har grundfæstet dem for evigt." (Sl 119,152).    
Efter denne lov, som styrer englenes liv, som kræver renhed i vore hemmeligste tanker, ønsker og planer, og som "står ved magt for evigt og altid", vil hele verden blive dømt på Guds dag som hastigt nærmer sig (Sl 111,8). Overtræderne tror ikke at Herren kender til det de tænker og gør, og at Den Almægtige ikke vil beskæftige sig med det, men han vil ikke altid bære over med dem. De vil snart modtage lønnen for deres gerninger, den død som er syndens løn, mens det retfærdige folk som har holdt loven i hævd, vil blive ledet ind gennem perleporten til det nye Jerusalem og blive kronet med udødelighed og glæde i Guds og Lammets nærværelse.    

1 07 1886 The Signs of the Times Vigtigheden af oplæring i hjemmet   
 Med ordene, "I ungdommen er vore sønner som højvoksne planter, vore døtre er som søjler, udhugget i tempelstil", opsumerer salmiste resultaterne af omhyggelig hjemmeoplæring. Det burde være alle forældres mål at sikre sine børns en velafbalanceret og symmetrisk karakter. Og dette er et arbejde af ikke så lille en vigtighed og betydning, men noget som vil kræve alvorlig omtanke og bøn, ikke mindre en tålmodige og vedholdende anstrengelser. Et rigtigt grundlag bør lægges, en struktur, stærk og fast, som er rejst op og så må byggearbejdet, polering og fuldkommengørelse dag for dag gå fremad.    
Forældre jeres egne hjem er den første mark som I kaldes til at arbejde på. De dyrebare planer i hjemmehaven kræver jeres første omsorg. For jer er det et særligt arbejde at overvåge sjæle som I må aflægge regnskab for. Overvej omhyggeligt jeres arbejde, dets natur, hvor det fører hen, og dets resultater. Linje for linje, forskrift for forskrift, lidt her og lidt der, må I instruere, advare og rådgive, altid huske på jeres udseende, ord og handlinger har en direkte betydning for jeres dyrebare børns fremtidige handlemåde. Jeres arbejde skal ikke male en smuk form på lærred, eller mejsle det på marmoret, men indprente det guddommelige billede på en menneskesjæl.    
Indså mødrene blot vigtigheden af deres mission, ville de have megen bøn i det skjulte, bringe deres børn til Jesus, bede indtrængende om hans velsignelse for dem, og bede om visdom til at udføre deres hellige pligter rigtigt. Lad moderen udnytte enhver anledning til at forme og danne sine børns natur og vaner. Lad hende overvåge karakterudviklingen omhyggeligt, holde træk tilbage som er for fremtrædende, opmuntre dem som lider mangler.    
Mødre, vil I ikke ophøre med jeres unyttige og betydningsløse arbejde til fordel for det, der forgår ved brug? Vil I ikke søge at drage nær til Gud, for at hans visdom kan vejlede jer og hans nåde hjælpe jer med et værk, der vil bestå gennem evigheden? Stræb efter at gøre jeres børns karakter fuldkommen. Husk, at kun sådanne kan se Gud.    
Jeg taler mere frit og alvorligt, fordi mange forældre forsømmer den gerning, Gud har givet dem. Selv er de langtfra rene og hellige, og de ser ikke deres børns mangler, sådan som de ville, hvis de med egne øjne betragtede og beundrede Kristi fuldkomne karakter.    
Forældre, søg for Kristi skyld, og for jeres brns skyld at tilpasse jeres egne liv efter den guddommelige standard. Sæt et rent og ædelt eksempel frem for jeres dyrebare varetægt. Lad intet komme imellem jer og jeres Gud. Vær ærlig, tålmodig og vedholdende, i tide og utide. Giv jeres børn en forstandsmæssig kultur, og moralsk oplæring. Lad deres unge hjerter befæstes med faste og rene principper. Lær dem at bruge alle sindets og kroppens evner. Når I har anledning til det, så læg fundamentet for ædel manddom og kvindedom, og jeres arbejde vil belønnes tusindefold.    
I må gøre bibelen til jeres vejleder, hvis I vil opdrage jeres børn i Herrens tugt og formaning. Lad Kristi liv og karakter blive overbrat som et mønster de skal efterligne. Hvis de fejler, så læs det for dem som Herren har sagt om lignende synder. I dette er der hele tiden brug for at være omsorgsfuld og ihærdig. Tolerer forældrene et forkert karaktertræk, og rettes de ikke af lærerne, kan få karakteren til at blive deform og ude af balance Lær børnene at de må have et nyt hjerte; at der må skabes en ny smag, nye motiver må indgydes. De må have hjælp fra Kristus; de må blive kendt med Guds karakter som den er åbenbaret i hans ord.    
Familiebøn får for lidt opmærksomhed. I mange tilfælde er morgen og aftenandagten ikke stort andet end en formssag, en kedsommelig, monoton gentagelse af forslidte vendinger, der hverken giver udtryk for et taknemmeligt sind eller en fornemmelse af et behov. Herren godtager ikke en sådan tjeneste. Men et ydmygt hjertes og en sønderknust ånds begæringer agter han ikke ringe. At åbne vore hjerter for vor himmelske Fader, at anerkende vor fuldkomne afhængighed, at give udtryk for vore behov og for en taknemmelig kærligheds hyldest det er sand bøn. Når vi kommer og beder om Kristi blods fortjenesters, og stoler med ubetinget tro på hans løfter, skal vi sikre os Herrens velsignelse.    
De dyrebare timer er mere end spildt ved at tale om dine problemer, eller sladre om andres fejl. Søg alvorligt Gud efter hjælp og så vil du blive stærk i hans styrke. Du kan have Kristus som gæst i dit hjem. Men vær ikke tilfreds med blot at bære Kristi navn. Vær i sandhed Jesu efterfølger. Lad jeres hjerter varmes med hans kærlighed. Gør ham til din ven, din hjælper, din rådgiver.    
Den mest værdifulde regel for socialt og familiær samvær, skal findes i Bibelen. Der er ikke kun den bedste og reneste standard for moral, men den mest værdifulde kode for finkultur. Vor Frelsers prædiken på bjerget indeholder instrukser af uvurderlig værdi for gamle og unge. Den bør ofte læses i familiekredsen, og dens dyrebare lære eksemplificeres i dagliglivet. Den gyldne regel, "Hvad I vil at mennesker skal gøre mod jer, gør I det samme mod dem," så vel som apostlenes formaning, "kom hverandre i forkøbet med at vise ærbødighed" - burde gøres til lov i familien. Dem som værner om Kristi ånd, vil være velbeleven der hjemme, en godgørende ånd selv i små ting. De vil hele tiden søge at få alle omkring dem til at være lykkelige, glemme selvet i sin venlige opmærksomhed for andre. Dette er den frugt som vokser på det kristne træ.    
Få erkender indflydelsen fra livets små ting har på karakterudviklingen. Mødre, lad være med at bruge tid og kræfter for det som blot tiltrækker øjnene, men som ikke tjener til bekvemmelighed og virkelig lykke, og I vil afskæres fra en stor del af de bekymringer som gør jer nervøse og irritable, uhøflige og ukristne. Dyrebare øjeblikke er hidtil blevet brugt på unødigt arbejde, men som burde bruges på at forskønne jeres børns sjæle, lære dem hvordan de kan få den indre besmykkelse, den sagtmodige og stille ånd som Gud sætter stor pris på.    
Hvis alle Kristi efterfølgere praktisere de den virkelige belevenhed, hvis lydigheden mod de gyldne regler blev gjort til en hovedhjørnesten i den kristne karakter, ville vi se mindre vanskeligheder i menigheden, mindre hårdhed og uvilje mellem brødre. Der ville ikke være nogen hårde, tankeløse ord, ingen kamp efter det højeste sted. Guds folk vil prøves. Enhver vil udsættes for hårde og hæftige prøvelser og fristelser. Hvis vi ikke vil fortæres som slagger, må vi have Guds kærlighed - det guld som er blevet prøvet - der bliver i os. Nu er det tid til at blødgøre og underkue vor rå og hårde karaktertræk. Vi må værne om venlighed, overbærenhed, kristen renhed. En uædel kritik, hård tale, betvivle andres motiver eller fremhæve hans fejl, åbner døren for Satans fristelser, og leder mange bort fra Gud. Den hellige skrift giver os en sikker og udbytterig regel for tanke og omgang. "Alt, hvad der er sandt, hvad der er sømmeligt, hvad der er retskaffent, hvad der er rent, hvad der er elskeligt, hvad der har godt lov al dyd og alt, hvad der er ros værd: det skal I have i tanke!" Hvis vi ville have vore børn til at praktisere venlighed, belevenhed og kærlighed, må vi selv sætte dem eksemplet.    
 "Kærligheden er langmodig, kærligheden er mild." Den "tænker ikke ondt," - andre frugter bæres på kærlighedens træ. Vore sjæle må forblive på Gud, gennemsyret af hans Ånd, hvis vi vil lære disse hellige lektier. Apostlen siger: "Bind op om jeres sinds lænder." Hvis tankerne disciplineres rigtigt, vil det være langt mindre vanskeligt at kontrollere følelserne. Se på Jesus, vor tros ophavsmand og fuldender, vil give os mod, håb og standhaftighed. Skal vi ikke adlyde læren i Guds ord? Skal vi ikke gøre det til vor vejleder og rådgiver? Skal vi ikke hellige tid og tankekraft til læse det grundig igennem? Hvordan kan kristne forsømme den bog som Gud har åbenbaret sin vilje til menneskene? Vore børn behøver hjælp til at forstå Skriften. De bør blive bekendt med Jesu liv og karakter, så de kan elske ham, og vælge at adlyde ham.    
Forældre og vejledere må hele tiden være årvågne. Alle dage vækkes nye tanker i den unges sind; deres hjerter får nye indtryk. De kammerater de får, de bøger de læser, de vaner de gemmer på, - må alt sammen passes på; i børnenes interesse, for dette liv og det næste er på spil.    
 "Hvad du gør, ved du ikke,<br>Men skal vide det senere,<br>Når frøene i dine hænder bliver sået,<br>Bliver modnet til høst."    
Når du står foran den store hvide trone, vil dit arbejde vise sig, som det er. Bøgerne er lukket op, og optegnelserne om hver enkeltes liv er gjort kendt. Mange i den vældige skare er uforberedte på det, der åbenbares. Med overraskende tydelighed vil disse ord nå nogles ører: "Du er vejet på vægten og fundet for let," På den dag vil dommeren sige til mange forældre: "I havde mit ord, som klart fremholdt jeres pligt, Hvorfor adlød I ikke dets undervisning? Vidste I ikke, at det var Guds stemme? Bød det jer ikke at ransage skrifterne, for al I ikke skulle komme på afveje? I har ikke blot styrtet jeres egne sjæle i fordærv, men også vildført mange andre ved jeres foregivne gudsfrygt. I har ikke lod og del sammen med mig. Gå bort; gå bort."    
En anden skare står blege og skælvende og håber på Kristus og er alligevel knuget af en fornemmelse af deres egen uværdighed. Med glædestårer og taknemmelighed hører de Mesterens anerkendelse. Dagene med uafbrudt slid, med tunge byrder og med kval og frygt er glemt, da en stemme, skønnere end lyden af englenes harper, udtaler ordene: "Vel, du gode og tro tjener; gå ind til din Herres glæde." Der står den frelste skare med sejrens palmegrene i hænderne og med kroner på hovedet. Det er dem, som ved trofast og alvorlig indsats har opnået at blive skikkede for Himmelen. Det livsværk, som blev udført på Jorden, blev i de himmelske sale anerkendt som en gerning, der var vel gjort.    
Med usigelig glæde ser forældrene kronen, dragten og harpen, som gives deres børn. Håbets og frygtens dage er forbi. Sæden, som blev sået under bøn og tårer, kan have set ud til at være blevet sået forgæves, men høsten bjærges med glæde til sidst. Deres børn er blevet frelst. Fædre og mødre, skal jeres børns stemmer hæve sig i jubelsangen på den dag?  

29 07 1886 The Signs of the Times Kristus og loven   
 Guds lov er uforanderlig. Derfor var det, at Kristus døde, idet han påtog sig overtræderens skyld og gjorde det muligt for enhver angrende, bodfærdig synder at erholde hans styrke og ved ham opnå fred med den, hvis lov han havde overtrådt.     
 "Synd er lovens overtrædelse" og "syndens løn er døden". Det var synden, som bragte døden ind i verden. Havde der ikke været synd, så ville der heller ikke have været nogen død. Kristus døde i synderens sted for at frelse ham fra den straf, hans ulydighed ville have påført ham. Dersom Guds lov kunne forandres eller afskaffes, så havde det ikke været nødvendigt for Kristus at dø; thi døden var ikke nødvendig for at afskaffe loven. Dette at Gud ikke sparede sin egen uskyldige, elskelige Søn for den straf, som han påtog sig at bære i synderes sted, er det kraftigste bevis for, at Guds lovs krav ikke i mindste måde, kan tilsidesættes, for at overtræderne kan blive frelst. Således har vi i Kristi død et bevis ikke alene på Guds kærlighed til syndere, men på hans lovs uforanderlighed. Loven kan ikke afskaffes. Ikke et eneste bud kunne forandres for at frelse synderen eller imødekomme mennesket i dets faldne tilstand. Men Gud elskede verden så højt, at han gav sin Søn til at lide straffen for overtrædelse i synderens sted.     
Det er ved nåde, at synderen frelses. Han bliver retfærdiggjort uforskyldt ved Kristi blod. Men Kristus døde ikke for at frelse synderen i hans synder. Hele verden stod fordømt, skyldig for Gud; thi alle har overtrådt hans hellige lov, og de vil visselig fortabes, medmindre de omvender sig fra deres ulydighed og ved tro på Kristus griber den fortjeneste, han har tilvejebragt ved sit dyrebare blod. Adams og Evas synder medførte, at både de og deres efterkommere tabte det hellige Edenhjem. De, som vedbliver at leve i overtrædelse af Guds lov, vil aldrig genvinde det tabte paradis; men formedelst Kristi nåde kan menneskene udvise den lydighed, som kræves, og atter opnå at få et hjem i det skønne Eden, som vil blive genoprettet.    
Der gives dem, der ikke forstår forløsningens plan, men benytter Kristi død som set bevis for, at Guds lov er afskaffet. Mennesker, der giver sig ud for at være lærere, forblinder de uvidendes øjne ved at forveksle den moralske lov med ceremoniloven og benytter skriftsteder, der taler om ceremoniloven, for at bevise, at den moralske lov er blevet afskaffet. Dette er en fordrejelse af skriften. Der omtales to forskellige love. Den ene er den lov, som omhandlede forbilleder og skygger, og som gjaldt til Kristi tid, men som bortfaldt, da forbilledet mødte modbilledet i Kristi død; en anden er Herrens Lov og er lige så varig og uforanderlig som hans evige trone. Efter korsfæstelsen var det en fornægtelse af Kristus, når nogen jøde vedblev at ofre brændofre og andre ofre, der var forbilleder på hans død. Det var det samme som at sige til verden, at de ventede på en forløser, der skulle komme, og ikke havde nogen tro på ham, som havde givet sit liv for verdens synder. Således havde ceremoniloven ingen gyldighed længere end til Kristi død.    
Kristi evangelium kaster glans over den jødiske tidsalder. Det kaster lys over hele den jødiske husholdning og giver ceremoniloven betydning. Guds tabernakel eller tempel  på jorden var et billede af det virkelige tempel i himlen. Alle ceremonier i den jødiske lov var profetiske, en billedlig fremstilling af hemmelighederne i forløsningens plan. Denne lovs forskrifter og ceremonier var givet af Kristus, som iklædt en skystøtte om dagen og en ildstøtte om natten var israels anfører, og denne lov bør behandles med stor ærefrygt; thi den er hellig.    
Kristus kom for at lære menneskene frelsens vej, og vi kunne vente, at dersom de ti buds lov ikke mere var bindende, når skygge tjenesten ikke længere havde nogen betydning, så ville han have erklæret den for ophævet. Dersom Det gamle Testamentes hellige skrifter ikke mere skulle betragtes som vejleder for de kristne, så ville han have undervist menneskene derom. Men dette var ikke hans værk, der kom for at søge og frelse det fortabte. I sin mindeværdige bjergprædiken, hvori han fortalte sine efterfølgere hensigten med sin mission, erklærede han udtrykkeligt, at den moralske lov var evig. Hans højtidelige advarsel til de, der forsømte og foragtede Guds lov, lyder endnu ned til vor egen tid med disse ord: "Tro ikke, at jeg er kommet for at nedbryde loven eller profeterne. Jeg er ikke kommet for at nedbryde, men for at opfylde. Sandelig siger jeg jer: Før himmel og jord forgår, skal ikke det mindste bogstav eller en eneste tøddel forgå af loven, før alt er sket. Den, der bryder blot ét af de mindste bud og lærer mennesker at gøre det samme, skal kaldes den mindste i Himmeriget. Men den, der holder det og lærer andre at gøre det, skal kaldes stor i Himmeriget." Matt 5,17-19.    
Disse er den store lærers ord; men mange vil gerne fordreje dem, så at de kommer til at betyde noget helt andet, end hvad Kristus ønskede at lære sine disciple og gennem dem alle, der skulle tro på hans navn. Han kom for at opfylde lovens krav, for at gøre den stor og herlig og vise alle, at Gud ikke vil holde overtræderen for uskyldig. Den Højeste vil fuldbyrde sit ord. Det skal ikke vende tomt tilbage til ham.     
Da Jesus efter sin opstandelse viste sig for de to disciple på vejen til Emmaus og for dem, der var forsamlet i Jerusalem, henviste han ikke til de mægtige gerninger, han havde gjort, for derved at styrke deres tro på ham som den lovede Messias; men han gik til bage til Moses og profeterne og udlagde for dem, hvad Skrifterne havde sagt om ham. De hellige profeter havde forudsagt måden, hvorpå han skulle fødes, de vigtigste begivenheder i hans liv samt hans mission, hans død og opstandelse, og Jesus indprentede på disciplenes sind den sandhed, at i hans liv og død havde disse profetier fået deres opfyldelse. Håbet opflammedes på ny i disciplenes hjerter, idet profeternes ord for dem fik nyt liv og ny kraft, og de var villige til at antage Jesus af Nazaret som Guds Søn, den længe ventede Messias.     
Der er ingen uoverensstemmelse mellem det gamle og det nye testamente.  I det gamle testamente finder vi evangeliet om en Frelser, der skulle komme, i det nye testamente har vi evangeliet om en Frelser, der er kommen, således som profeterne havde forudsagt. Medens det gamle testamente stadig peger fremad til det sande offer, så viser det nye testamente, at Frelseren, til hvem de forbilledlige ofringer havde peget fremad, er kommen. Den jødiske husholdnings dunkle herlighed er blevet afløst af den klarere og større herlighed i den kristelige husholdning. Men ikke en eneste gang har Kristus udtalt, at hans første komme ophævede Guds lovs fordringer. I det allersidste budskab, som han gennem seeren på Patmos giver til sin menighed, udtaler han tværtimod en velsignelse over dem, der holder hans Faders lov. "Salige er de, der har vasket deres klæder, så de får ret til livets træ og går gennem portene ind i byen." Åb 22,14.    
Verden er fuld af beviser på Guds  storhed, majestæt og godhed; men det kraftigste bevis på hans kærlighed til faldne mennesker har vi deri, at han gav sin Søn, der påtog sig menneskers natur, steg ned til jorden og udførte en tjeners hverv, smagte livets bitreste smerter og endog døde en frygtelig og forsmædelig død, for at vi ved ham atter måtte kunne opnå at vise lydighed og finde nåde hos Gud og vinde evigt liv. Som vort eksempel holdt Kristus sin Faders lov. Ligesom han sejrede, kan også vi sejre, og han har givet dette løfte: "Den, der sejrer, vil jeg give sæde hos mig på min trone, ligesom jeg har sejret og har taget sæde hos min fader på hans trone." (Åb 3,21).  

17 03 1887 The Signs of the Times Hvile i Kristus.   
 "Kom hid til mig, alle I, som er trætte og tyngede af byrder, og jeg vil give jer hvile. Tag mit åg på jer og lær af mig, thi jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet; så skal I finde hvile for jeres sjæle." Thi mit åg er gavnligt, og min byrde er let."    
Jesus indbyder Adams trætte og bekymrede sønner og døtre til at komme til sig og lægge deres tunge byrder på ham. Skønt mange, der hører denne indbydelse, sukker efter hvile, jager de dog frem på den ujævne sti, mens de klamrer sig til sin byrde. Jesus elsker dem og vil så gerne bære både deres byrder og dem selv i sine stærke arme. Han kan fjerne den frygt og usikkerhed, som berøver dem deres fred og hvile, men de må først komme til ham og fortælle ham om deres hemmelige bekymringer. Hans fortrolighed med sit folk er et bevis på hans kærlighed til dem. Det ydmyge, tillidsfulde hjerte er en mere dyrebar gave for ham, end alt, hvad rigdom kan byde på. Kommer de blot ganske enkelt til ham i samme tillid, som barnet kommer til sine forældre, vil den guddommelige berøring af hans hånd fjerne deres byrder.    
Jesus, vor medfølende Frelser er vejen, sandheden og livet. Hvorfor tager vi ikke imod hans storslåede tilbud om nåde, idet vi tror på hans løfter, og lader være med at tage livet så tungt? Idet vi rejser på den dyrebare vej der er dannet for Herrens genløste kan vandre på, så lad os ikke overskygge den med tvivl og tunge varsler, og gå vor vej i knurren og muren, som om vi var tvunget til en ubehagelig og krævende opgave. Kristi veje er behagelige, og hans stier er fredfulde. Hvis vi har gjort vore veje ujævne og pålagt os den tunge byrde at samle os skatte på Jorden, så lad os vende om nu og følge den vej, Jesus har beredt for os.    
Vi er ikke altid villige til at komme til Jesus med vore prøvelser og besværligheder. Til tider fylder vi vore bekymringer i menneskelige ører og fortæller dem, der ikke kan hjælpe os, om alle vore trængsler og betror os ikke til Jesus, som kan forvandle sorgens sti til glædens og fredens vej. Selvfornægtelse, selvopofrelse giver herlig og sejr til korset. Guds løfter er meget dyrebare. Vi må studere hans ord, hvis vi vil kende hans vilje. Studeres det inspirerede ord nøje, og adlydes i praksis, vil vore fødder ledes til en jævn sti, hvor vi kan vandre uden at snuble. Kunne blot alle prædikanter såvel som menigheder bringe alle deres byrder og bekymringer til Jesus, der venter på at tage imod dem, og give dem fred og hvilet!    
Ondskaben hersker i tiden. De sidste dages farer vokser omkring os, og fordi lovløsheden tager overhånd, bliver kærligheden kold hos mange. Dette ville ikke ske, hvis alle kom til Jesus i tro og satte deres lid til ham. Ved at opelske hans ydmyghed og sagtmodighed ville alle kunne opnå fred og hvile og moralsk styrke.    
Tidens knaphed benyttes ofte som en tilskyndelse til at søge retfærdigheden og gøre Kristus til vor ven. Dette skulle ikke være det vigtigste motiv, fordi det smager af selviskhed. Er det nødvendigt, at frygten for Herrens dag skal udmales for os for at tvinge os til at handle ret? Sådan burde det ikke være. Jesus er mild og god. Han er fyldt med kærlighed, nåde og medfølelse. Han tilbyder at være vor ven og følge os gennem alle livets ujævne stier. Han siger til os: Jeg er Herren din Gud. Gå sammen med mig, og jeg vil oplyse din sti. Jesus, Himmelens Majestæt, tilbyder at gøre dem til sine ledsagere, som kommer til ham med deres byrder, svagheder og bekymringer. Han vil regne dem som sine børn, og til sidst skænke dem en arv der har større værdi end kongeriger og en herlighedens krone, langt skønnere end nogen krone, der nogen sinde har prydet en jordisk monarks pande.    
Det er vor pligt at elske Jesus som vor Forløser. Han har krav på vor kærlighed, men han indbyder os til at give vort hjerte til ham. Han kalder os til at vandre med ham på ydmyghedens og den sande lydigheds sti. Han indbyder os til at leve et helligt og lykkeligt liv et liv i fred og hvile, i frihed og kærlighed og til en rig arv i det fremtidige, udødelige liv. Hvad vil vi vælge frihed i Kristus, eller trældom og tyranni i Satans tjeneste? .. Hvis vi vælger at leve med Kristus gennem evighedens uendelige tider skal vi så ikke vælge nu at gøre ham til vor fortrolige og kæreste ven, vor bedste og klogeste rådgiver?    
Det er vor forret daglig at have en stille, fortrolig og lykkelig vandring med Jesus. Det er ikke foruroligende, om stien skulle føre gennem konflikter og lidelse. Vi kan stadig have den fred, som overgår al forstand, men det koster kamp med mørkets magter, alvorlige livtag med selviskhed og dybt rodfæstet synd. De sejre, der daglig vindes gennem ihærdige, vedholdende anstrengelser for at gøre det gode, vil blive dyrebare gennem Kristus, der elskede os og gav sig selv for os, for at "løskøbe os fra al vor lovløshed og rense sig et ejendomsfolk, der er ivrigt efter at gøre gode gerninger." Vi bør søge at opnå Kristi udmærkede egenskaber. I fristelsens ansigt bør vi oplære os til fast udholdenhed, vi bør heller ikke lade en knurrende tanke komme frem, som om vi er trættede af byrder, og pressede af omsorg.    
Nogle har gennemgået vanskeligheder uden videre. Deres håb og tro er stærke, fordi de har fået det i kamp, og fået næring under lidelser. Hvis det ikke var for disse troens helte, som har lært at udholde, som har lært at holde ud, og lide, og være stærke, ville det hele se sort ud. Hvordan kan vi at vi skal føle med den bebyrde, den sorgrige, den forpinte og give dem den hjælp de behøver, hvis vi aldrig selv har erfaret lignende prøvelser?    
Vi vil aldrig kunne påskønne værdien af vor Forløser på en klarere måde, før vi med troens øje ser på ham der påtager sig menneskenaturen, evnen til at lide, og så når menneskets usle dybder, så han ved sin guddommelige kraft kan frelse selv det mest elendige synder. Jesus døde for at synderen kan leve, - så Guds retfærdighed kan bevares, og skyldige mennesker tilgives. Den Højestes Søn led korsets skam, for at syndere ikke skulle lide en evig skam og foragt, men løskøbes og krones med evig herlighed. Hvordan kan det være vi har så en lille fornemmelse for synd, så lidt bodfærdighed? Det er fordi vi ikke kommer nærmere Kristi kors. Vi taber ikke vor frelses Hærfører i øjesyn, og vor samvittighed bliver forhærdet gennem syndens løgnagtighed.    
Med sin kraft vækker Golgatas kors vor beundring og giver os en grund til at elske vor frelser så vi gør ham til den første, den sidste og den bedste i hele vor tilværelse. Vi bør indtage en passende stilling i ydmyg anger ved korsets fod. Vi lærer ydmyghedens og sagtmodighedens virkelighed, når vi ser vor frelser i dødskval, Guds retfærdige Søn dør for den uretfærdige. Betragt ham, som med et enkelt ord kunne have fået hjælp ved at tilkalde hærskarer af engle. Han er udsat for sarkasme og munterhed, spot og had. Han giver sig selv som et frivilligt offer for synden. Han bliver spottet, men svarer ikke; står under falske anklager men han åbner ikke sin mund. På korset beder han for sine mordere. Han lider døden for deres skyld; han betaler en uendelig pris for hver enkelt af dem. Han bærer straffen for menneskets synder uden beklagelse. Og denne, som ikke beklager sin nød, er Guds Søn. Hans trone er fra evighed, og der er ingen ende på hans kongedømme.    
Kom, du som søger din egen fornøjelse i forbudte glæder og syndige nydelser du, som tager afstand fra Kristus, se hen til Golgatas kors, hvor det kongelige offer lider for din skyld. Vis nu kløgt og søg hen til livets og den sande lykkes kilde, så længe du har anledning til det. Kom så, du som klager og knurrer over de små besværligheder og prøver du møder her i livet; se hen til Jesus, hvor din tro begynder og fuldendes. Han forlod sin kongelige trone, sin høje stilling, og fornedrede sig selv idet han påtog sig menneskets natur. For vor skyld var han ringeagtet og skyet. Han blev fattig for at vi kunne blive rige ved hans fattigdom. Kan du nu fortælle om dine prøvelser og berette om dine ulykker når du gennem troens øje ser på Kristi lidelser? Kan du fostre hævngerrige tanker, når du tænker på den bøn, som kom fra Kristi blege og skælvende læber da han hang overfor spottere og mordere: "Fader! tilgiv dem; thi de ved ikke, hvad de gør"?    
Nu må vi undertrykke den stolthed og forfængelighed, som forsøger at snige sig ind hos os, og i stedet ved anger og tro bringe os selv ind i et fortroligt og helligt forhold til Kristus. .. Vi må fornægte selvet, og til stadighed bekæmpe stolthed. Selvet må skjules i Jesus, så han kan åbenbares i vor karakter og samtale. Det er mens vi stadig ser hen til ham, som blev gennemstunget af vore synder og tynget af vore sorger at vi opnår styrken til at blive som han. Da vil vort liv og vor opførsel vise, hvor meget vi sætter pris på vor forløser og den frelse, han har tilvejebragt for os og betalt så høj en pris for. Når vi frivilligt og med glæde lader os fange af Jesus, får vi en fred som floden.    
Det er på høje tid at vi nu bruger de få dyrebare timer der er tilbage af vor prøvetid til at vaske vore karakterklæder, og gøre dem hvide i Lammets blod, så vi kan være det hvidtklædte selskab som skal stå omkring den store hvide trone.  

31 03 1887 The Signs of the Times Hvordan skal kristne klæde sig?   
  "Jeres prydelse skal ikke være noget udvortes: hårfletning og påhængte guldsmykker eller forskellig klædedragt, men hjertet, det skjulte menneske, med den uforgængelige prydelse, som en sagtmodig og stille ånd er; dette er meget værd i Guds øjne." 1 Peter 3,3. 4.     
Menneskehjertet har aldrig været i harmoni med Guds krav. Menneskelig fornuft har altid prøvet at udslette eller tilsidesætte den enkle og direkte instruktion der er i hans ord. Til alle tider har de fleste af Kristi bekendende efterfølgere ignoreret disse forskrifter, som påbyder selvfornægtelse og ydmygelse, som forlanger beskedenhed og enkel samtale, optræden og udseende. Resultatet har altid været det samme: evangeliets lære forlades, og fører til at verdens moder, sæder og principper antages. Den livsvigtige gudsfrygt har givet plads til død formalisme. Guds tilstedeværelse og kraft, som er borte fra disse verdenselskende kredse, findes hos en gruppe ydmygere tilbedere, som er villig til at adlyde det hellige ords lære. Igennem flere generationer efter hinanden, har dette været praksis. Den ene sekt efter den anden er blevet oprejst, og har overgivet sig til deres enkle liv, har i stort mål, mistet deres jordiske magt.    
Vil Guds folk ikke lære noget af fortidens historie? Der er få som forstår deres egne hjerter. Modens tomme og forfængelige elskere kan hævde at være Kristi efterfølgere; men deres klæder og omgang viser hvad sindet er optaget af og hvad de er hengivet af. Deres liv røber deres venskab med verden, og verden gør krav på dem.    
Uanset om de bekender gudsfrygt, kan de knapt nok skilles fra ikke-troende. De glæder sig ikke over et religiøst liv. Deres tid og midler bruges kun på at klæde sig og vise sig for andre. Vil mine kristne søstre overveje dette spørgsmål oprigtigt og under bøn? Vil de ikke søge at blive vejledt af Guds ord? Den ekstra tid der bruges på arrangere et udseende, som er efter verdens mode, burde bruges på at ransage hjertet nøje og studere skriften. De timer der mere end spildes, når de bruges på unødig forberedelse af smykker, kunne være af uusigelig værdi, om de bruges på at søge de rigtige principper, velfunderede færdigheder. Men den mentale styrke, som kunne udvikles ved eftertænksomhed og studier, får lov at ligge passive hen og hengivenheden kommer ikke under disciplin, fordi det ydre udseende tilskrives større betydning end åndelig ynde eller mental livskraft.    
Ville Kristi efterfølge prøve at opnå den indre besmykkelse, den sagtmodige og stille ånd som Gud erklærer for høj pris, eller vil de bortødsle de få korte timer af prøvetiden på unødig arbejde for udseendets skyld? Herren vil være tilfreds med at kvinder hele tiden prøver at forbedre både sind og hjerte, opnå forstandsmæssig og moralsk styrke, så hun kan føre et nyttigt og lykkeligt liv, være til velsignelse for verden og en glæde for sin Skaber.    
Jeg vil spørge de unge i dag, som bekender at være Kristi efterfølgere, hvori de fornægter selvet for hans skyld. Når de virkelig ønsker nogle klædningsartikler, eller nogle smykker eller luksus, lægger de så sagen frem for Herren i bøn for at vide om hans Ånd vil anerkende denne måde at bruge midler på? Når de forbereder deres kæder, skal de så ikke passe på at de ikke vanære deres trosbekendelse? Kan de søge Herrens velsignelse når tiden bruges på den måde? Det er en sag at tilslutte sig menigheden, men noget helt andet at blive forenet med Kristus. Uhellige, verdenselskende religionsbekendere er et af de alvorligste grunde for svagheden i Kristi kirke.    
Denne tidsalder verden har nu, er der en fornøjelsesmani som aldrig før. Udsvævelser og overilet ødselhed hersker over alt. Store skarer er ivrige efter fornøjelser. Sindet bagatelliseres og bliver overfladisk, fordi det ikke vænnes til meditation eller disciplinerede studier. Tendensen er at ikke overvåge sine følelser (sentimentalisme). Gud forlanger at enhver sjæl skal opdyrkes, forfines, ophøjes og forædles. Men de værdifulde mål forsømmes for ofte til fordel for modeopvisning og overfladiske fornøjelser. Kvinder lader deres sjæle udsulte og forklejne af moden, og bliver derved til en forbandelse for samfundet, frem for en velsignelse.    
Jeg har set fattige familier kæmpe med gæld, og alligevel blev børnene ikke oplært til at fornægte sig selv, for at kunne hjælpe deres forældre. I en familie, som jeg besøgte, ønskede døtrene udtrykkeligt en dyrt klaver. Forældrene ville gladelig indfri dette ønske, men de havde stor gæld. Dette vidste døtrene, og havde de lært selvfornægtelse i praksis, ville de ikke have givet deres forældre smerte for at nægte deres ønsker; men selvom de fik at vide at det var umuligt at indfri deres ønsker, så endte sagen ikke der. Ønsket kom til udtryk igen og igen, og lagde en stadigere tung byrde på forældrene. Ved et andet besøg så jeg det eftertragtede musikinstrument i huset, og vidste at nogle hundrede dollars var blevet tilføjet gældsbyrden. Jeg vidste knapt nok hvem der skulle bebrejdes mest, de eftergivende forældre, eller de selviske børn. Begge er skyldige over for Gud. Denne sag er et forbillede for mange andre. Disse unge mennesker har aldrig taget Kristi kors, selv om de bekender at være kristne; for den allerførste lektie Kristus underviste i, er selvfornægtelsens lektie. Frelseren sagde: "Hvis nogen vil følge efter mig, så lad ham fornægte sig selv, og tage sit kors op, og følge mig." Vi kan på ingen måde blive Kristi disciple, hvis vi ikke går ind på denne betingelse.    
Vi må have større interesse for åndelige ting, end ting af verdslig natur. Vi må kende Jesus mere og hans kærlighed end verdens moder. I min Mesters navn: Jeg kalder de unge til at studere Kristi eksempel. Når I ønsker at danne en vare, så studér forbilledet nøje, så I kan genskabe det så tæt på som mulig. Gå nu i gang med kopiere det guddommelige Eksempel. Jeres evige interesse kræver at I besidder Kristi ånd. I kan ikke være som Jesus og samtidig gemme på stolthed i jeres hjerte. I kan ikke give plads til misundelse eller jalousi. I må anse det for at være nedværdigende for en kristen karakter, at huse vrede tanker eller udsvæve sig i modbeskyldninger. Lad venlighedens lov blive helligt overholdt. Kommenter aldrig andres karaktertræk eller handlinger på en måde der skader dem. Deres fejl eller mangler må på ingen måde underlægges hån eller uvenlig kritik. Gør I sådan formindsker I jeres egen indflydelse, får andre til at betvivle jeres oprigtighed som en kristen. Lad fred og kærlighed dvæle i jeres sjæle, og gem altid på en tilgivende ånd.    
Jeg ønsker at understrege denne tanke: Studer moderne mindre, og Jesu karakter mere. De største og helligste mænd var også de mest sagtmodige. I hans karakter, blev majestæten og ydmygheden blandet. Han kom til jorden, tilslørede sin guddommelighed med menneskelighed. Han havde befalingsret over verdener, han kunne sammenkalde himlens hære efter sin vilje, alligevel blev han fattig for vor skyld, så vi ved hans armod kunne blive rige. Denne verdens tiltrækning, dens ære og dens stolthed, fascinerer ham ikke. Af fællesnævneren til de kristne nådegaver, har han gjort sagtmodigheden og ydmygheden til det fremtrædende. Han vil have at hans disciple studerer disse guddommelige egenskaber, og søger at få dem i besiddelse. "Lær af mig," siger han, "for jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet, og I skal finde hvile for jeres sjæle."    
Hvilken lille værdi har guld, eller perler eller kostelige klæder ikke, i sammenligning med Kristi sagtmodighed og ydmyghed. Fysisk elskelighed står i symmetri, med harmonisk tilpassede dele, men åndelig elskelighed består af harmonien med Kristus, vor sjæles lighed med ham. Kristi nådegave er i virkeligheden et uvurderligt smykke. Det ophøjer og forædler ham der har dette, og det har en indflydelse på andre, der også tiltrækker dem til lysets og velsignelsens Kildeudspring.    
 "Det borgersamfund, vi tilhører, er jo i Himlene," sagde apostlen, "og derfra venter vi også Herren Jesus Kristus som frelser." Når andre fornedrer forstanden, forhærder hjertet, og berøver deres Skaber ved at hellige sig til verdens tjeneste, løfter den sande kristne sin sjæl op over jordens tåbeligheder og tomheder, søger efter Guds tilgivelse, fred og retfærdighed; for at få ære og evigt liv. Og han søger ikke forgæves. Hans fællesskab med Faderen og med sin Søn, Jesus Kristus. Gennem denne tætte mellemkomst med Gud, bliver sjælen forvandlet. Ved beskluelsen, forandres vi til det guddommelige billede. Men dem som kun søger at tilfredsstille det uhellige hjertes ønsker, vil flyde med verdslighedens og modens strømninger. De vil tale om det som de elsker mest, og vil hengive deres tanker og studier til dette, indtil de ved beskuelse ændres til det samme jordiske billede. Deres tilpasning til verdens skikke holder dem fangen til verdens gud; for " så er I trælle under ham, som I lyder."    
Jesus er vort eneste sikre forbillede, og hans liv er en stadig erfaring på afsavn, selvfornægtelse og sorg. "Men han blev såret for vore overtrædelser, knust for vor brødres skyld; os til fred kom straf over ham, vi fik lægedom ved hans sår." Se hvad vor Frelser har udholdt for vor skyld, hvad vil vi kunne klare for ham? Vil vi vise vor kærlighed og taknemelighed ved at vise hans ånd, og adlyde hans ord i selvfornægtelse?    
Der er et arbejde der skal gøres for Mesteren. Hvor mange sjæle kunne frelses, hvis alle bekendende Kristi efterfølgere ville gøre alt hvad de har magt til at gøre! Min bror, min søster, der er fattige overalt omkring jer, som kan modtage Kristi ord fra jer, efter at I har givet dem føde og iklædt dem. Der er syge, hvor det er jeres pligt at besøge disse. Der er sørgende som skal trøstes og bedes for. Hvis Herren har velsignet dig med sin verdens gods, skal du ikke samle grådigt på dine midler, eller bruge dem til at glæde stoltheden. Husk på at han en dag vil sige: "Aflæg regnskab for din forvaltning." Lad os investere de midler, som vi har fået betroet, i himlens bank, og bruge den på at dække de trængendes mangler eller fremme Guds sag. Så vil Mesteren ved sin ankomst, finde os pålidelige over få ting, og sætte os alle til hersker over "mange ting" i hans herlighedsrige.  

4 08 1887 The Signs of the Times Kristi sejr i vort sted   
 Da Kristus blev født i Betlehem så Satan sletterne oplyste af masser af engles strålende herlighed. Han hørte deres sang "Ære være Gud i det højeste og fred på jorden, til mennesker hans velbehag."    
Mørkets fyrste så den forbavselse som fyldte hyrdernes hjerter da de bevidnede opvisningen af guddommelig herlighed og lyttede til englenes sange. Og ganske vidst skælvede hyrderne af denne opvisning at forførende herlighed, som virkede fortryllende på deres sind. Oprørslederen selv skælvede ved budskabet som fremførtes for dem: "Frygt ikke; thi se, jeg forkynder eder en stor glæde, som skal være for hele folket. Thi eder er i dag en Frelser født i Davids by; han er Kristus, Herren!" Satan havde haft fremgang med at gennemføre den plan som han havde lagt, for at ruinere menneskene, og fremgangen havde gjort ham frimodig og mægtig. Fra Adams tid havde han kontrolleret menneskenes sind og legemer, men nu var han blevet foruroliget, for han vidste at hans liv og hans rige var i fare.    
Satan vidste at de himmelske budbringere sange som hyllede Frelserens ankomst til en falden verden, og de glæde som udtrykkes ved denne store hændelse, ikke varslede godt for ham selv. I spædbarnet Kristus så han en rival, ankomsten af en som skulle bestride hans magt og måske omstøde hans rige, og hans sind fyldtes af bange anelser. Han indgød Herodes med den samme rædsel og frygten som forstyrrede hans sind, ved at antyde at hans magt og hans rige gives til denne nye konge. På samme måde vækkede Herodes avind og skinsyge så at han ville udslette Kristus, og dette fik ham til at udslette alle de små børn som fandtes i Betlehem.    
Men en højere magt var virksom imod planerne fra mørkets fyrste. Guds engle forpurrede hans hensigter og bevarede den spæde Frelsers liv. Josef blev advaret i en drøm og opfordres at flygte til Ægypten for at han skulle finde beskyttelse for sit dyrebare plejebarn i et hedensk land. Satan blev krydset, men han opgav ikke sine anstrengelser for at selv krydse sin hadede rival. Han fulgte Jesus fra spædbarnsalderen til barndommen, og fra barndom til manddomsalder, og opfandt veje og midler til forlede ham fra sin troskab mod Gud og overvinde ham med sine subtile fristelser. Kristi ubesudlede renhed i sin barndom, ungdom og voksne alder, som Satan ikke kunne plette til, ærgrede ham umådeligt. Alle fristelsers spyd og pile som kastede mod Guds søn, faldt uskadelig ned ved hans fødder. Og da han fandt at han ikke fik nogen fremgang med at rokke Kristus fra hans standhaftighed og renhed eller skade den unge gallilæers pletfrie renhed, betragtede han ham som en fjende, som han må frygte og bæve for.    
Ondskabens fyrste blev gnaven og rasende over at der fandtes en som vandrede på jorden, med moralsk styrke for at stå imod alle hans fristelser, og modstod alle hans lokkemidler for at forlede ham til synd, en som han ikke kunne få magt over for at skille hans sjæl fra Gud.    
Der fandtes en anden som Satan ikke kunne bortvige fra den rette vej. Johannes barndom, ungdom og voksenalder, som kom i Elias Ånd og kraft for at udføre et særligt værk og forberede vejen til verdens frelser, udmærkedes af fasthed og moralsk kraft. Da stemmen af denne profet i ødemarken hørtes, "Ban Herrens vej, gør hans stier jævne!" frygtede satan for sit riges sikkerhed. Syndens syndighed åbenbares på en sådan måde at mennesker dirrede og blev skrækslagne. Hans magt over mange som var under hans kontrol var brudt, og nogle fandt, ved at angre sine synder, Guds yndest. De vandt moralsk styrke at modstå den store fjendes fristelser.    
Da Kristus viste sig for Johannes for at blive døbt var Satan iblandt dem som bevidnede hændelsen. Han så glimtet flamme fra den skyfrie himmel. Han hørte Jehovas majestætiske røst som genlød fra himlen og gik videre som ekko over jorden som tordendrøn og kundgjorde: "Dette er min søn, den elskede. I ham har jeg velbehag." Han så lyset fra Faderens herlighed som overskyggede Jesu figur og med umiskendelig sikkerhed pegede den ud i folkemassen som han erkendte som sin Søn. De omstændigheder som var forbundet med denne dåb var af allerstørste interesse for Satan. Han viste da med sikkerhed at om han ikke kunne overvinde Kristus skulle hans magt begrænses fremover. Han forstod at dette budskab fra Guds trone beviste at himlen var mere direkte tilgængelig fro menneskene end den havde varet, og det mest intense had vækkedes i hans bryst.    
Da Satan ledte menneskene i synd håbede han at Guds afsky for synd ville separere ham fra menneskene for altid at bryde forbindelseskæden mellem himmel og jord. Da han hørte Guds røst som talede til sin Søn fra den åbne himmel, var det som lyden af en dødsklokke for ham. Den sagde til ham at nu var Gud på vej for at forene menneskene endnu nærmere med sig selv, og give mere moralsk kraft for at overvinde fristelser og undfly Satans snærende påfund. Satan kendte godt til den position Kristus havde haft i himlen som Guds søn, Faderens elskede, og at Kristus skulle forlade himlens glæde og ære, og komme til denne verden som et menneske, fylde ham med frygt. Han vidste at denne Guds søns ydmygelse ikke varslede godt for ham.    
Satan kunne ikke forstå mysteriet ved dette store offer for faldne menneskers skyld. Hans selviske sjæl kunne ikke forstå hvordan der kan findes velvilje og kærlighed for den bedragede slægt, stor nok for at få himlens fyrste til at forlade sit hjem og komme til en verden ødelagt af synd og mærket af forbandelsen. Satan vidst at himlens værdi oversiger langt menneskenes forventning og påskønnelse, og at de værdifuldeste skatte verden ikke kan sammenlignes med den. Han fik kundskab som menneskene ikke ejede, om den ufattelige værdi af evige rigdomme. Han havde oplevet den rene tilfredsstillelse, fred og ophøjede lykke og uforfalskede glæde i de himmelske boliger. Inden sit oprør havde han forstået tilfredsstillelsen ved Guds fuldstændige anerkendelse. Han havde haft en fuldstændig opfattelse af den herlighed som strålede omkring Faderen, og vidste at hans magt ikke havde nogen grænser.    
Det tab han havde lidt var velbekendt for Satan. Og eftersom himmelens rigdomme og herlighed gik tabt for ham, ved hans oprør, besluttede han sig for at hævnes ved at drage så mange så muligt med sig i sit fald. Han skulle lede dem til at undervurdere himlen, og sætte sin kærlighed til verdens ting.    
Tiden er nu kommet hvor Satans herredømme over verden skal bestrides, og hans rettigheder bekæmpes, og han frygtede at hans magt skulle brydes. Han vidste gennem profetierne, at en frelser var forudsagt, og at hans kongerige ikke skal oprettes gennem jordisk sejr eller med verdslig ære og opvisning. Han vidste at profetien forudsagde et rige skulle oprettes af himmelens fyrste på den jord som Satan selv gjorde krav på sit territorium. Dette rige skal omfatte alle verdens riger, og da skal Satans magt og herlighed ophøre, og han skal modtage sin straf for de synder han havde ført ind i verden og for den elendighed han havde draget over menneskeheden. Han vidste at hele hans velfærd beroede på hans fremgang eller nederlag, når det gjaldt at overvinde Kristus gennem sine fristelser, og han brugte ethvert kneb han kunne, for at lede ham bort fra sin integritet.    
Mennesker kan aldrig forstå styrke i de fristelser som Guds Søn måtte udstå. Alle fristelser som virker så plagsomme for menneskene i deres daglige liv, så svære at modstå og overvinde, udsættes han for i så meget højere grad, som hans enestående karakter er faldne mennesker overlegen.    
Vor frelser blev fristet på alle punkter som vi er. Som menneskenes stedfortræder mødte han Satans stærkeste magt, hans lumske fristelser, og sejrede på menneskenes veje. Det er umuligt for et menneske at fristes over sin evne, medens han sætter lid til Jesus, den uendelige sejrherre, hvis nåde og styrke er nok til alle vore behov.  

18 08 1887 The Signs of the Times Den kristnes privilegium.   
  "For denne sags skyld bøjer jeg mine knæ for Faderen, efter hvem ethvert faderforhold i Himmel og på jord har sit navn; og jeg beder om, at han efter sin herligheds rigdom vil give jer, at I med kraft må styrkes ved hans Ånd i det indre menneske, at Kristus må bo ved troen i jeres hjerter, og at I må blive rodfæstede og grundfæstede i kærlighed, så at I sammen med alle de hellige må kunne fatte, hvor stor bredden og længden og højden og dybden er, og kende Kristi kærlighed, som overgår al erkendelse, så I kan fyldes med hele Gudsfylde."    
Apostlen bad for menigheden i Efesus, at Gud ville give dem "efter sin herligheds rigdom vil give jer, at I med kraft må styrkes ved hans Ånd i det indre menneske." Vi kan alle opnå den åndelige styrke, som omtales her, men hvordan skal vi få den? Vi er måske i mørke, og føler os svage og modløse, og at Gud ikke elsker os. Da må vi ikke give efter for vore følelser, for følelserne har slet ikke noget med sagen at gøre. Vi må tage Guds ord bogstaveligt og Kristi ord, som han udtalte dem.      
Hør disse ord af vor frelser: "Enhver, der hører de ord, jeg her har sagt, og handler efter dem, han ligner en klog mand, som byggede sit hus på en klippegrund. Og regnen styrtede ned, og vandstrømmene kom, og vindene blæste og kastedes mod det hus, men det faldt ikke; thi dets grundvold var lagt på klippen." Vi har alle den forret at bygge på Den evige Klippe. Da vil vi ikke vanære Gud eller fjerne os fra Kristus, hverken i ord eller handling. Der er nogle som gør dette, og Jesus skammer sig ved at kalde dem brødre.    
Vi kan komme til vore Frelser i trængslens time, og bede: Jeg er fattig og trængende, og jeg må have din velsignelse. Jeg kommer til dig; for du har fortalt mig at komme. Du har indbudt alle som er trætte, og har tunge byrder at komme til dig, og du har lovet dem hvile. Du har sagt: 'Tag mit åg på jer og lær af mig, thi jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet; så skal I finde hvile for jeres sjæle.'" Og når han har givet dig hvile, så så skal du ikke såre hans Ånd med mørke og vantro på dig. Tal om troen; men frem for alt: hav daglig fællesskab med Jesus.     
Satan vil fortælle dig at du ikke har det bedre end før du tog til Jesus med dine problemer. Men her rejser spørgsmålet sig igen: Hvad har følelser at gøre med det? Herren siger: "Bed, så skal der gives jer; søg, så skal I finde; bank på, så skal der lukkes op for jer." Vi læser videre: "Den gudløse forlade sin vej, urettens mand sine tanker og vende sig til Herren, at han må forbarme sig, til vor Gud, thi han" forlader <i>modstræbende</i>? Er det det der står? Nej, nej vil læser det sådan: "Thi han er <i>rund</i> til at forlade." Når du stoler helt og fuldt på Guds nåde og tager ham på hans ord, da skal du blot pege på Jesus og gentage hans løfter og fortælle fjenden, hvad Jesus har gjort for dig, når han peger på dine fejl og mangler og fortæller dig, at du ikke er spor bedre nu, end før du søgte Herren, kan du pege hen til Jesus, og gentage hans løfter, og fortælle hvad han har gjort for dig.    
Apostlen siger videre: "At Kristus må bo ved troen i jeres hjerter, og at I må blive rodfæstede og grundfæstede i kærlighed, så at I sammen med alle de hellige må kunne fatte, hvor stor bredden og længden og højden og dybden er og kende Kristi kærlighed, som overgår al erkendelse, så I kan fyldes med hele Guds fylde." Vi tilfredsstilles alt for ofte uden denne guddommelige fylde, der findes indenfor vor rækkevidde. Vi har vænnet os til den opfattelse, at vi kun behøver at have kendskab til sandheden, uden at være i besiddelse af dens helliggørende kraft. Vor tørst slukkes ved at nippe til livets kilde. Vi kommer ikke tilbage igen og igen for at drikke. Men dette er ikke Guds hensigt. Vore sjæle må stadig tørste efter livets vand. Vore hjerter må hele tiden længes inderligt efter fællesskab med ham. Det er hunger og tørst efter retfærdighed, der bringer os et fuldt mål af hans nåde.    
Enok "vandrede med Gud", men hvordan opnåede han dette intime forhold? Det skete ved, at han til stadighed nærede tanker om Gud. Ved sin indgang og udgang mediterede han over den guddommelige karakters godhed, fuldkommenhed og herlighed. Medens han var optaget med dette, blev han forvandlet til Herrens herligheds billede. For det er ved beskuelse vi forvandles.    
Vi har noget mere at gøre end blot at deltage i gudstjenesterne. Bønner og vidnesbyrd til sociale møder vil ikke besvares, når vi aldrig et ord om Jesus uden for mødehuset. Vi må efterligne Jesu karakter. Vi må gøre hans herlige billede synligt overalt, både i menigheden, i vore hjem eller når vi hygger os sammen med vore naboer. Det kan vi ikke gøre uden at være fyldt med hele hans fylde. Ved at blive bedre kendt med Jesus elsker vi ham for hans godheds og fortræffeligheds skyld og forsøger at tilegne os hans guddommelige karakter, så alle kan se, at vi har været sammen med Jesus og lært af ham.    
Det er ved at føre Kristi evangeliums rene principper ind i vort liv at vi ærer og forherliger vor Fader som er i Himmelen. Ved at gøre det, kaster vi det himmelske lys tilbage på den mørke verden omkring os. Syndere tvinges til at bekende, at vi ikke er mørkets, men lysets børn. Hvordan ved de det? Ved de frugter vi bærer Folk kan have deres navne i menighedsprotokollen, men det gør dem ikke til lysets børn. Hvordan skal de vide dette? Ved frugterne vi bærer. Mennesker kan have deres navne i menighedsbogen; men det gør dem ikke til lysets børn. De kan have ærværdige stillinger og modtage menneskers ros; men det gør dem ikke til lysets børn. De kan lukke sig selv ind i klostre, og iklæde dem fromhedens klæder, og dog ikke være lysets børn. Alt dette vil ikke hjælpe dem til at undgå eller overvinde fristelse. Nåden må virke dybt ved at Guds kærlighed bor i hjertet, og denne kærlighed vil komme til udtryk i lydighed.    
Den åndelige kraft, der gør os til formidlere af lyset, får vi, når Kristus bor i sjælen. Jo mere lys vi har desto mere kan vi give til andre omkring os. Jo nærmere vi kommer til Jesus Kristus, desto klarere ser vi hans herlighed. Når vi ser ham i hans renhed, forstår vi bedre vore egne karakterbrist. Vi længes efter ham og den fylde, der er i ham, som viser sig i hans himmelske karakters fuldkommenhed. Ved beskuelse forvandles vi til hans billede.    
Hvordan var det med vor Frelser? Han repræsenterede sin Fader i alle handlinger i hans liv, og på samme måde forventes det at Guds folk repræsenterer Kristus. Repræsenterer vi han i at bære et kors, i selvfornægtelse, i tålmod og i arbejde for fortabte sjæle? Lad os tænke sobert og oprigtigt om dette. Hvis vi ikke virkelig bedrager os selv, fratager vi så ikke os selv hans nådes rigdomme, på grund af vor vantro?    
Vi bør ikke lade al den verdslighed, der er omkring os, kontrollere vor handlinger, men være standhaftige i troen og stærke i Guds ord. Hver dag sår vi en eller anden sæd. Sår vi vantroens sæd, høster vi vantro. Sår vi stolthedens sæd, høster vi stolthed. Sår vi stædighed, høster vi stædighed, "thi hvad et menneske sår det skal han også høste."    
Vi ønsker ikke at være dækket med verdens meldug-svamp og slam. Vi skal kun være i denne verden en lille stund. Vi er pilgrimme og fremmede her, og vi er på vej til et bedre land, det himmelske; og vi ønsker at blive bekendt med dette land, som vi går til. Vor samtale bør ikke kun være om verden og verdslige ting; men vore tunger bør oplæres i at tale om den kristnes løn, og vore øjne se det bedre lands herlighed. Det bør være vort daglige arbejde at blive egnede for de boliger, som Jesus er draget bort for at berede os.    
Der er noget vi må udrette, selv om vore hjerter er fyldt med hele Guds fylde. Vi må ikke dvæle ved vore fejl og synder. De må aflægges, så vi snarest renser vore hjerter. Når det er gjort, må vi tage troens nøgle for at åbne forrådskammeret med Guds rige velsignelser. Ønsker han at vi skal nære tvivl og mørke? Ønsker han at vi skal være helt uden  hans Ånd. Nej slet ikke. Der er en uendelig rigdom at øse af og vi har vor guddommelige Herres løfte: "Det skal ske jer, som I tror!" Vi kan vinde livets krone og en plads ved Guds højre hånd, og høre disse ord, der lyder som den skønneste musik, når vi går ind gennem perleporten: "Vel, du gode og tro tjener.<br><i>Basel, Schweiz.</i>  

3 11 1887 The Signs of the Times Kristi kors   
 Det siges om Jesus, at han "for den glædes skyld, der ventede ham, udholdt korset uden at ænse dets skam og nu sidder på højre side af Guds trone." Er det muligt, at den bitre lidelses kalk var vor Frelsers frivillige valg? Og hvorfor underkastede han sig skam, foragt og skændsel? For at han ved sit blod kunne frelse de faldne og til sidst sætte dem ved sin højre hånd. Skal da vi, som er delagtige i frelsen og genløsningen, krympe os ved at lide foragt, skændsel og skam for hans navns skyld? Skal vi frygte for foragt fra den verden, som foragtede vor Frelser? Skal vi nægte at bære det kors, som vor Frelser bar for os?    
Hvor mange siger ikke, når Kristi kors bydes dem: "Det er så tungt at bære; jeg kan ikke udholde sådan skam og forsmædelse." Således tænkte den unge mand, som spurgte Jesus, hvad han skulle gøre for at arve det evige liv. Jesus sagde til ham: "Sælg alt, hvad du har, og giv det til de fattige, så vil du have en skat i himlen. Og kom så og følg mig." Mark 10,21. Men den unge mands rigdom var hans gud. Han kunne ikke give slip derpå. Han valgte denne verden i stedet for den tilkommende. "Hvor er det vanskeligt for dem, der ejer meget, at komme ind i Guds rige." 23. vers.    
Enhver Kristi efterfølger har et kors at bære; og han vil finde, når han tager det og med et fast forsæt, om end i svaghed og med bæven, at det, som han frygtede så meget for, vil blive ham en kilde til styrke og mod. Det vil blive en stav på hans tunge pilgrimsgang på jorden. Skal han så lade dette kors falde og søge at behage dem, som bespotter vor Frelser? Skal han af frygt for mennesker forkaste og foragte Kristi kors?    
Hvad gør det, om du lider, kære bror og søster? Herren led for dig. Han var ophøjet i herlighed - Himmelens Herre, for hvem englenes hærskarer bøjede sig tilbedende; og dog forlod han denne herlighed, som han havde hos Faderen, for at frelse den faldne menneskeslægt. Skulle så vi på vor side undlade at fornægte os selv for hans og evangeliets skyld? Lad Pauli ord blive vore sjæles ord: "Men gid det aldrig må ske for mig, at jeg er stolt af andet end af vor Herre Jesu Kristi kors; ved ham er verden blevet korsfæstet for mig, og jeg for verden."    
Mennesket blev skabt uden synd, men faldt og blev drevet ud af Edens Have med dødsdommen udtalt over sig. Ubeskrivelig sorg og smerte nedtrykte hans ædle sjæl. Guds Søn tilbød at påtage sig Faderens vrede og dø i synderens sted. Den bitre kalk, som mennesket skulle drikke, ville han tage fra dets læber og i stedet give det velsignelsens kalk.     
Guds lov, grundvolden for hans regering i Himmelen og på jorden, var blevet overtrådt. Men kunne en engels liv ikke betale gælden? Nej! Den hellige lov var lige så hellig som Gud selv. Ikke en tøddel kunne forandres for at hjælpe mennesket i dets faldne tilstand. Men Guds Søn, som havde haft del i menneskets skabelse, kunne dette, ved at give sit eget liv fyldestgøre for dets skyld.    
Han var "en lidelsernes mand, kendt med sygdom". Han blev fattig for vor skyld, for at vi ved hans fattigdom kunne blive rige.: "Men han blev gennemboret for vore overtrædelser og knust for vore synder. Han blev straffet, for at vi kunne få fred, ved hans sår blev vi helbredt." "For den glædes skyld, der ventede ham, udholdt han korset uden at ænse dets skam." "Efter sin lidelse ser han lys, han mættes ved sin indsigt."     
Hvem af os ønsker ikke at gå ind gennem portene i staden og høre de nådige ord fra kongens læber: "Gå ind til din Herres glæde"? Og hvad er vor Herres glæde? Det er glæden over at se sjæle i herlighedens rige, frelste ved hans offer. De hellige deltager i denne glæde; for de har været et middel til andre sjæles frelse. "De indsigtsfuld skal stråle som himmelhvælvingens stråleglans, og de, der førte mange til retfærdigheden, skal stråle som stjernerne for evigt og altid." Er dette ikke glæde nok?     
Når vi betænker den lidelse, forsmædelse og fornedrelse, som Jesus led uden at klage, for at han kunne frelse menneskene og ophøje dem til sin højre hånd, hvor meget er vi så villige til at lide og ofre for at deltage i arbejdet for at frelse sjæle og således gå ind til vor Herres glæde? "Holder vi ud, skal vi også være konger med ham; fornægter vi ham, vil han også fornægte os". 2Tim 2,12. Det er af største vigtighed for os at forstå, hvorfor vi er her i verden. Vi er ikke her for at herliggøre os selv eller søge vor egen vilje, men for at herliggøre vor Fader, som er i Himmelen, og fortsætte det arbejde, som blev begyndt af retfærdighedens store lærer.     
 "Derfor: "Drag bort fra dem, og skil jer ud, siger Herren, og rør ikke ved noget urent! Så vil jeg tage imod jer." Mange gange, når Kristus og hans ords dyrebare sandheder tilbydes syndere, vender de sig bort; for dersom de skulle tage imod korset, måtte de skille sig fra verden. Men en sådan skilsmisse gør ikke nogen hjemløs, venneløs eller forladt. Kære læser, om du for Kristi skyld må skilles fra dine slægtninge og venner, så tænk ikke derfor, at du er uden bror, søster, mor og far. Din himmelske Fader siger: "Og jeg vil være jeres fader, og I skal være mine sønner og døtre, siger Herren den Almægtige."    
Hvor mange søger ikke ære og ros af denne verdens store mænd! Hvor store ofre gør de ikke for at kunne omgås sådanne personer og måske vinde et bifaldsord! Hvem er disse mennesker, hvis gunst man stræber så meget efter at få? De er dødelige, skabt af jordens støv; og de må snart vende tilbage til jorden. Men Herren, Himlenes og jordens Skaber, er Herre over alle herrer. Hans rige er verdensaltet. Han skænker jer livet og alle dets velsignelser. Han lover at antage jer i sin familie, at modtage jer som sine sønner og døtre. Hvilket slægtskab! Hvilken stor forrettighed!    
Hverken skønhed eller verdslig ære kan give jer slægtskab med den himmelske konge. Men der er noget andet, som vil gøre os til Guds venner. Det er "hjertet, det skjulte menneske, med en sagtmodig og stille ånds uforgængelige skønhed, som er meget værd i Guds øjne." Denne ånd besidder vi ikke af naturen. Vi kan måske have en udmærket, ædel karakter; men vi behøver alligevel Kristi blod til at rense os fra synd og Guds nåde til at helliggøre os. Hvis vi tror, at vi kan trampe Kristi blod under vore fødder og alligevel indtage en plads ved Guds højre hånd, tager vi meget fejl. Der er intet middel, hvorved mennesket kan arve det evige liv uden ved Kristi kors. De, som forkaster forsoningen på Golgata, er i samme stilling, som Adam og Eva var efter syndefaldet.    
Guds sandhed indeholder altid et kors; men det er af himmelsk oprindelse og forædler den, som bærer det. Det har en helliggørende indflydelse på livet og forbereder det faldne menneske for samfundet med englene i herlighedens rige."   

15 12 1887 The Signs of the Times Nødvendigheden af tro og lydighed*  
 Een formastelig handling, een gerning, der tilsidesatte Guds udtrykkelige vilje, gjorde at Adam mistede sit smukke hjem i Eden, og åbnede syndens og elendighedens porte for verden; og alligevel erklærer mennesker, at Gud ikke er så nøjeregnende, og at han ikke kræver fuldkommen lydighed imod sin lov. Jehovas forskrifter er lige så uforanderlige som hans trone. At undskylde synd, ved at påstå, at Gud er efterladende i sin regering, er vanærende for universets store regent og ødelæggende for mennesket. Det er et forsøg på at mindske hans krav og at tage lovens styrke bort. De, der er fortalere for en sådan doktrin, stiller sig selv i harmoni med den første store rebel, og uanset hvor høje deres bekendelser til religionen er, kalder Kristus dem for "de der øver uret". De siger til synderen, "Det skal gå dig vel i din ulydighed og overtrædelse", som den store ærkebedrager sagde i Edens have.        
Gud sagde til Adam: "Den dag du spiser deraf, skal du visselig dø". Satan kom, og med sleske ord præsenterede han en lokkende fristelse. Han påstod, at de var i slaveri, fordi de ikke måtte spise af Kundskabens træ, at de ville blive som guder, hvis de blot ville spise og han fornægtede Guds udtrykkelige udtalelse, at de skulle dø, hvis de spiste af frugten. De samme argumenter bliver brugt i dag, af alle der nedtramper Guds lov. "Lydighed er trældom", siger mennesker, og ulydighed er en frihed, som de aldrig ville kunne opleve under lovens restriktioner. Mennesker smigrer sig selv i deres syndefulde kurs, til at tro, at de bliver opløftede til et højere stade af storhed, præcis som Satan smigrede Adam og Eva til at tro, at de ville blive som guder hvis de blot ville overtræde deres Skabers Bud. Mange gentager hans udtalelser, medens de siger, at de ikke har synd.        
Vi behøver ikke at blive bedraget af disse høje bekendelser om hellighed, som fornægter kraften ved at afvise Guds lov. "Synd er lovbrud", skriver den elskede Johannes; og "den der siger: Jeg kender ham, og ikke holder hans bud, er en løgner, og i ham er sandheden ikke; men den, der holder hans ord, i ham er sandelig Guds kærlighed blevet fuldkomment". Her er ethvert menneskes bekendelses prøve. Vi kan ikke tilskrive et menneske hellighed uden at måle ham med Guds store målestoks standard for hellighed, i himmelen eller på jorden. Hvis menneskene ikke føler morallovens vægt, hvis de tager let på Guds forskrifter, hvis de bryder et af de mindste af disse bud og lærer andre at gøre ligeså, så vil de ikke have nogen agtelse i Himlens øjne, og vi vil vide at deres påstande er uden grundlag. Kristus, som døde for at opløfte loven og attestere dens gyldighed og ubrydelighed, siger om sådanne: "Jeg kender jer ikke, vig bort fra mig, I som øver uret."        
Gud ændrer ikke sine planer og udvirker nye midler for at frelse mennesket i forskellige tidsaldre. Hos Ham er der ingen forandring. Han gør ikke loven ugyldig, for at bringe mennesket i harmoni med sig selv. Hvis han havde tænkt sig at ødelægge lovens krav på mennesket på noget tidspunkt, så ville han have gjort det, da Adam fejlede i at overholde dens krav og således kom under dens fordømmelse. Men Gud udvirker ikke en sådan flugtvej i denne nødsituation. Han udstøder det skyldige par fra haven. Loven siger, at straffen for synd er døden, og at de har bragt tabet af evigt liv over sig selv ved et bevidst valg. Guds kurs overfor de rebelske er ikke ændret. Der er ingen anden vej tilbage til uskyldighed og liv, end gennem anger over at have overtrådt Guds lov og ved tro på det guddommelige offer der har lidt for dine overtrædelser i fortiden, og at du bliver accepteret i den Elskede på betingelse af lydighed imod Skaberens Bud.        
Guds lov og retfærdighed har fremskaffet een og kun een vej, ved hvilken mennesket kan frelses fra evig adskillelse fra Himmelen og fremmedgørelse fra Gud, og det er ved tro på Kristus og lydighed imod hans lov. Guds ord, der arbejder med menneskehjertet leder, aldrig mennesket til at tage let på Jehovas lov. Oplyste ved dens guddommelige indflydelse vil vi med ærefrygt se det majestætiske i dens krav, syndens afskyelighed og føle rædslen over dens uundgåelige straf over overtræderen.        
Hvis nogen synder, så har vi en advokat hos Faderen, Jesus Kristus den retfærdige, og til denne tilflugt må den angrende sjæl vende sig for at påberåbe sig sin Frelsers blods fortjenester. Men selvom Kristi blod hjælper den angrende sjæl, så er Kristus ikke syndens tjener, og der er ingen fred, ingen garanti, intet ægte håb for nogen, der ignorerer Guds lovs krav og træder dens retfærdige bud under fode. At stole på menneskets gode hensigter eller gerninger, vil af den angrende synder blive set som den yderste tåbelighed. At tro, at nogle få gode gerninger eller udførelsen af pligter vil udviske et livs synder, er en forblindelse, som Satan bringer over sindet for at gøre den moralske opfattelsesevne tåget og lede mennesker til at stole på sig selv.        
Synderen kan påberåbe sig, at han har gjort det godt i de fleste forhold, men for ikke at være helt ude af harmoni med verden overholdt han ikke det fjerde bud, men har holdt den dag verden holder. Han har som helhed overholdt Guds lov, mere end han har overtrådt den. Ville en sådan argumentation blive accepteret af Jehovas domstol? Hvad ville det have hjulpet i Adam og Evas tilfælde? De kunne have gjort gældende, at deres synd kun var en lille afvigelse fra Gud. De havde adlydt ham fuldt ud indtil det tidspunkt. De ville kunne have givet mere plausible undskyldninger end mennesket kan i dag; men den måde hvorpå, Gud handlede med dem, burde lære Adams sønner og døtre, hvordan han vil handle med dem, hvis de bryder et af de mindste af hans Bud.        
Forestil dig en kriminel, der havde overtrådt statens love, som ville påberåbe sig, at han i hovedsagen havde været en lovlydig borger. Han havde kun stjålet sin nabos gods en gang imellem og havde for det meste levet et ærligt liv. Ville det lede retfærdigheden til ikke at udføre straffen. Kunne en retfærdig jury og dommer afsige kendelsen "ikke skyldig"? Du kan se det absurde i denne sag, og alligevel er mennesker, der er dygtige i verdslige affærer, ikke vise, når det gælder deres evige frelse. De forsøger at klatre op en anden vej, end den Gud har tilvejebragt, forsøger at forhandle med den evige. Mangen en stakkels sjæl støtter sig til et sådant knækket rør og bygger på en sådan usikker grundvold, idet de holder fast i reb af sand, og til sidst vil de vågne op og forstå, at de er fortabte, fortabte!        
Hjertet må renses for urenheder; egen viljen må byttes ud med Guds vilje; Guds veje må vælges frem for vore egne veje. Mange navne, der er registrerede på menighedslisten, har ingen plads i livets bog, som er Lammets bog. Du må med den dybeste alvor stille dig selv det spørgsmål: "Står mit navn skrevet der?"        
Frelsens store gave bliver tilbudt os frit gennem Jesus Kristus, på den betingelse, at vi adlyder Guds lov; vi skal hver især acceptere betingelserne for livet med den dybeste ydmygelse og taknemmelighed. Ingen, der ikke ærer Guds regerings regler, vil nogen sinde komme ind i Guds stad, og nu er den tid tildelt os, hvori vi, gennem guddommelig nåde, skal skaffe os overherredømmet over enhver rebelsk tanke og handling; at udvirke vores egen frelse, ikke med pralende selvsikkerhed, men med frygt og bæven. Vi skal ikke lefle for denne verdens fordomme og vaner på bekostning af vore forpligtelser overfor Gud. Vi skulle leve, som for Himmelens åsyn, uden andet formål for vore ambitioner og anstrengelser end vor Skaber og frelsers ære. Lev i troen på, at enhver af os skal stå til regnskab for sit liv for Gud. Vi skulle spørge os selv: "Former jeg min karakter efter det mønster Gud har givet mig? Har jeg fæstet blikket på Jesus? Er mine gerninger under Himmelens kontrol? Hvis vi ser lige frem, vil hele vor krop blive fyldt af lys, og verdens og dens synspunkter vil ikke kunne trække os bort fra en ufravigelig fremgang hen imod prisen for vort høje kald i Jesus Kristus. Kristus bad til sin fader: "Jeg beder ikke om, at du vil tage dem ud af verden" nej; de skal være verdens lys "men at du vil bevare dem fra det onde." Vi skal være i verden, men ikke af den reflekterende lyset fra Kristus. Vi må ikke leve for os selv og blande os med verdens mørke, men bevaret fra verdens ondskab skal vi give vore liv til en aktiv, alvorlig tjeneste, som trofaste soldater for vor frelses Kaptajn. Dette vil helliggøre sjælen. Medens vi søger andres frelse og gode, skal vil være Guds medarbejdere, lære hans metoder og tage del i kraften fra ham.    
Vi skal ikke gå rundt og se melankolske ud, og sukke og klage for at give indtryk af at være kristne, der er særlig hengivne og helliggjorte. Og det er ikke noget bevis på vital gudhengivenhed at være snakkesagelige og fremstille vor pietet og kendskab til sandheden for andre. Den virkelige manifestation af Kristus i hjertet vil kunne genkendes i et velordnet liv og samtale. Livet vil skinne med Åndens nådegaver; mildhed, venlighed, hengivenhed, kærlighed til Jesus og ægte ydmyghed i hjertet vil karakterisere din daglige gang.        
Det er ikke den bekendelse vi gør, men de frugter vi bærer, der åbenbarer hjertets tilstand. Apostlen siger: "Visdommen ovenfra er først og fremmest ren, dernæst fredselskende, mild, hensynsfuld, fyldt med barmhjertighed og gode frugter, fri for partiskhed og hykleri. Og retfærdighed er frugt af en sæd, der sås i fred af dem, som stifter fred." Sand renhed vil ikke gøre karakteren stiv i stædige ideer og veje. Den kristne vil ikke være ubøjelig og diktatorisk, men vil betragte sig selv som en elev i Kristi skole. Han vil ikke være at finde i den klasse, der elsker at lære andre, prædikende, fordømmende, kritiserende; han vil være mild og ydmyg af hjertet og repræsentere Jesus, verdens lys.        
Der er ingen grund til at være af en modbydelig karakter og officielt tage en position hævet over sine brødre for at udpege deres fejl. Dette er farisæerens stilling. Lad Jesu ydmyghed vise sig i visdomsord, som vil inspirere ønsker om at få himmelske karakteristika. Lad din optræden være fuld af venlighed som det bekommer sig for sønner og døtre af Gud.        
Thi så siger den højt ophøjede, som troner evigt, hvis navn er Hellig: I højhed og hellighed bor jeg, hos den knuste, i ånden bøjede for at kalde de bøjedes ånd og de knustes hjerte til live. Hvis vi ønsker at blive frelst fra den ondskab, der er i verden, må vi søge denne ydmyge ånd. Så skal vi ikke blive ledt ind i formastelige synder; vi vil sætte pris på det store ansvar, der hviler på os for at holde Guds lov, og idet vi føler vor svaghed, skal vi bede om Guddommelig assistance, og Gud lover at leve hos den af hjertet ydmyge og sønderknuste. Himmelen er åben for enhver, der ønsker adgang til kraftens kilde; og Gud, som ikke sparede sin egen søn, vil frit, med ham, give os nåde for enhver af hans lovs forpligtelser, og gøre os skikkede til en arv i lyset.      

22 12 1887 The Signs of the Times Beredelse for himlen. [Prædiken i Örebro, Sverige, d. 27. juni, 1886]   
 Om vi ønsker at komme til himlen, bør vi søge at tilegne os så meget som muligt af den himmelske ånd, medens vi vandrer på jorden. Kristi religion fornedrer aldrig sine bekendere, men den udøver derimod en helligende indflydelse på menneskenes tanker og hele vandel. Når Guds ord trænger ind i menneskenes uomskårne hjerter, så begynder det straks at rense deres karakter, og de, som bøjer sig derefter, bliver ydmyge og lærvillige som små børn. Sandheden har skilt dem fra verden, og den gerning at danne dem efter det guddommelige forbillede, begynder. De skal blive levende stene i Guds tempel og tilhugges, så at de kan passe i samme. De, som af naturen tænker højt om sig selv, bliver sagtmodige af hjertet. Deres karakter forandres og omdannes ved deres sinds fornyelse af den Helligånd.    
Gud sagde i begyndelsen: "Lader os gøre et menneske i vort billede;" men synden har nu næsten udstrøget Guds moralske billede i mennesket. Denne beklagelige tilstand kunde ikke være bleven forandret, om Jesus ikke var kommen ned til denne verden for at frelse menneskene og blive deres stedfortræder. Han står som en skøn og pletfri personlighed midt i verdens moralske mørke, som det eneste mønster, menneskene bør efterfølge. Når vi gransker over og efterfølger Jesu liv, så vil hans karakters elskelighed spores i os og hans skønhed fremtræde i vore ord og daglige vandel. Gud vil da antage os, og i striden mod mørkets magter vil vi genvinde den stilling hos Gud, som Adam tabte ved syndefaldet. Ved Kristus kan vi komme i besiddelse af kærlighedens ånd og adlyde Guds befalinger; gennem hans fortjenester kan denne ånd genoprettes i vor faldne natur, og når dommen holdes og bøgerne oplades, da vil Gud erkende os for sine.    
Johannes så den hellige stad, det nye Jerusalem med sine tolv perleporte og tolv grundvolde af dyrebare stene nedkomme fra himlen, fra Gud. Dens gader var af purt guld. Enhver, som kommer til at indgå gennem dens porte og vandre på dens gader, er her på jorden bleven omvendt og renset ved sandhedens kraft, og udødelighedens herlige krone skal pryde den sejrendes pande.    
De, som har bevaret sandheden, skal indgå i staden og høre Guds søn udtale denne glade velkomsthilsen: "Salige er de, som gør hans befalinger, på det de må få adgang til livets træ og indgå gennem portene i staden."    
Hvorledes kan vi da et øjeblik bortøde de gaver og kræfter, Gud har skænket os, på fornøjelser og adspredelser? Vi bør bestandig tjene Herren og stadig vise selvforsagelse og selvopofrelse. Kristus døde for at give os liv, og vi bør med samme kærlighedsånd søge at vinde sjæle, som er købte med hans blod. Gud siger ved apostelen: "Vi er Guds medarbejdere." Undertiden synes vort arbejde ikke at være meget opmuntrende; men om blot én sjæl omvender sig fra sin vejs vildfarelse, da er der glæde i himlen. Faderen og Sønnen glæder sig med englene. Jubelsangen synges, og den genlyder i de himmelske sale. Hvorfor burde vi da ikke være forstandige i dette liv og arbejde for menneskers frelse til Guds navns ære og forherligelse? "De forstandige skal skinne som den udstrakte befæstnings skin, og de, der førte mange til retfærdighed, som stjernerne evindelig og altid." Eders liv må her renses, forædles og ophøjes, og Kristus, herlighedens håb, bygges i eder. I vil da opgive eders yndlingssynder og være bange for at volde Gud sorg, og I vil elske hans lov.    
I mere end firti år har jeg stået på prædikestolen og forkyndt frelse for syndere, og jeg har følt en hjertelig interesse for deres omvendelse. Jeg så foran mig sjæle, som var bleven købte med Kristi blod; hver sjæl er meget værdifuld. Herren siger ved sin profet: "Jeg vil gøre folk sjældnere (i den engelske bibel: mere dyrebare) end guld, og mennesket sjældnere end guld fra Ofir." Ef 13:12. Det er, når sandheden modtages i hjertet og efterleves, at mennesket bliver så dyrebart i Guds øjne.    
Johannes så en utallig skare af dyrebare, rensede og forædlede sjæle omkring himlens majestæts trone. Engelen spurgte Johannes: "Disse, som er iførte de lange, hvide kjortler, hvo er de? og hvorfra er de komne?" Og Johannes svarede: "Herre, du ved det. Og han sagde til mig: Disse er de, som er komne ud af den store trængsel og har tvættet sine kjortler og har gjort dem hvide i Lammets blod. Derfor er de for Guds trone og tjener ham dag og nat i hans tempel; og han, som sidder på tronen, skal udbrede paulun over dem." Nu har vi det dyrebare privilegium at to vor karakter i Lammets blod, indtil den bliver ren som hans, og der loves alle dem, som gør dette, at de ikke skal "hungre mere, ej heller tørste mere, solen skal ej heller falde på dem, ej heller nogen hede. Thi Lammet, som er i tronens midte, skal vogte dem og lede dem til levende vandkilder, og Gud skal aftørre hver tåre af deres øjne."    
Jeg beder eder, kære brødre og søstre, at hæve eders tanker fra de jordiske ting til himlens herligheder og at leve for det tilkommende evige liv samt at sige nu: Jeg og mit hus vil tjene Herren. Nu er det den belejlige tid til uden forbehold at overgive eder i Jesu hænder. Beslut eder til at følge Kristus, selv om I skal tabe alt andet. Selv de hindringer og besværligheder, som møder os på vejen, sendes os, for at de skal styrke os i troen og meddele os åndelig kraft. Enhver anstrengelse fra vor side for at lede andre til at holde Guds bud, er optegnede i de uforgængelige bøger. Lad ikke fjenden bedrage eder; han har fyldt verden med kætterier; men Guds ord står fast for evigt. Vandrer nu i hans veje, så vil I også blive beredte til at blive hans undersåtter i salighedens rige. Dersom I nogensinde skal komme til at synge sejrens og forløsningens sang, da må I nu begynde at lære den. Bor Jesus i eders hjerte? Dersom han gør det, da vil i tale om ham og ligne ham i eders liv og karakter. I vil da synge hans pris, og eders hjerte vil være stemt til hans ære. Ydmyghedens liflige ånd vil gennemtrænge os, og egenkærligheden vil blive korsfæstet. Når I kommer til Kristus, da skal I ikke pralende sige: "Jeg er hellig." Lad Gud alene sige dette om eder, thi I kender ikke eders eget hjerte. Et sådant udsagn afgiver et sikkert vidnesbyrd om, at I ikke forstår skrifterne, ikke heller Guds kraft. Lad Gud, om han vil, skrive i sine bøger, at du er et lydigt barn, som gerne udfører hans befalinger, og på belønningens dag vil bøgerne åbenbare dette for englene og menneskene.    
Jeg har aldrig vovet at sige: "Jeg er hellig, jeg er fri fra synd;" men alt, hvad jeg har anset for at være Guds vilje, har jeg søgt at gøre med hele mit hjerte, og jeg har Guds fred i min sjæl. Jeg kan anbefale min sjæl til Gud som til en trofast skaber, og jeg er overbevist om, at han formår at bevare det, som er ham betroet. Det er min mad og drikke at gøre min faders vilje, at fremstille Golgatas kors for en døende verden, at prædike omvendelse til Gud og tro på vor herre Jesus Kristus, at udpege Guds budords veje, som fører til den evige stads åbne porte. Taber man himlen, da taber man alt. Mit ønske er at skue kongen i hans skønhed. Lad mig høre hans dyrebare røst, når han vil sige: "Kommer hid, min faders velsignede! Arver det rige, som eder er beredt fra verdens grundvold blev lagt."    
Hvem af jer skal vi møde i den velsignede forsamling. Vi ønsker at se dig kronet i Guds stad. Når dommen sættes og bøgerne ransages, måtte dine navne så ikke være slettede af livets bog. Dette liv er af den største betydning for os, for her har vi privilegiet at berede os for et uendeligt liv. Derfor formaner jeg dig, at se om din indflydelse ikke er imod Guds bud. Loven er ligesom Jehova skrev den, i Himlens tempel. Mennesker kan træde på dens kopi her på jorden, men originalen holdes inde i Guds ark i Himlen. Over den er nådestolen, og Jesus, vor Ypperstepræst, der står foran arken, for at gøre mellemkomst for menneskenes skyld. Vi ønsker at holde Guds bud og leve, og hans lov som vort øjesten; for "den, der holder dem og lærer andre dem, han skal kaldes stor i Himmeriget." Søg det evige liv og livets krone; så skal de evige rigdomme være jeres, og en arv i det rige som Gud har lovet dem, der elsker ham.  

3 02 1888 The Signs of the Times Tjen Herren med glæde   
 * <i>Prædiken der blev holdt i Kristiania, Norge d. 11. november 1885.</i><br>"I Taler stærke ord imod mig, siger Herren. Og I spørger: "Hvad taler vi imod dig?" I siger: "Det er ørkesløst at tjene Gud; hvad vinder vi ved at opfylde hans krav og gå sørgeklædte for Hærskares Herres åsyn? Nej, vi må love de frække! De øver gudløshed og kommer til vejrs; de frister Gud og slipper godt derfra." Da talte de, som frygter Herren, med hverandre. Og Herren lyttede og hørte efter, og en bog blev skrevet for hans åsyn, for at de kunne ihukommes, som frygter Herren og slår lid til hans navn. Den dag jeg griber ind, skal de tilhøre mig som mit eje, siger Hærskares Herre, og jeg vil handle nænsomt med dem, som en fader handler nænsomt med sin søn, der tjener ham."    
Der er tider, hvor Guds tjenere under modgang og sorg bliver modløse og fortvivlede. De ruger over deres forhold og føler sig forurettede, når de sammenligner deres tilstand med deres fremgang, som ikke bekymrer sig om evige ting. De udviser en bebrejdelsens ånd og knurrer og begræder deres lod. De ser ud til at mene, at Gud er under speciel forpligtelse til at velsigne dem og give deres foretagender fremgang, og derfor bliver de oprørske, når de stilles i prøvende situationer, og ser med misundelse på de ugudelige, som trives i deres ugudelighed. De synes at betragte overtræderens tilstand som værende at foretrække for deres egen. Det er menneskehedens bedrager, der antyder disse bitre tanker i sindet. Det fryder ham at stifte oprør i Guds børns bryst. Han ved at de gør dem svage, og det er kilde til at vanære deres Gud. Han vil få os til at tro at det er forgæves at tjene Gud, og de som ikke har Himlens krav i tanke, foretrækkes frem for dem der kæmper for at adlyde Guds bud.    
Denne erfaring fik salmisten David. Da han så på de ondes opblomstrende situation, blev han misundelig på deres fremgang, og sagde: "Se, det er de gudløses kår, altid i tryghed, voksende velstand! Forgæves holdt jeg mit hjerte rent og tvætted mine hænder i uskyld. Jeg plagedes dagen igennem!" Men da han gik ind i helligdommen og talte med Herren, ønskede han ikke længere den ugudeliges lod; for da forstod han deres endeligt. Han så, at deres vej førte til ødelæggelse til sidst, og deres fornøjelser varede kun en kort tid. Misundelse fandt ikke længere plads i hans hjerte. Hans oprørske ånd bøjede sig i ydmyg overgivelse til Gud, og han erklærede: "Du leder mig med dit råd og tager mig siden bort i herlighed." Han så, at Herrens vejledning var af uendelig større værdi end al timelig fremgang i verden; for på Herrens vej holdt han fødderne på retfærdighedens sti, som førte til evig herlighed.    
Guds sande tjener vil tage Satans forslag og fristelser med til nådens trone, hvor fred og underdanighed vil flyde ind i sjælen. Når han går ind i helligdommen vil han kende deres afslutning som har Herrens frygt for deres øjne. Herren har hørt vor klage. Han siger: "I siger: "Det er ørkesløst at tjene Gud; hvad vinder vi ved at opfylde hans krav?" Dette spørgsmål vil komme af sig selv til Guds folk, med mere eller mindre kraft; men før vi besvar det, så tænk over den ophøjede ære som himlens Gud har skænket jer. Tænk hvordan han har givet sin enbårne Søn, så at en frelsesvej kan åbnes for jer. Tænk over hvordan han har kaldt jer ud af mørke til sit forunderlige lys, kaldt jer til at blive den Allerhøjestes børn, kaldt jer til en ufordærvelig og ubesmittet arv, som ikke visner bort. Er dette ikke en kompensation? en opmuntring?    
I disse sidste dage kommer der et kald fra Himlen, der indbyder jer til at holde Herrens vedtægter og forordninger. Verden har gjort Jehovas lov værdiløs; men Gud forlades uden et vidne om hans retfærdighed, eller uden et folk på jorden der forkynder hans sandhed. Døren til den himmelske helligdom er blevet åbnet, og ingen kan lukke den, og lyset fra det Allerhelligste skinner ud i verden. Guds folk fik henledt deres opmærksomhed til vidnesbyrdets ark, og loven inden i den, er blevet åbenbaret med sine uforanderlige forskrifter. I et helligt syn, så Johannes restmenigheden på jorden, i en lovløs tid, og han udpeger dem i et umiskendeligt sprog: "Her gælder det om udholdenhed for de hellige, der holder fast ved Guds bud og troen på Jesus." De er i harmoni med den lov der hviler i arken i det allerhelligste i den himmelske Helligdom. Alle menneskers forpligtelser er opsummeret i dens hellige forskrifter. I lovens hjertemidte er buddet der pålægger mennesker at overholde Jehovas sabbat, som verden og kirken har trådt under deres fødder. I flere hundrede år har mennesker vandret i blindhed om den sande sabbat, og Gud har set gennem fingre i tiderne for denne uvidenhed; men nu er det dagen for reformation, og han kalder på alle mennesker overalt til at angre. Når lyset over Guds ignorerede bud skinner på deres sti, som oprigtig elsker Gud, tøver de ikke med at holde hans love. De erkender at de må drage ud af verden og skille sig ud, og ikke berøre det urene, så de kan gøre krav på løftet: "Jeg vil tage imod jer og være jer en Fader og I skal være mine sønner og døtre, siger Herren, den Almægtige." De retter op på det brud, som er sket i Guds lov, fordi de vendte deres fødder bort fra sabbaten, fra at gøre hvad der behager dem på Guds hellige dag, og kaldte sabbaten en fryd, Herrens hellige, og ærede ham, sagde ikke deres egne ord eller fandt ikke deres eget behag.    
Spørgsmålet er så: Vil vi alliere os med dem som holder Guds bud og bevarer Jesu tro? Vil vi ophøre med at træde på Herrens vor Guds sabbat? Vi ønsker at forvisse os om at vi er lysets børn; at vi følger i vor Genløsers og Eksempels fodspor. Korset ligger for vor stivej, men skal vi så ikke tage det op og løfte det for hans skyld, som bar korset for os? Alle som søger at tjene Gud vil få prøvelser; Men skal vi da sige: Hvad gavner det at drage ud af verden og skille sig ud? Skal vi kalde de hovmodige for lykkelige? Skal vi sige at dem der arbejder i ondskab er opløftede? at dem der foragter Gud er udfriede, og vi efterlades hjælpeløse midt i sorgerne?    
Det er det onde der hersker i manges hjerter. De bliver fortvivlede i deres arbejde, fordi de ikke fik den fremgang som de onde fik. Nogle handler efter nutidens fjendes forslag, og gør deres bedste venner modløse. Men vi ønsker at I forstår at stole på Gud i trængsler, med en levende tro, ikke et eneste af hans nådige løfter vil svigte. Herren kender til alle vore sorger og selvfornægtelser. Dem som har grebet sandheden til alle tider, skal lide for dens sag, og skal vi så gå fri? Lad tankerne dvæle ved vor dyrebare frelsers lidelser. "I kender jo vor Herres Jesu Kristi nåde, at han for jeres skyld blev fattig, da han var rig, for at I ved hans fattigdom skulle blive rige." "Han gav [selv] afkald og tog tjenerskikkelse på [sig] og . . .  ydmygede han sig selv . . . til døden, ja, døden på et kors." "Lad det samme sindelag være i jer, som var i Kristus Jesus." "Thi vor trængsel, der er stakket og let, virker uden mål og måde en evig vægt af herlighed for os, som ikke har blikket rettet mod de synlige ting, men mod de usynlige; thi de synlige varer kun til en tid, de usynlige varer evigt."    
Der må ske en opdrift, for at Satan ikke spreder tankerne fra at dvæle ved det åndelige og evige, hen til det jordiske og timelige. Gud er villig til at give dig nåde og styrke hver gang det behøves, hvis du søger ham at oprigtigt hjerte.    
Vi læser at "de, som frygter Herren, med hverandre, og Herren lyttede og hørte efter, og en bog blev skrevet for hans åsyn, for at de kunne ihukommes, som frygter Herren og slår lid til hans navn. Når folk som er indvolveret i Guds tjeneste samles, skal de sige opmuntrende og trøstende ord og opbygge deres brødre i troen. De skal ikke finde fejl ved deres lod, og betvivle Guds handlemåde og arbejde. De skal ikke knurre over hinanden, og forstørre deres trængsler og ofre, og derefter efterlade det indtryk at det ikke er nyttigt at tjene Gud. Lad dem huske på Herrens elskelige nåde, og huske al hans ømme barmhjertighed, og opløses af taknemmelighed og kærlighed i hjerterne. Lad dem prise hans navn og spørge: "Hvorledes skal jeg gengælde Herren alle hans velgerninger mod mig?" Englene skriver ordene fra jeres læber ned i erindringsbøgerne. Gud lytter på og hører sine tjeneres udsagn; og dem som påskønner hans barmhjertighed og elsker hans navn "skal tilhøre mig som mit eje, siger Hærskares Herre, og jeg vil handle nænsomt med dem, som en fader handler nænsomt med sin søn, der tjener ham."    
Sig ikke at det er forgæves at tjene Gud. Hav respekt for lønnens gengældelse. Endog i dette liv skal du kaste alle dine sorger på ham; for han sørger for dig. Hans løfte er, at hvis du først søger Guds rige og hans retfærdighed, vil alt det nødvendige gives til dig. Ikke en spurv falder til jorden, uden han bemærker det, og dit hoveds hår tælles.    
Den evige verdens herlighed åbnede sig op for mig, og jeg ønsker at fortælle jer at det er værd at I vinder himlen. En uendelig pris er blevet betalt, så I kan få del i ubeskrivelig herlighed, og nyde dens ophøjede privilegier. Himlens Gud sparede endog ikke sin enbårne Søn, så det oprørske menneske kan genoprettes til Himlens velvillighed; og tøver vi så med at yde ham en taknemmelig og helhjertet tjeneste? Oh, om ikke et eneste knurrende ord udgår fra deres læber, som har smagt den himmelske gave! Der er ikke tid til at spørge: Hvad gavner det at holde vor Guds forordninger? Den himmelske stad er lige foran os. Om I kunne få et glimt ind i dette steds herligheder, så vil I ikke regne det for et stort tab, hvis I blot ville vandre på dens gader af gennemsigtigt guld, og synge sejrssange med Himlens hvidklædte selskab. Så vil I ikke ønske jordens velstand, eller være misundelige på de onde.    
Der er endog spor fra syndens blodbad, som Gud har gjort jorden smuk af. Jeg glæder mig til at se frem til den yndefulde natur. Mit sind holdes oppe ved naturen, til naturens Gud, og jeg beundrer ham som har skabt så smukke scenerier; men jeg ved at hvis jeg elsker Gud og holder hans bud, er der "uden mål og måde en evig vægt af herlighed" der venter mig i Himmelens rige. Smuk som jordens landskaber, "hvad intet øje har set og intet øre hørt, og hvad der ikke er opkommet i noget menneskes hjerte, hvad Gud har beredt for dem, der elsker ham." Gud planlægger at vi skal betragte de himmelske ting, og at vi skal dvæle ved hans karakteregenskaber, indtil vi ser den uforlignelige ynde hos vor Gud, og bliver ændret til samme billede. Når vi fornyes i vore sinds ånd, har vi ingen tilbøjelighed til at knurre over vor lod; Guds pris vil hele tiden springe op i vore hjerter. De højtidelige ansvar som Gud har lagt på os for at frelse sjæle, vil optage hele vort hjerte og sind, og vi har ikke tid til at tale om vore prøvelser og ofre. Oh! vi må vaske vore karakterklæder for alle pletter, i Lammets blod, og berede os for Guds store dag. Vi må ikke vente på at Herren kommer i himlens skyer, før vor kaldelse og udvælgelse er sikker.    
Enok vandrede med Gud i tre hundrede år før han blev forvandlet til Himlen. Hans daglige vidnesbyrd var at hans veje behagede Gud. Hvorfor skal enhver kristen ikke følge Kristus, ligesom denne trofaste tjener gjorde? Elsker du Jesus rigtig højt? Virker nyhederne om hans komme, som et glædesbudskab for dit hjerte? Får du noget ud af hans tjeneste? Hvordan kan du vinde andre til sandheden, hvis dit eget hjerte ikke er i værket, og du ikke ser den uforlignelige ynde hos din Genløser? Kristi bøn var at han måtte forherliges hos dem, som han efterlod på jorden til at videreføre hans arbejde, og vi ikke ærer vor Genløser når vi beklager os over livsvejens vanskeligheder, og knurrer over Guds forsyn.    
Jesus kommer snart i kraft og megen herlighed, og vi skal ikke sidde passivt ned og afvente denne begivenhed. Vi skal vise vor tro ved vore gerninger. Han har overdraget alle mennesker sit arbejde. Vi har fået en stor sandhed, og verden må advares om de domme der hurtigt nærmer sig. Alle talenter må lægges ud til vekselererne, så de kan bruges til gavn for mennesket og til Guds ære. Og de som er trofaste mod de små ting på jorden, vil sættes til at herske over mange ting i den evige verden. Nu får vi prøvetidens dyrebare privilegier. Vi har mulighed for at arbejde med den største sag som Guds tjenere nogen sinde er blevet opmærksomme på. Lad os ikke bruge disse værdifulde øjeblikke på at være utilfredse med vor lod. Lad os prise Gud over hans forunderlige sandhed, og ofte tale med hinanden og til alle om hvad vi ser her. Disse vil Herren regne blandt hans juveler, og vil spare dem, ligesom han sparede sin egen søn der tjener ham.  

23 03 1888 The Signs of the Times "Bliv i mig."*   
 Apostlen Paulus skrev: "Det liv som jeg nu lever i kødet lever jeg nu i troen på Guds Søn, som elskede mig, og gav sig selv hen for mig;" og Jesus , underviste sine disciple, og sagde: "Bliv i mig, og jeg i jer. Ligesom grenen ikke selv kan bære frugt, uden den forbliver på vinen; ligeså kan I ikke, uden at I er i mig."    
Det er umuligt for nogen af os at få en praktisk kundskab til denne union med Kristus, uden at hele tiden udøve tro. Troen binder vore sjæle til ham, og giver os del i guddommelig natur. Vor åndelige vækst, vor fred, vor standhaftighed, vor stadige lydighed mod Kristi ord, alt beror på graden af den tro vi har på Gud. "Uden tro er det umuligt at behage Ham; " for vi er magtesløse i at gøre noget fra antagelige motiver, uden gennem Kristi nåde, og denne nåde kan kun næres gennem troens kanal, som åbner vejen for direkte forbindelse mellem vore sjæle og Gud. I overensstemmelse med vor tro, er vi i stand til at overvinde myndigheder, og magter, og åndelig ondskab på høje steder. Selviskhed får ikke lov til at florere i det hjerte der udøver levende tro. Synden vil ikke få råderum hvor troen beskuer Gud og engle der våger og karakterens udvikling, og vejer den moralske værdi. Evigt liv, Guds gave gennem Jesus Kristus, er en dyrebar virkelighed, og synden bliver overmådelig syndig og afskyelig. Tro beskuer "Guds Lam der bærer alverdens synd," og erkender noget af Golgatas omkostning.    
Jesus kom til verden for at frelse syndere, ikke <i>i</i> deres synder, men <i>fra</i> deres synder, og for at helliggøre dem ved sin sandhed; og hvis han skal blive den fuldkomne frelser for os, må vi forenes med ham ved en personlig troshandling. Kristus har udvalgt os, vi har valgt ham, og gennem dette valg bliver vi forenede med ham og bør fra nu af leve ikke for os selv, men for ham, som døde for os. Men denne forening kan kun bevares gennem bestandig årvågenhed, for at vi ikke skal falde i fristelse og gøre et andet valg, for vi har altid vor frihed til at vælge en anden Herre, hvis vi ønsker det. At være forenet med Kristus betyder usvigeligt at foretrække ham i hver handling og tanke. I alle dele af værket må der være harmoni mellem Frelseren og den der skal frelses. Troen vil se kærlighed i alle Guds forlangender, og vil underkaste sig Himlens vilje, vidende at "alle ting samvirker til gode for dem der elsker Gud." Vi må have denne fuldkomne tillid, hvis vi bliver forenede med Kristus, og til sidst får del med ham i hans herlighed.    
Kristus vil hele tiden arbejde for din frelse. Engle vil sættes til at vogte dig fra fjendens påfund, og tjene i alle dine fornødenheder. Og målet med al denne overmådelige omsorg må, fra hans side, være at aflægge al syndighed, og udvikle hellighed i gudsfrygt. Han må våge og bede. Han må kæmpe troens gode strid, modstå djævelen så han må fly fra ham, og udholde hårdhed, som en god soldat af Kristi kors. Han skal føre en stadig kamp med usynlige fjender, og kun gennem Kristus kan han komme sejrende ud. Han må opelske mod til at overvinde de vanskeligheder der kommer på hans stivej, og opbygge en ren og dydig karakter, der viser verden sin Forløses karakter.    
Bliv i mig er ord, der har stor betydning, At blive i Kristus betyder, at man har en levende, alvorlig, forfriskende tro, som hviler på kærlighed og renser sjælen. Det betyder, at man til stadighed modtager Kristi ånd og lever et liv i fuldstændig overgivelse til hans tjeneste. Hvor denne forening findes; vil gode gerninger blive følgen. Vintræets liv vil åbenbare sig i grenenes vellugtende frugt: Den stadige tilførsel af Kristi nåde vil velsigne dig og gøre dig til en velsignelse, til du kan sige med Paulus: Og det er ikke længere mig, der lever, men Kristus lever i mig; og det liv, jeg nu lever i kødet, det lever jeg i troen på Guds Søn. Gal 2,20.    
Det hellige samfund med Kristus vil forene brødrene med det kristne fællesskabs ømmeste bånd. Deres hjerter vil være fulde af guddommelig kærlighed til hinanden. "Gud er kærlighed; og han der bror i kærlighed bor i Gud, og Gud i ham." "Han der elsker sin bror bliver i lyset, og han har ingen anledning til at snuble." Kulde, uoverensstemmelse og strid passer sig ikke blandt Kristi disciple. De har antaget en tro. De har sluttet sig sammen om at tjene en Herre, gennemgå den samme kamp, stræbe efter det samme mål og sejre i den samme sag. De er blevet købt med det samme dyrebare blod og er gået ud for at prædike det samme budskab om frelse; og hvor uharmonisk er denne uenighed og stridighed blandt brødre dog ikke. "Og dette befaler jeg jer," sagde Jesus, "at I elsker hinanden, ligesom jeg har elsket jer."    
De, der til stadighed henter deres styrke fra Kristus, besidder hans ånd. De vil ikke være ligegyldige i ord og handling. I deres sind vil bevidstheden om, hvor meget deres frelse kostede Gud, da han ofrede sin elskede Søn, altid være stærk. Det, der skete på Golgata, vil blive oprullet for deres indre øje som noget nyt og levende, og deres hjerter vil bøje sig i ydmyghed for denne vidunderlige åbenbaring af Guds kærlighed til dem. De vil se på andre som mennesker, der er købt med hans dyrebare blod, og de, der er forenet med ham, vil synes ædle, ophøjede og hellige på grund af denne forbindelse. Kristi død på Golgata burde få os til at sætte lige så stor pris på menneskesjæle, som Kristus gør. Hans kærlighed har gjort værdien af enhver mand og kvinde og ethvert barn større. Og hvis "Gud således elskede verden, at han gav sin enbårne søn, så at enhver der tror på ham, ikke skal få tabt, men får evigt liv," skulle vi så være ligeglad med andre, og foragte dem som Gud har værdsat for en så uendelig pris? Uden Guds hellige Ånds begavelse, er vi ikke udrustet til at gå ind i det store og højtidelige arbejde for denne tid. Når vi har den kærlighed for sjæle som Kristus havde, skal vi gå grædende ud, vi skal være Guds medarbejdere, vi skal samles med Kristus, og bære dyrebare frugter til evigt liv. Når vi tager i betragtningen at hele Himlen er interesseret frelsesarbejde, bør vi da ikke, i meditation og bøn, forsøge at værdsætte vore sandheders hellige karakter med større forstand? Hvordan kan vi, stakkels fejlbarlige faldne skabninger påtage os dette arbejde uden særlig hjælp og oplysning fra Guds Ånd?    
Lad Gud være din rådgiver. Lad hjertet sende en inderlig, virkningsfuld bøn, af et oprigtigt hjerte, får åndelig dømmekraft, for sindets åndedrag, og med målet for øje at Gud må forherliges og frelse mennesker. Lad bønnen hele tiden gå ud fra utrættelige læber for Kristi nærhed, for hans Ånds oplysning, at Himlens atmosfære må opgive jer, og at selvet og selviske hensigter ikke må for deres vej til livet. Herren vil drage dem nær, som oprigtig ønsker at drage nær til ham    
Vi lever i en alvorlig og højtidelig dag, og vi formanes til at "være ædru og våg; jeres modstander, Djævelen, går omkring som en brølende løve og søger, hvem han kan opsluge.Stå ham imod, faste i troen; I ved jo, at jeres brødre her i verden må igennem de samme lidelser." Lad enhver sjæl huske på at han står overfor hele jordens Dommer, og at "alt ligger blottet og udbredt for hans øjne; og ham skal vi stå til regnskab." Vore ord, vore planer, vore tanker, motiver i hjertet, læses i en åben bog. Hver enkelt medarbejders sag står registreret i himlen. Lad os tænke over dette. Ønsker vi at vort letsindige bemærkninger skal høres af engle og over for Gud? Ønsker vi at ord sagt i stolthed, der udstiller selvet, efterlades i børgerne, til domfældelse af os? Ønsker vi at vore planer om selvophøjelse skrives i ufejbarlige optegnelser? Lad os altid huske at Herren, som gav sit liv for os, våger med intens interesse over vor livsførelse, og at engle er vidne til vore veje. Søg med det ene fortsæt der får os til at forherlige Gud, og ikke selvet. Oh, om enhver må sige som Herren gjorde når han fristes: "Verdens fyrste kommer, og i mig er der intet, som hører ham til." Vi ønsker at rykke enhver plante op med rode, som vor himmelske Fader ikke har plantet, så vi ikke forledes til at sige selviske og trodslige ting. Oh, for mere af Kristus, og mindre af selvet! Oh, om medarbejderne måtte iklædes sin retfærdigheds rustning, så de hele tiden kan drage fra frelsens kilde, få del i guddommelig natur, så deres åndelige arbejde må gå frem, med selvet fortabt i vor guddommelige Herre.    
 Vor standard er i det hele taget for lav. Vi må bortlægge disse billige tanker om hvad er væsentlig for at få os til at arbejde i Kristi sag. Vi må i det hele taget have et højere syn på vort arbejdes ophøjede karakter. Vi ønsker at arbejde i den ånd, som Kristus arbejdede i. Vi ønsker at præsentere ham for verden. Vi behøver at ydmyge vore sjæle meget for Gud, og bekende og aflægge vore synder.    
Da Jesus underviste sine disciple, idet de var samlet tæt omkring ham, blev han afbrudt et øjeblik og en sagde til ham: "Se, din moder og dine brødre står udenfor og søger at få dig i tale." Men han svarede og sagde til den, der fortalte ham det: "Hvem er min moder, og hvem er mine brødre?" Så rakte han sin hånd ud over sine disciple og sagde: "Se, her er min moder og mine brødre! Thi enhver, der gør min himmelske Faders vilje, han er min broder og søster og moder." Her er det forhold, der eksisterer mellem Kristus og hans tilhængere. Vi indtager denne ophøjet stilling, hvis vi virkelig gør Guds vilje. Vi skal betragte os selv som udgørende Kristi familie, og vi skal følge ham som kære børn. Adopteret ind i Guds husholdning, skal vi ikke ære vor Fader og vor slægt? Vi har ingen undskyldning, for gennem Jesus kan vi gøre krav på al magt i Himlen og på jorden, for at vi kan vandre værdig til vort høje kald.    
Satan forsøger hele tiden at forklejne vor begrebsopfattelse eller vor privilegier og ansvar. Han vil have os til at betragte Kristi arbejde som et hvilket som helst andet arbejde, og gøre det ligegyldigt og skødesløst. Han vil, at vi skal være ligeglade med de ophøjede og hellige positioner der opnås i kristenlivet og i karakteren; men vi må knuse ham under vore fødder. Vi må oprette et ufravigeligt fjendskab mellem vore sjæle og fjenden, men vi må åbne vore hjerter for Helligåndens kraft og indflydelse. Vi vil, at Satans mørke skal lukkes ude og Himmelens lys strømme ind. Vi ønsker at blive så modtagelige over for hellig indflydelse, at den mest stille hvisken fra Jesus vil bevæge vore sjæle, indtil Han er i os, og vi i Ham, og leve i troen på Guds søn.    
Vi behøver at blive forædlet og renset fra al jordiskhed, vi må genspejle vor Frelsers billede, og få "del i guddommelig natur, og undfly det fordærv som er i verdens lyster." Da vil vi oplives til at gøre Guds vilje, og Kristus kan eje os over for Faderen og overfor de hellige engle, som dem der bliver i Ham, og Han vil ikke skamme sig over at kalde os for brødre. Men vi bør ikke prale af vor fromhed. Efterhånden som vi får et klarere syn på Kristi ubesmittede og ubegribelige renhed, må vi føle på samme måde som Daniel, da han så Herrens herlighed og sagde: "Der blev ikke kraft tilbage i mig." Dan 10,8. Vi kan ikke sige: "Jeg er uden synd," før dette usle legeme er forvandlet og dannet efter hans herligheds legeme. Men hvis vi stadig søger at følge Jesus, har vi det salige håb at måtte stå for Guds trone uden plet eller rynke eller noget andet sådant, fuldkomne i Kristus og iklædt hans retfærdighed og fuldkommenhed.  

7 09 1888 The Signs of the Times I Adullams hule   
 David søgte tilflugt i de befæstede bjerge fra Saulus stålsatte forfølgere. Han gjorde godt i at flygte til Adullams hule, et sted han kunne forsvares imod en stor hær med en lille styrke. "Da hans brødre og hele hans faders hus fik det at vide, kom de derned til ham." Davids familie kunne ikke føle sig sikker, vidende at Sauls urimelige mistanker kunne rettes mod dem, på grund af deres forhold til David. De konkluderede at de ville være sikker hos ham, som profeten Samuel havde salvet som Israels konge, også selv han er flygtning i en ensom hule, end udsat for en jalux konges afsindige sindsyge. De troede at Herren vil beskytte David fra Sauls fjendtlige forfølgelser, og de besluttede at forlade deres ubevogtede hjem, og forene deres skæbne med deres slægtning i det ensomme tilholdssted. Det var en sørgelig afsked med hjemmet og flokkene, idet familieprocessionen bevægede sig mod Judas dal.    
I Abdullas hule, blev familien til sidst forenet i sympati og kærlighed. Isajs søn kunne få melodi på semme og harpen idet han sang: "Se, hvor godt og lifligt er det, når brødre bor tilsammen." Han smagte onde tankers og mistillids bitterhed fra sine brødre; og med den harmoni som gik i stedet for disharmonien, bragte han glæde og trøst til flygtningens hjerte. Det var der at David forfattede dem syvoghalvtredsindstyvende salme.    
Der gik ikke lang tid før at de sluttede sig til andre, som ønskede at undfly kongens urimelige krav. Der var mange som havde mistet deres tillid til Israels hersker, for han lod ikke til at være ledt af Herrens Ånd længere. "Og alle slags mennesker, som var i nød, flokkede sig om ham, forgældede mennesker og folk, som var bitre i hu, og han blev deres høvding. Henved 400 mand sluttede sig til ham." Her fik David sit eget lille rige, som han herskede over, og han gennemførte fuldkommen orden og disciplin. Men endog da han var trukket tilbage i bjergene, følte han sig langt fra sikker, for han fik hele tiden beviser for at kongen ikke slap sine morderiske hensigter. Den onde ånd var over Saul. Han følte at hans dom var blevet beseglet af det højtidelige budskab om hans forkastelse fra Israels trone. At han havde afveget fra Guds tydelige forlangender bragte sine visselige resultater. Han vendte ikke om, og angrede, og ydmygede sit hjerte for Gud, men åbnede for at tage imod alle fjendens antydninger. Han lyttede til alle falske vidner, ivrig efter at tage imod alt, som var skadelig mod Davids karakter, håbede at h an kunne finde en undskyldning for at udvise sin større misundelse og had mod ham som var blevet salvet til Israels trone. Der blev taget imod hvert rygte, uanset hvor upålideligt og uforeneligt det var med Davids tidligere karakter og skikke.    
Ethvert bevis på at Guds beskyttende omsorg var over David virkede til at forbitre og uddybe hans så altopslugende og beslutsomme hensigt. Fejlen ved at udrette hans egne planer viser sig i påfaldende modsætning til hans kortvarige succes med at undgå sin søgning, men det gør kun kongens beslutning mere ubøjelig og fast. Han var ikke så omhyggelig med at skjule sine planer for David, heller ikke så omhyggelig for hvad det betyder at være beskæftiget med at udrette sin hensigt.    
Det var ikke mennesket David, som ikke havde gjort ham skade, kom kongen kæmpede imod. Han var i kamp med himlens Konge; for da Satan fik lov til at kontrollere sindet som ikke beherskes af Jehova, vil han føre det efter sin vilje, indtil mennesket som således er i hans kraft bliver en effektiv agent til at udføre hans planer. Så bitter er fjendskabet hos syndes ophavsmand imod Guds planer, så forfærdelig er hans magt for ondt, at når mennesker afbryder forbindelsen fra Gud, påvirker Satan dem, og deres sind bliver mere og mere underlagt, indtil de bortkaster sig Gudsfrygt, og respekt for mennesker, og bliver frække og erklærede fjender til Gud og Hans folk.    
Hvilket et eksempel gav Saul til sit riges undersåtter i sin desperate og umotiverede forfølgelse af David! Hvilken optegnelse gør han for at sætte på historiens sider for fremtidige generationer! Han forsøgte at vinde hans riges magts fulde tidevand ind i sin egen hadefulde kanal, ved at jage et uskyldigt menneske. Alt dette havde en demoraliserende indflydelse på Israel. Og medens Saul slav tøjlerne for hans lidenskab, vævede Satan en snare til at omspænde hans ruin, og hans riges ruin. Medens kongen og hans rådgivere planlagde at fange David, blev nationens anliggender ikke styret og forsømt. Så længe indbildte fjender hele tiden kom frem for folkets tanker, blev de virkelige fjender selv stærkere uden at ane mistanke eller foruroligelse. Ved at følge Satans diktater, fremskyndede Saul de resultater, som han med uhelliggjorte evner bestræbte sig på at bortlede.    
Herrens råd er blevet vanrygtet igen og igen af den oprørske konge, og Herren har opgivet ham til hans egen visdoms tåbelighed. Indflydelsen fra Guds ånd, ville have betvunget ham fra den onde vej som han havde valgt, som i sidste instans ville have udvirket hans ruin. Gud hader al synd, og når mennesket vedholdende afviser alle himlens råd, overlades det til fjendens bedrag, og trækkes bort af dets egne lyster, og forledes.    
Herren bragte sin tjener David til kongens sal, så Saul kan få gavn selskabet med Israels liflige sanger. Kongen elskede musik, og han fik en anledning til at blive indprentet og underlagt den samme ånd som var liv og inspiration i Davids melodier. Men Satans hårfine antydninger trængte ind i hans sind, indtil David blev genstand for onde tanker og jalousi. Ved to lejligheder, da David tjente for kongen, måtte han blot fly for sit liv, og liste bort for det spyd som kongen kastede mod ham, for at slå ham ihjel. Men Saul blev ikke bevæget til at give på grund at Guds udtrykkelige beskyttelse af Isajs søn.    
David og hans venner følte sig langt fra sikker i hulen, hvor de søgte tilflugt. Sauls beslutsomme forfølgelse forvissede David om at kongen ikke opgive sine planer, før han havde fuldført sin udslettelse. Det så ud som om at kampen fra Davids side lod til at være håbløs; for Israels hære blev opægget af Saulus misundelse til at fange flygtningen, ejheller opgive forfølgelsen før han blev deres fange.    
Davids iver var ikke kun for ham selv, selv han erkendte sin fare. Han tænkte på sin fader og moder, og han konkluderede at han måtte søge en anden tilflugt. Han tog til Moabs konge, og Herren lagde i monarkens hjerte at give Davids forældre et asyl i Mezpa, og de blev ikke forstyrret, endog midt iblandt Israels fjender. Fra denne beretning, kan vi lære alle de dyrebare lektier om en søns kærlighed. Bibelen fordømmer tydeligt forældres upålidelighed mod deres børn, og børns ulydighed mod deres forældre. Religion i hjemmet er af uvurderlig værdi.    
Næste lige så snart som hans forældre var i sikkerhed, kom Herrens profet til David, og sagde: "Du skal ikke blive i klippeborgen; bryd op og drag til Judas land!" Forfulgt fra sted til sted, og forfulgt uden årsag, blev Davids sjæl til tider fyldt med bitterhed og modløshed. Det virkede sikkert for ham at han til sidste måtte falde i sine forfølgeres hænder. Men hans øjne er blevet åbnet, han ville have set Herrens engle belejret omkring ham og hans efterfølgere. Himlens vagtfolk ventede på at advare dem om den forestående fare, og føre dem til et tilflugtssted hvor som deres faresituation påkrævede. Gud kunne beskytte David og hans efterfølgere; for de var ikke en oprørsgruppe imod Saul. David havde gentagende gange forsøgt at alliere sig med kongen     
Den erfaring som han gennemgik var ikke unødvendig og forgæves. Gud gav ham en lektie i disciplin, der udrustede ham til en klog general, såvel som en retfærdig og nådig konge. Denne lille række flugter kvalificerede ham til at tage det arbejde op som Saul var helt uegnet til at gøre, på grund af hans morderiske lidenskab og blinde ubetænksomhed. Mennesker kan ikke gå bort fra Guds råd, og forblive i hvile og sjælefred. Der er intet vanvid som er så frygteligt, så håbløst som at følge menneskelig visdom, der ikke ledes af Guds visdom.    
David og Saul står foran os i denne historie som vidt forskellige i karakter. Davids handlemåde tydeliggør det faktum at han havde Herrens frygt som begyndelse for visdom. Men Saul blev berøvet sin styrke, fordi han ikke gjorde lydigheden mod Guds bud til sin livsregel. Det er en forfærdelig ting for et menneske at sætte sin vilje op imod Guds vilje, som det er åbenbaret i hans særlige krav. Al den ære som et menneske kan få på et riges trone, vil være en fattig erstatning for at tabe Gudsfrygt igennem en illoyal handling mod himlen. Ulydighed mod Guds bud kan kun bringe katastrofe og vanære til sidst. Gud har givet ethvert menneske sit arbejde, ligeså sandt som han udpegede Saul Israels regering; og den praktiske og vigtige lektie for os er at føre vort bestemte arbejde på en sådan mode at vi kan møde vort livs historie med glæde, og ikke med sorg  

21 09 1888 The Signs of the Times Edomitten Doeg   
 Da Edomitten Doeg hørte Sauls ord komme som en bestikkelse i vingårdsgaverne, og hærfører over tusinde og hundreder, blev hans begærlighed oprørt, og han bestemte sig for at blive stikker. Han var i Nob og vidnede om præstens handling da han gav David brød, og gav ham Goliats sværd. Han gemte på had imod det hellige embede, fordi han havde irettesat ham for hans synder; og nu gav en god anledning sig, for at ikke blot få rigdomme og position, men at hævne sig på præsten.    
Doeg besvarede Sauls ord som een der ville vise sig som en ven for den pinefulde monark. Han sagde: "Jeg så, at Isajs søn kom til Ahimelek, Ahitubs søn, i Nob, og han rådspurgte Herren for ham og gav ham rejsetæring og filisteren Goliats sværd!" Doeg vidste godt at præstens behandling af David ikke udsprang af ondsindethed mod kongen. Præsten tænkte at gjorde han en venlig handling mod en ambassadør i hans sal, viste han respekt mod kongen. Han var i det hele taget uskyldig for nogen onde hensigter mod Saul eller hans rige. David var ikke gået direkte til præsten, han havde skjult sig, og derfor havde han bragt hele præstestanden i fare.    
Men Doeg var en bagvasker, og Saul var så ondsindet, hadefuld og morderisk, at han ønskede at beretningen skulle være sand. Den delvise og overdrevne meddelelse om hyrdernes anfører, passede godt at blive brugt af Guds og menneskets fjende. Det blev bragt frem for Sauls sind i et sådant lys at kongen mistede al selvkontrol, og handlede som en sindssyg person. Hvis han blot havde ventet roligt indtil han havde hørt hele historien, og havde brugt sine fornuftsevner, hvor anderledes ville det så ikke være for den forfærdelige tekst for den tids gerninger!    
Hvor Satan jubler når han er i stand til at sætte sjælen i en vredesophedning! Et enkelt glimt, en gestikulation, et tonefald, kan gribe om sig og bruges, som Satans pile, der sårer og forgifter hjertet der er åbent for at tage imod det. Hvis Kristi Ånd har os helt og fuldt, og vi er blevet forvandlet af Hans nåde, vil der ikke være tilbøjelighed til ond tale, eller frembære efterretninger, belastet af løgn. Forfalskeren, brødrenes anklager, er en agent udvalgt af den store bedrager. Ahimelek var ikke til stede ved den lejlighed for at forsvare sig selv, og sige kendsgerningerne som de var, men dette sørgede Doeg ikke for. Ligesom Satan hans fader, læste han Sauls sind, og udnyttede anledningen til at øge kongens fortvivlelse, ved ord fra hans ondsindede tunge, som var sat på helvets ild. Han oprørte de værste lidenskaber i menneskehjertet. Al ømhed, medynk og menneskelighed udslukkes fra Sauls bryst.    
Ligesom hans mester djælvelen, tøvede Doeg ikke med at ikke endog anklage den allerhøjeste Guds præst. Man troede at der var en konspiration mellem David og præsten, og at præsten havde taget den ledende del for at hjælpe med at undfly Sauls fjende, og hjælpe ham til at sørge for sig, og bevæbne ham med Goliats sværd. Saul var ude af sig selv af raseri. Da han var under Guds Ånds indflydelse, medens David spillede rige og hellige melodier, lod han til at gribe inspirationen, og ville bryde impulsiv og alvorlig ud i lovprisningsudtryk og beundring. Men da indflydelsen blev trukket tilbage, udviste han mest det modsatte. Han lod til at være desperat, og være parat til at gøre overilede dristede og grusomme handlinger. Jalousien som kun kunne komme fra Satan, tog hjertet i besiddelse. Gode og ondt lod for en tid til at overtage kontrollen over kongen. Men den dag nedskrev den guddommelige Overvågningsmand, blev der gjort så mørke registeringer i himlens bøger, så den gode indflydelse syntes at blive mindre og mindre synlig i Israels monaks liv. Han besluttede sig for at fortsætte med det største raseri i hans had og jalousi; for han tænkte at han nu kunne give fuld styre for hans hjertes værste lidenskaber.    
Han sendte bud efter Abimelek og hele hans faders hus, og de viste sig for ham med deres præstelige embedsklæder så de kunne ære ham. Og Saul sagde til Abimelek: "Hvorfor sammensvor du og Isajs søn eder imod mig? Du gav ham jo brød og sværd og rådspurgte Gud for ham, så at han kunne optræde som min fjende, som han nu gør!" Så fremlagde præsten sagen i sit sande lys for kongen. Ahimelek svarede kongen: "Hvem blandt alle dine folk er så betroet som David? Han er jo kongens svigersøn, øverste for din livvagt og højt æret i dit hus? Er det første gang, jeg har rådspurgt Gud for ham? Det være langt fra! Kongen må ikke lægge sin træl eller hele mit fædrenehus noget til last, thi din træl kendte ikke det mindste til noget af dette!"    
Det var tydeligt at Saul var i sit værste humør; men præsten og hans hus indså ikke et øjeblik den fare som truede dem. De skælvede da Saul forbigik Abimeleks vidnesbyrd. Kongen var så forblindet af lidenskab at fornuftsordene ikke havde nogen indflydelse på ham. Han var så fyldt med satanisk raseri at al hensyn til hellige ting var tabt. Med sit sprog anklagede han ikke blot præsten for bedrag, men anklagede i virkeligheden Gud for at rådgive en bedrager, i form af hans ypperstepræst.    
Sauls handling viste hvilke en egenrådende konge han kunne blive, som har svigtet Gud, og givet ham selv til den ondes kontrol. Forklaringen af Davids og præstens sag blev truet med foragt; sandheden tjente kun til at gøre kongen rasende, for det fjernede hans undskyldning for at følge hans eget onde hjertes diktater. Saul foretrak at tro på et ondt menneskes ord, frem for Guds tjeneres ord. Sådan har det altid været og vil altid være i vor verden hos dem der tjener den store fjendes sag. "Retfærd står i det fjerne, thi sandhed snubler på gaden, ærlighed har ingen gænge; . . . . og skyr man det onde, flås man." Når vi forstår hvor vedholdende Satan arbejder for at få kontrol over menneskers hjerter skal vi vide hvorfor mennesker har handlet med så Satanisk raseri og opsat had mod Gud tjenere i alle tider.    
Når vi sporer ned i kirkehistorien helt fra Adam til vor egen tid ser vi at retfærdigheden har været de onde engle og onde menneskers angrebspunkt. Det er fjendens faste plan at sørge for de sjæles fordærv, som fosvarer Guds ære; og når han ikke kan dette, har han fået dem til at dø. Satan har vist den største aktivitet for at Guds sande tilbedere kan fejes bort fra jorden; men han har ikke fuldført sine planer til fulde, for Gud har begrænset hans magt. Der er blevet sået rajgræs sammen med hveden, men hveden er blevet bevaret. Trofaste mænd er gået igennem ild og sværd, kætteri og bedrag, og nogle er komet ud i store trængsler med deres klæder vaskede og gjort hvide i Lammets blod. Tusinde er faldet, men andre er stået op og indtager deres pladser. Pålidelige sandhedsforsvarer har stået slagets kamp, og striden har været helt til vor tid. Sandhedens lys har skinnet på os, så vi kan genspejle det til andre.    
Verdens genløser ved alt omkring den krig som må føres mellem godt og ondt. Han har mærket Satans ondskab i meget større omfang end  nogen af hans efterfølgere. Da Saul afviste præstens ord og tog en synders vidnesbyrd så at det falske vidnes udtalelser blev modtaget imod Jesus, og hans eget videsbyrd blev kastet til side. Da Pilatus fremstillede Jesus for folket, blev Barabbas fremstilet sammen med ham, og herskeren spurgte: "Hvem af de to ønsker I, at jeg skal løslade jer?" råbre skaren under Satans kontrol, ligesom afsindige: "Bort med ham, men lad os få Barabbas løsladt!" "Så tog da Pilatus Jesus og lod ham piske. Og soldaterne flettede en tornekrone, satte den på hans hoved og kastede en purpurkappe om ham. Og de gik hen til ham og sagde: "Hil dig, jødekonge!" og slog ham i ansigtet." Og det dæmonagtige råb rejst sig: "Korsfæst ham, korsfæst ham!" Dette var det menneske som der ikke kunne findes fejl hos, da han kom i trængsler; og alligevel blev en røver og morder foretrukket frem for ham.    
Satan udnytter omstændigheder. Nogle gange synes onde mænd at sejre uden forhindringer De gør deres mørke handlinger og der er ingen mellemkomst med himlen. Når mennesker adskiller sig fra Gud ved overtrædelser, har Satan ingen yderligere konflikt at føre med dem, og de gør ikke mere modstand mod Guds og menneskets fjende. Var der ingen indblanding fra Guds side, ville Satan og mennesker have forenet sig i en ubrudt alliance imod himlen. Der kan ikke være fjendskab mellem faldne mennesker og faldne engle. Begge er onde, og begge er blevet til det ved frafaldet; og ondt avler ondt imod Gud og i modsætning til dem der holder hans bud. Der har nægtet at opfylde Himlens forlangender, og de er i fjendskab med dem som elsker og adlyder Gud.    
Vi finder dog at den samme modstand mod Gud og hans folk som har været i tidligere tider, er i dag i opblæst lys og opblæste privilegier. Satan er i gang med sit eget arbejde. Hans engle vil gå sammen med onde mænd i dag, og frafaldet kræfter i kombination vil samle deres styrke for at nedrive det som de tidligere har opbygget, og udslette deres indflydelse som er sandhedens forkæmpere.    
Den advarsel som Samul gav Israel da de krævede en konge var begyndelsen til at blive forstået. Da de så Sauls oprør så de at der var noget i profetens udtalelse. Efter at han havde hørt præsten stille og sanfærdige ord, i stedet for at anerkende sin fejl at tilskrive Guds tjener noget ondt, råbte han som en vanvittig: "Du skal dø, Ahimelek, du og hele dit fædrenehus!"    
Inkonsekvensen af jalousi blev vist i denne afgørelse. Uden at bevise nogen præsters skyld, befalede kongen at alle i Elis slægtslinje skulle slås ihjel. Han var besluttet på denne handling før han sendte sendt bud efter dem eller hørt deres side af sagen. Og ingen mængde beviser kunne omgøre hans ondsindede hensigter. At vende sin vrede mod et menneske lod til at være for lidt til at stilne hans hævngerrige raseri.    
 "Og kongen sagde til vagten, som stod hos ham: "Træd frem og dræb Herrens præster; thi de står også i ledtog med David, og skønt de vidste, at han var på flugt, gav de mig ikke underretning derom!" Men kongens folk ville ikke lægge hånd på Herrens præster." Fodfolkene havde set på Herrens præster med den største ærbødighed. De var overbevist om Abimeleks uskyldighed, og de kunne ikke gå med til denne umenneskelige handling, selvom de satte deres egne liv i fare ved denne nægtelse.    
Hvis noget kunne have vækket kongens samvittighed, ville det være at nægte hans tjenere i at opfylde et så baarisk påbud. Men jalosi er grusomt ligesom graven; og Sauls hjerte var forblændet fordi han var gået bort fra det lys som Gud havde givet ham; og "hvis nu det lys, der er i dig, er mørke, hvor stort bliver så ikke mørket!"    
Satan finder altid nogen til at alliere sig med sig i sit værk. De mest blodtørstige tyrraner har fundet instrumenter hvor de kan gennemføre deres helvedsfødte planer. Sauls raseri blev ikke stilnet med hans foldfolks ædle standpunkt, og han vendte sig mod mænd som han havde knyttet sig selv til som en ven, fordi han havde rapporteret imod præsterne. Således ihjelslog denne edomit, som havde en ligeså nedrig karakter som Barabas, femogfirs af Herrens Præster på en dag, med sin egen hånd; og han og Saul som var en morder fra begyndelsen, frydede sig over denne massakre over Herrens tjenere. Ligesom vilde dyr, som har smagt blod, sådan var Saul og Doeg. Kongen, er stadig ikke tilfreds med sin forfærdelige grusomhed, "sagde kongen til doeg: Træd du så frem og stød præsterne ned!" Da trådte edomiten doeg frem og stødte præsterne ned; han dræbte den dag femogfirsindstyve mænd, som bar efod." Og mænd, kvinder, børn og kvæg blev slået i hjælp ved denne grusomme edomit.     
Dette er hvad Saul kunne gøre under Satans kontrol. Han kunne gå til babariets yderste grænser. Da Gud havde sagt at Amalekitternes synd var fuld, og havde befalet ham at udslette dem helt, var han for medlidende til at gennemføre Herrens ordre, og sparede det som blev helliget til udslettelse; men nu uden guds befaling, under Satans vejledning kunne han gøre en ende på Herrens præster, og bringe fordærv over Nobs indbyggere. Derved blev det vist at menneskehjertets forstokkethed har afvist Guds vejledning.    
Denne gerning fyldte Israel med rædsel. Det var kongen som de havde valgt, som tillod dette overgreb; og han havde kun gjort dette efter andre folks konger, som ikke frygtede Gud. Arken var hos dem; men præsterne som de forhørte, blev slået ihjel med sværdets æg. Hvad ville blive det næste?  

19 10 1888 The Signs of the Times Samuels død    
 
afsnittet    
 "Da Samuel var død, samledes hele Israel og holdt klage over ham; og man jordede ham i hans hjem i Rama." Samuels død blev betragtet som et uopretteligt tab for Israels folk. En stor og god profet og en eminent dommer var faldet i døden; og folkets sorg var så dyb og hjertefølt.    
Samuels liv havde fra hans tidlige barndom været et liv i fromhed og gudsfrygt. Han var i sin barndom blevet givet ind under Elis omsorg, og hans elskelige sind vandt den gamle præsts varme kærlighed. Han var venlig, ædelmodig, flittig, lydig og ærbødig. Modsætningen mellem den unge Samuels handlemåde og præstens egne sønners, var meget markant, og Eli fandt hvile og trøst og velsignelse i nærheden af hans varetægt. Det var forunderligt, at der kunne bestå så varmt et venskab mellem Eli, som var folkets øverste myndighed, og det enfoldige barn. Samuel var hjælpsom og kærlig, og ingen fader har nogensinde elsket sit barn mere ømt, end Eli elskede ham. Idet alderens svagheder kom over Eli, følte han sine egne sønners nedslående, hensynsløse og ryggesløse handlemåde mere tydeligt, og han vendte sig til Samuel efter trøst og støtte.    
Hvor er det betagende at se unge og gamle være afhængige af hinanden, så de unge ser op til de ældre for at få råd og visdom, og de gamle søger hjælp og medfølelse hos de unge. Dette er, som det skal være. Gud vil, at de unge skal have sådanne katakteregenskabet, at de kan føle glæde ved venskabet med de gamle, så de ved kærlighedens stærke bånd kan være forenede med dem, som er på gravens rand.       
Fra sin ungdom af, vandrede Samuel foran Israel i sit hjertets renhed; men han skulle ikke længere gå ind og ud for sit folk. Selvom Saul var blevet anerkendt som Israels kongen, udøvede Samuel en mægtigere indflydelse end han, fordi han var kendt for trofasthed, lydighed og helligelse. Vi læser at han dømte Israel alle sine livs dage. De sidste år profeten havde var blot til bedrøvelse og byrde for hans sjæl. Hans egne børn havde ikke fulgt det eksempel som han havde givet dem. De havde ikke givet agt på de forskrifter som han forsøgte at indprente i deres sind. De havde ikke efterlignet det ophøjede, rene og uselviske liv hos deres fader. I deres ugudelige og selviske liv havde de mistet folkets samvittighed, og dette var årsag til Samuels store sorg. I et vist omfang var han for nem og føjelig over for sine sønner, og resultatet ses sædvanligvis i den situation, der blev tydelig for hans familie. Hans børns karaktertræk blev ødelagt af selviskhed, og deres opførsel var sådan at de vanærede Guds sag. Hvis den advarsel Eli havde udøvet indflydelse på Samuels sind som det burde gøre, ville det have hjulpet ham i styringen af hans hjem.    
Herren sagde til Abraham: " Jeg har jo udvalgt ham, for at han skal pålægge sine børn og sine efterkommere at vogte på Herrens vej ved at øve retfærdighed og ret, for at Herren kan give Abraham alt, hvad han har forjættet ham." Hvis Samuel var ligesom Abraham, og havde befalet sine børn efter sig selv, hvor anderledes ville det ikke have været at forme sine børns liv. Deres karaktertræk blev dannet efter deres øjne så og hvad deres ører hører. De selskaber som de vælger, den gruppe som de har, efterlader et indtryk på deres sind; og ærbødighed for Gud og hellige ting blev svækket.    
Den aldrende profet havde elsket Saul meget hengivende; men før han døde, så han scepteret blive vanæret i hans hånd, som han havde salvet i Herrens navn til at herske Israel. Han så ham som en der ikke kunne styre sig selv, meget mindre end et folk. Med en vis trøst genkaldte han det at han havde salvet hyrdens syn i Betlehem, som den fremtidige konge, og han så frem til Davids regering som den tid Israel vil få liv igen. Den klare morgenstjerne skulle omme over Davids sæd, og hans trone skulle oprettes for altid.    
Efter at Israel havde forkastet Samuel som nationens hersker, skønt han var velkvalificeret til offentligt arbejde, trak profeten sig selv tilbage. Han var ikke pensioneret, for han havde plads som lærer på profeternes skole. Dette tjeneste han havde for sin Gud, var en behagelig tjeneste. Davids forbindelse Samuel under hans ophold i Najot vakte jalousi hos Saul, så han som blev hædret som Guds profet udover hele Israel, skulle give køb på sin indflydelse til fordel for sin rival. Da Sauls karakter og ledelse sat op imod Samuels karakter og ledelse, så Israel at de havde gjort en fejltagelse, ved at ønske en konge, at de ikke må være anderledes fra folkene omkring dem. Folket så med foruroligelse på samfundets tilstand, og blev gennemsyret med ureligiøsitet og gudløshed. Deres herskers indflydelse og eksempel efterlod et indtryk på alle sider, og kunne udmærket sørge over at Samuel, Herrens profet, var død.    
Folket havde mistet grundlæggeren og lederen for deres læreanstalt, men det var ikke det hele. De havde mistet ham som de var vandt til at komme med deres store trængsler. De havde mistet en som hele tiden gik i forbøn for Gud for deres skyld. Israel følte sig mere sikker medens denne gode mands bønner steg op til himlen for den; for "for den retfærdiges bøn udretter meget." De følte nu at de var blevet forladt af Gud. Kongen lod til ikke være mindre end en sindssyg person. Gud opgav ham; men han var ikke fyldt med den gudfrygtige sorg for den onde optræden han udviste. Han var angergiven, lidenskabelig og ude af stand til at vise fornuft. Herren havde erklæret den ulydiges vilkår ved Samuels læber: "Thi genstridighed er trolddomssynd, og egenrådighed er afgudsbrøde." Disse ord bekræftes i Sauls liv. Hans onde hjertes ukontrollerede lidenskaber gjorde ham uegnet til at modtage råd og vejledning. Han nægtede al instruktion, og handlede som han sad inde med en dæmon. Retfærdighed blev fordrejet til grusomhed, og orden blev vendt til forvirring. Oh, om Saul havde ydmyget sit stolte hjerte for Gud. Vrede bor i tåbers bryst og forvandler dem, som var skabt i Guds billede, til den ondes billede.    
Saul havde et sind og en indflydelse der kunne styre et rige, hvis hans magt var underlagt Guds kontrol, men de gaver som kvalificerede ham til at gøre godt, kunne Satan bruge, da han blev overgivet i hans magt, og ville sætte ham i stand til at udbrede en indflydelse for ondt. Han kunne være mere hård hævngerrig, mere skadelig og opsat på at udføre sine uhellige mål, end andre kunne, på grund af sindets og hjertets overordnede magter, end det var givet ham fra Gud. Han havde ruineret sig selv, og havde ruineret sit hus; men han var forhærdet. Han havde pådraget sig selv skade og vanære, og alligevel ønskede han at David, når han kom på tronen, skulle bevare hans hus og ære hans navn. Men hans måde at forfølge sin efterfølger fra sted til sted, og erklære ham for fredløs og en oprører, bragte skændsel over det navn han ønskede skulle æres.    
Det var medens Israel var pint af rådvildhed og intern strid, på et tidspunkt hvor der var mest brug for Samuels rolige og gudfrygtige råd, at Gud hav sin aldrende tjener hvile. Oh, hvor bitre var Israels reaktioner når de så hans stille hvilested, og huskede deres tåbelighed at forkaste ham som deres hersker; for han havde så tæt forbindelse med Himlen at han lod til at binde hele Israel til Jehovas trone. Det var Samuel som havde lært dem at elske og adlyde Gud; men hvor han var død, følte folket at de skulle overlades til en konges barmhjertighed som havde sluttet sig til Satan og som ville skille folket fra Gud og himlen.    
David kunne ikke være til stede ved Samuels begravelse; men han sørgede lige så dybt og ømt for ham, som en trofast søn kunne have sørget over en helliget fader. Han vidste at hans død havde brudt et andet betingende bånd fra Sauls ånd og handlinger og han følte sig mindre sikker end da profeten levede. Så længe Sauls opmærksomhed var på at sørge over Samuels død, tænkte David at han måtte finde et mere sikkert sted; så han flygtede til Parans ørken. Det var her at han digtede den ethundrede og tyvende og enogtyvende samle. I ørknenes afsondrede ødemarker, erkendte han at profeten var død, og kongen var hans fjende, sang han: " Jeg løfter mine øjne til bjergene: Hvorfra kommer min hjælp? Fra Herren kommer min hjælp, fra himlens og jordens skaber. Din fod vil han ej lade vakle, ej blunder han, som bevarer dig; nej, han blunder og sover ikke, . . . . . Herren bevarer dig mod alt ondt, han bevarer din sjæl; Herren bevarer din udgang og indgang fra nu og til evig tid!"  

24 06 1889 The Signs of the Times Venter på det salige håb. [Prædiken i Washington, D. C., 26. januar, 1889.]   
  "Thi Guds nåde blev åbenbaret til frelse for alle mennesker og opdrager os til at sige nej til ugudelighed og verdslige: begæringer og leve besindigt og retskaffent og gudfrygtigt i den nuværende verden i forventning om det salige håb og den store Guds og vor frelsers Jesu Kristi herlige tilsynekomst, han, som hengav sig selv for os for at løskøbe os fra al vor lovløshed og rense sig et ejendomsfolk, der er ivrigt efter at gøre gode, gerninger."    
  Skriften lærer en helt anderledes lektie fra det som mange siger, der bekender at tro evangeliet. Vi er formanet til at leve ædrueligt, retsindigt, gudfrygtigt i denne nuværende verden, og vente på den store Gud og vor Frelser Jesu Kristi herlige tilsynekomst. Nogle har modvilje mod mit arbejde, fordi jeg lærer at det er vor opgave at vente på Kristi personlige tilsynekomst i himlens skyer. De har sagt: "Du tror at Herrens dag er lige nær over os når Mrs. White taler om Kristi komme; og hun har talt over dette samme emne i de sidste fyrre år, og Herren er endnu ikke kommet." Denne modsigelse går direkte op imod Kristi egne ord. Af hans egen mund siger han om den elskede discipel: "Se, jeg kommer snart," og Johannes svarer: "Kom Snart Herre Jesus." Jesus sagde disse ord som en advarsel og opmuntring til sit folk; og hvorfor skal vi så ikke give agt på dem? Herren har sagt at det er den trofaste som venter og våger på ham. Det var den upålidelige tjener som sagde: "Min Herre lader vente på sig," og begyndte at slå sine medtjenere, og spise og drikke med fordrukne.    
Det præcise tidspunkt for Kristi andet komme er ikke åbenbaret. Jesus sagde: "Ingen kender dagen eller timen," Men han gav også tegn på sit komme, og sagde: "Når I ser alle disse ting, skal I vide at det er nær, endog for døren." Han bad dem, som et tegn på at hans komme skulle vise sig: "Se op, og løft jeres hoveder; for jeres forløsning er nær." Og i synet for disse ting skrev apostlen: "Men I, brødre! lever ikke i mørke, så dagen kan overraske jer som en tyv. Thi alle er I lysets børn og dagens børn; vi hører ikke natten eller mørket til." Eftersom I ikke kender timen for Kristi komme, må vi leve ædrueligt og i gudsfrygt i den nuværende verden, "i forventning om det salige håb og den store Guds og vor frelsers Jesu Kristi herlige tilsynekomst."    
Kristus "gav sig selv hen for os for at løskøbe os fra al slags lovløshed og skaffe sig et rent folk som sin ejendom, ivrigt efter at gøre gode gerninger." Hans ejendomsfolk må leve således i denne verden, som det sømmer sig børn af en så ophøjet Fader. De rige må bringe deres midler, de, som er højt agtede, deres indflydelse, de lærde deres visdom, de fattige deres dyd, om de vil blive Guds medarbejdere. De må søge at komme i det rette forhold til Gud, at de kan oplyses af Guds herligheds lys, som skinner i Jesu Kristi åsyn, og selv blive et lys for andre. Vi læser i Herrens ord, at nogle vil sige, at Kristi komme er langt borte; men over sådanne skal hans dag komme som en tyv om natten, og forfærdelse og ødelæggelse skal pludselig komme over dem. Ak, hvor mange der er, som er villige til at lade sig vugge i søvn i den kødelige sikkerheds vugge. Men det er på tide at vågne op! "Vi tilhører ikke natten, og heller ikke mørket. Så skal vi da ikke sove som de andre, men være vågne og ædru."    
Vi må vågne op til at se tegnenes opfyldelse rundt om os og til at advare vore medmennesker. Der er mange i verden, som søger at berolige ængstelige sjæle ved at råbe: "Fred, fred! og der er ikke fred." Men vi må ikke gøre det. Der er mange, som siger til bekymrede sjæle: "Vær ikke bange, vedbliv kun i jeres gudløshed og jeres fornøjelser! Herrens dag er ikke nær." Mon ikke Kristus havde en bestemt hensigt med, at han sagde: "Se, jeg kommer snart"? Så han ikke, at det ville være nødvendigt for hans menighed altid at have hans komme i erindring? Skal vi sige med spotterne i de sidste dage: "Hvad bliver der af løftet om hans komme? Siden vore fædre døde, er alting jo blevet ved at være, som det var fra skabelsens begyndelse." Jeg agter ikke at være blandt denne klasse. Jeg agter at vække menneskene med budskabet om Kristi snare komme!    
Et stort ansvar hviler på dem, som kender den nærværende sandhed. De skal advare menneskene om den kommende dom. De skal fremstille frelsen i Kristus for den faldne verden. De skal ikke gå omkring og beklage deres tilstand, tale om deres trængsler, tvivl og deres mørke; men de skal opløfte deres sind til Gud og oplade hjertets dør, så at Jesus kan komme ind og fæste bolig hos dem. Jesus alene må herske i hjertet, så at sjælens tempel kan renses fra enhver besmittelse. Frelserens snare komme må stå for os som en levende virkelighed. Det spørgsmål, som er af den allerstørste vigtighed for os, er: "Hvordan er det med min sjæl? Søger jeg at være et lys for andre? Oplærer jeg mine børn til at forstå, at de har en sjæl at frelse? At fred og hellighed bør være en del af deres liv? Lærer jeg dem at lægge deres hænder i Jesu hænder, at han må lede dem?"    
Vi har et alvorsfuldt arbejde at udføre, og vi har ingen tid at spilde ved revnede brønde, som ikke kan holde vand; men vi må komme til Kristus og erholde livets vand af ham. Vi må ransage Bibelen. Dette er af den allerstørste vigtighed for os. Guds ord er mægtigt til at gøre os vise til salighed; men hvor få der alligevel er, som bryder sig om at granske det! Menneskene er så optaget med de forgængelige ting i denne forgængelige verden, at de ingen tid har tilovers for de evige. De bygger deres forhåbninger på grundvolde, som ikke kan bestå, og skriver deres navn i sand. Selv mange af dem, som bekender sig til at være Kristi efterfølgere, agter ikke på hans formaning. De er ligesom det figentræ, på hvilket Mesteren ikke fandt andet end blade, da han kom og ledte efter frugt. Og Herrens ord vil lyde til dem som til træet: "Hug det om! Hvorfor skal det stå og tage plads op til ingen nytte?"    
Gud skænker os mange rige velsignelser, og han venter, at vi skal bære frugt til hans ære. Men mange bærer aldeles ingen frugt. De overgiver sig ikke helt til Kristus og underkaster sig ikke helt hans vilje. Der er mange, som synes at tro, at de vil blive mismodige og tungsindige, når de tænker for meget på Gud og himmelske ting, og at det er skadeligt for sundheden at dvæle for meget ved religiøse emner.    
Da jeg var meget ung, ransagede jeg Skrifterne, og Gud gav mig lys i hans sandheds ord, så at jeg gik ud for at forkynde frelsens glade budskab for andre. Min bror skrev til mig og sagde: "Jeg beder dig, bring ikke vanære over din familie. Jeg skal gøre alt muligt for dig, når du blot ikke vil gå ud at prædike." "Vanære min familie!" svarede jeg, "kan det vanære min familie, at jeg prædiker Kristus og ham korsfæstet? Jeg kan ikke ophøre med at aflægge det vidnesbyrd, Gud har givet mig, selv om du kunne give mig alt det guld, dit hus kan rumme. Jeg ser hen til belønningen. Jeg kan ikke tie; for når Gud skænker mig lys, så vil han, at jeg skal meddele det til andre, så langt jeg formår."    
Kom præsterne og de øverste ikke til disciplene og forbød dem at prædike i Jesu navn? De kastede dem endog i fængsel. Men Herrens engel udfriede dem, for at de kunne gå ud og tale livets ord til folket. Dette er også vor gerning. "I er mine vidner, siger Herren," og dette kald må vi udføre med troskab. Hvor mange af os gør det? Mange opfører sig, efter at de er blevet døbt, som om de har lært alt, hvad der hører kristendommen til. Men ved dåben er de blot så vidt begyndt på vejen. Vi skal gå fremad fra lys til lys, fra klarhed til klarhed, fra kraft til kraft, så at vi mere og mere kan afspejle Jesu karakter i vor levevis og hans Ånd og kraft i vort liv. Vi må arbejde for sjæles frelse, som er omkring os.    
Vi skal fremstille sandheden, som den er i Jesus. Han kom til verden for at frelse syndere. I tre og tredive år levede han som vort eksempel. Han tålte forhånelse, skam, forkastelse og død - dog lever han. Han er en levende Frelser. Han er opsteget til det høje for at gå i forbøn for os. Lige før sin korsfæstelse bad han om, at hans disciple måtte være et med ham, ligesom han var et med Faderen. Er det virkelig muligt, at det syndefulde, faldne menneske kan komme ind i en så ophøjet forbindelse med Kristus? En sådan forening vil bringe lys, fred og trøst til vore sjæle. Da han tog til Himlen, sagde han til sine disciple: "Det er det bedste for jer, at jeg går bort. For går jeg ikke bort, vil Talsmanden ikke komme til jer; men når jeg går herfra, vil jeg sende ham til jer." Hvem vil ikke gerne have Talsmanden, Trøstermanden, når prøver og vanskeligheder møder? Der er mange, som foragter Gud og hans tjeneste. Men lad sygdom og sorg overfalde dem, lad døden komme i familien, så vil de fatte, hvor svage jordiske støtter er, og de vil ønske at have en Gud, som de kan forlade sig på.    
Herren kommer, og når han kommer, skal vi blive ham lig, for vi skal se ham, som han er. "Enhver, som har dette håb til ham, renser sig selv, ligesom han er ren." Vi må oplægge vore skatte i Himmelen; for hvor vore skatte er, der er også vort hjerte. Lad retfærdighedens sol skinne ind i jeres hjerter , og fred, himmelsk fred, vil blive skænket os. Må Guds velsignelse hvile over jer alle. Hør Jesu forjættelse: "Og se, jeg er med jer alle dage indtil verdens ende."    
Tal om Kristi kærlighed, tal om hans magt, så vil I have en himmel her i denne verden, medens I er på vejen til Himmelen. Lev efter det lys, som skænkes jer, og jeres liv vil blive som en velvandet have. "Da skal dit lys bryde frem som morgenrøden, og dit sår skal hurtigt læges; din retfærdighed går i spidsen for dig, og Herrens herlighed er bag dig."  

5 08 1889 The Signs of the Times Evangeliet for både jøder og hedninge.   
  "Fra Paulus, Kristi Jesu tjener, kaldet til apostel, udset til at forkynde det evangelium, som Gud forud har lovet ved sine profeter i De hellige Skrifter, evangeliet om hans søn, Jesus Kristus, vor Herre, som menneske kommet af Davids slægt, i kraft af helligheds ånd stadfæstet som Guds søn med magt og vælde, da han opstod fra de døde. Af ham har vi fået nåde og apostelkald til at føre mennesker i alle folkeslag til troslydighed, hans navn til ære. Blandt dem er også I, som er kaldet til at tilhøre Jesus Kristus." "For jeg skammer mig ikke ved evangeliet; det er Guds kraft til frelse for enhver, som tror, både for jøde, først, og for græker. For i det åbenbares Guds retfærdighed af tro til tro ? som der står skrevet: "Den retfærdige skal leve af tro." For Guds vrede åbenbares fra himlen over al ugudelighed og uretfærdighed hos mennesker, der undertrykker sandheden med uretfærdighed." Rom 1,1-6. og 16-18.    
Paulus erklærer, at han var kaldet som en apostel til at gøre en særegen gerning. Sandheden var blevet åbenbaret for ham, så at han kunne prædike evangeliet ikke alene for jøderne, men også for hedningerne. Han manglede ikke (således som de falske profeter) guddommelig fuldmagt til at udføre denne gerning, at prædike Jesus og ham korsfæstet. Kristus havde selv kaldet ham til dette værk, idet han åbenbarede sig for ham fra Himmelen.     
Han skulle henlede menneskenes opmærksomhed på evangeliet, som Gud havde forjættet formedelst profeternes ord. Han skulle sætte Det gamle Testamentes guddommelige åbenbaringer i et klart lys for dem og vise, hvorledes evangeliet lyste for dem under den gamle husholdning. Han skulle påpege den sandhed, at både profeterne og apostlene var vidner for Kristus om, at han var Messias. På grund af hans guddommelige natur blev det erklæret, at han var Guds Søn, men farisæerne stred altid mod Kristi guddommelighed. Det store bevis, som stadfæstede Jesu guddommelighed, var hans opstandelse fra de døde. Der var overvældende beviser for dem, som troede; for han blev set iblandt dem. De, som ikke troede alle disse kraftige vidnesbyrd, ville ikke være blevet overbeviste af aldrig så mange vidnesbyrd.     
Saliggørelsens glædelige budskab blev først forkyndt for de fortabte får af Israels hus; men de forkastede Guds kostelige gave. Paulus siger: "Men siden I afviser det og ikke anser jer selv for værdige til evigt liv, så vender vi os til hedningerne." Både jøder og hedninger var uden Kristus og i mørket. Det var en meget ubehagelig tanke for jøderne, at de behøvede saliggørelse. De havde været Guds ejendomsfolk og havde set på hedningerne med foragt. Kristus var ikke alene fremstillet som Israels håb og herlighed, men også som et lys til at lyse for hedningerne. Dette var aldeles imod deres fordomme.     
I evangeliet var Guds retfærdighed åbenbaret såvel som den måde, hvorpå mennesket skulle blive forsonet med Gud. Omendskønt Gud var retfærdig, og deres brøde var stor, som havde overtrådt Guds hellige lov, så blev der dog lagt en plan, hvorved loven kunne blive tilfredsstillet gennem Guds Søns store offer. Ofringerne under den gamle husholdning var forbilleder, som viste menneskene hen til Guds Lam, som skulle dø på Golgatas kors. Da mødte forbilledet modbilledet i Guds dyrebare Søns død. Fra Adams tid igennem de følgende slægter viste slagtofrene frem til Kristus, og menneskenes tro var fæstet på et offer af evigt værd. Patriarkerne og profeterne stolede ved troen på Gud, som talte med dem ved Kristus.     
 "For således elskede Gud verden, at han gav sin enbårne søn, for at enhver, som tror på ham, ikke skal fortabes, men have evigt liv." Han elskede verden så højt, at han var villig til at give den retfærdige for den uretfærdige. Han åbenbarede sin store og dybe kærlighed for Paulus, for at han skulle kundgøre den for alle nationer. Saliggørelsens plan var åbenbaret for ham, og han prædikede offentligt og fra hus til hus omvendelse til Gud og tro på vor Herre Jesus Kristus. Loven fordømmer, men den kan aldrig tilgive overtræderen. Den bodfærdige, troende sjæl ser ikke hen til loven for retfærdiggørelse, men til Jesus, det forsonende offer, som kan meddele sin retfærdighed til synderen og gøre hans bestræbelser antagelige for Gud. Når vi antager Kristus som vor Frelser, så kan vi blive lydige børn og holde alle Guds bud.     
Ved troen indpodes vi i det sande, levende vintræ. Ved den tro, som forlader sig på Kristus, drager man kraft fra ham, ligesom grenene drager næring fra stammen. Profeten siger: "Den retfærdige skal leve ved sin tro." Denne sandhed burde enhver kristen forstå og lære at kende i sin religiøse erfaring: for ved den skal de retfærdige leve. Den sande tro vokser og bliver større og stærkere. Den er standhaftig i sin virkning. Apostelen siger: For i det åbenbares Guds retfærdighed af tro til tro."    
Hedningerne havde ikke nogen kundskab om Guds lov og havde ikke søgt retfærdighed, men de, som troede på Kristus, nåede til retfærdighed gennem troen på ham. De antog Guds lov som regelen for karakter. De vantro jøder opfyldte ikke lovens retfærdige fordringer, fordi de forkastede det eneste middel, som kunne hjælpe dem til at blive retfærdige og antagelige for Gud. "De kender jo ikke Guds retfærdighed, men søger at hævde deres egen [som er af loven], og derfor har de ikke underordnet sig under Guds retfærdighed. For Kristus er enden på loven til retfærdighed for enhver, som tror." Kristus er lovens ende eller øjemed. Loven fordømmer synderen og driver ham således til Kristus for retfærdighed.    
Jøderne bekendte sig til at tro profeterne og erkendte Guds lovs lydighed. Men hos den største del af denne nation var denne kun en udvortes tro. Jesus sagde til de jødiske lærere: "Havde I troet Moses, ville I have troet mig; for det var mig, han skrev om." De, som i sandhed troede Loven og Profeterne, blev ved denne tro ledt til at modtage Jesus af Nazaret som menneskenes Frelser. Hedningerne derimod måtte først vende om fra deres afgudsdyrkelse til at tro på Kristus, og igennem ham fik de kundskab om Loven og Profeterne.     
Først må mennesket se lovens retfærdighed, idet den fordømmer synden; derefter må det se Guds retfærdighed i Kristi fortjeneste, hvorved man kan få syndernes forladelse. "For Guds vrede åbenbares fra himlen over al ugudelighed og uretfærdighed hos mennesker, der undertrykker sandheden med uretfærdighed." Menneskene kan have kundskab om sandheden og dog ikke blive helligede ved sandheden.<br><i>Konkluderes næste uge</i>  

12 08 1889 The Signs of the Times Evangeliet for både jøder og hedninge. (konkluderet)   
 Israels folk var blevet ført ud fra afguderiet for at bevare den hellige sandhed, som lever evindelig. Kundskaben om den eneste sande Gud blev dem givet. De blev højligen velsignede med guddommelige åbenbaringer, indesluttede i symboler og ceremonier, indtil forbilledet mødte modbilledet i Kristi død. Enhver ting både i deres private og offentlige liv var forbundet med en åbenbaret religion. Guds lov blev givet ved Kristus og fremhævede så klart både det private, det selskabelige og det offentlige livs pligter, at ingen behøvede at tage fejl. En Gud, himmelens og jordens Skaber, var fremholdt i sabbatsbudet, og hans vilje skulle være deres vilje. De, som tilbad den ene sande Gud, blev styrket i åndelig kraft og udviklede en stærk og symmetrisk karakter; medens de, som tilbad andre guder, blev mere og mere nedværdigede, fordi de ophøjede de menneskelige lidenskaber og godkendte lasten i deres gudstjeneste.    
Israels religion var et levende lys fra Himmelen, hvilket kastede sine stråler ud over alle livets forskellige forhold. Salmisten siger: "Han forkynder sit ord for Jakob, sine love og bud for Israel. Det har han ikke gjort for noget andet folk". De blev lært, ikke alene at Herren skulle tilbedes og hans hellige lov adlydes, og at dens grundsætninger skulle lede dem både i deres privat og offentlige liv, men at deres gudstjeneste skete i forventning om en bedre tjeneste. Deres tro blev henvendt til ham, som skulle komme. I tro forventede de det store modbillede. De så bestandig fremad til Messias' åbenbarelse, som var forudsagt i profetien.     
Satan var ikke uvirksom under den mosaiske husholdning. Han fristede bestandig Guds folk og forførte dem til afguderi. Ved foden af selve det bjerg, hvor Herrens herlighed var blevet udfoldet i vidunderlig majestæt, bragte han dem til at tilbede guldkalven, og de faldt atter og atter i det groveste afguderi, fordi de nærede vantro i et ondt hjerte. Hovmod og lyst til pragt og fornøjelse, - alt dette beherskede dem ved sin indflydelse.     
Da Kristus kom til verden, havde Satan således fyldt menneskene med falske forestillinger angående hensigten med hans komme, at de ikke kendte Guds Søn, den guddommelige Frelser, omendskønt de var blevet så grundig underviste om den længe lovede Messias. Han kom ikke således, som de i deres hovmodige hjerter indbildte sig, at han ville komme. Deres fortrin for andre folkeslag bestod i det lys, Herren havde givet dem; men da de vægrede sig ved at vandre i det, var de ikke bedre, men snarere værre end andre. Deres egennyttige ærgerrighed og ringeagt for Guds bud berøvede dem de åndelige fortrin, Gud havde givet dem. De henfaldt til misundelse, skinsyge og had til alt, som var rent og helligt. De foragtede Guds Søn, som stod iblandt dem, og som var mægtig til at frelse eller at ødelægge til det yderste. Men deres forbrydelse havde nået sit højdepunkt, da Jesus blev forkastet og korsfæstet.     
I Paulus' dage var der mænd, som bekendte sandheden og dog levede i uretfærdighed. Der var nogle, som gav sig ud for at holde loven, medens de overtrådte Guds bud, og således tilintetgjorde de Himmelens hellige bud ved deres bud og eksempel. Apostelen viser, hvor uretfærdige disse mennesker var, som foragtede hedningerne, fordi de ikke kendte loven, medens de selv var ugudelige og tomme for Guds nåde, omendskønt de var blevet velsignede med så meget lys. De afveg fra lovens forskrifter, som de kendte, og deres forfængelige hjerter var så formørkede ved deres uretfærdige vandel, at de ikke indså deres egen selvmodsigelse. Idet de hævdede at være vise, blev de dårer, og deres hjerter så fordærvede, at Gud gav dem hen til deres egne forfængelige indbildninger.    
De, som kender Guds lov og hovmoder sig af denne kundskab, så at de foragter andre, som er mere uvidende, er ikke lovens gørere. Apostelen indrømmer, at hedningerne var så formørkede og syndige, som jøderne fremstillede dem; men han påminder tillige jøderne om deres egen karakters mangler. Han siger: "Derfor har du ingen undskyldning, du menneske, som dømmer, hvem du så er. For med din dom over andre fordømmer du dig selv; du, der dømmer, gør jo selv det samme. Og vi ved, at Guds dom med rette rammer dem, der lever sådan." De, som bekendte sig til Gud og fordømte hedningernes gerninger, fordømte derved sig selv, da de var skyldige i lignende gerninger. Han spørger: "Men du, menneske, som dømmer dem, der handler sådan, og som selv gør det samme - tror du, at du vil kunne flygte fra Guds dom? Eller ringeagter du hans rigdom på godhed og overbærenhed og langmodighed og ved ikke, at Guds godhed vil føre dig til omvendelse?"    
Hedningerne vil blive dømt efter det lys, som er givet dem, efter de indtryk, de i naturen har modtaget af deres Skaber. De har fornuftens brug og kan betragte Gud i Skabelsens værk. Gud taler til alle mennesker ved sit forsyn i naturen. Han åbenbarer for alle, at han er den levende Gud. Hedningerne kan slutte, at de ting, som er skabt, ikke kan være frembragte i bestemt orden efter en forudfattet plan uden en Gud, som er alle tings begynder. De kunne ved at slutte fra årsag til virkning og indse, at der må have været en oprindelig årsag, en forstandig grundlægger, som ingen anden kunne være end den evige Gud. Guds lys i naturen skinner uophørligt i hedenskabets mørke; men mange, som ser dette lys, ærer ikke Herren som Gud. De tillader ikke, at fornuften leder dem til at erkende deres Skaber. De fornægter Herren og opstiller stumme afguder for at tilbede dem. De gør udskårne billeder, som forestiller Gud, og tilbeder hans skabte værk som en delvis erkendelse af ham, men de vanærer ham i deres hjerter.     
Herren tildeler dem nåde og velsignelse uafladelig. De nyder godt af Himmelens rige overflod, og dog er de ikke taknemmelige for de nådegaver og velsignelser, som taler til dem om Gud. De sætter ikke pris på deres himmelske Faders kundskab, nåde og overbærenhed. De søger ikke at blive befæstede i sandheden, og deres syndige indbildninger leder dem bort på mørkets stier. Når man forlader sandheden fyldes sindet med vildfarelse; det forfængelige hjerte formørkes, og mænd, som agter sig selv vise, fordi de ikke erkender Gud, blive dårer og tilbeder billeder af dyr, krybende ting og deres egne hænders værk.   

9 09 1889 The Signs of the Times Troens enkelthed.   
  "Bed, så skal der gives jer; søg, så skal I finde; bank på, så skal der lukkes op for jer. For enhver, som beder, får; og den, som søger, finder; og den, som banker på, lukkes der op for. Matt 7,7-8.    
Der er mange, som ikke kender til troens enfoldighed. De anstrenger sig meget for at forstå, hvorledes man kan have tro; og de mener, at man må have en henrivende følelse, en stor, ophøjet glæde, førend man kan have tro. Men dersom de fik, hvad de ønskede, så ville det ikke være noget bevis på, at de havde tro. Hvad er tro? - Det er simpelt hen at antage Guds ord. Det er at have tillid til Gud og være vis på, at han vil udføre, hvad han har lovet. Vi kunne udrette meget mere godt, end vi nu gør, dersom vi ville handle i overensstemmelse med de betingelser, som Gud har fremstillet i sit ord, og forlade os uforbeholdent på ham. Det er vantroen, som frembringer den lunkne tilstand i menigheden, hvilken Gud har beskrevet i brevet til Laodikea. Intet er mere væmmeligt for os end lunkent vand; og brugen af dette billede, idet vor tilstand beskrives, viser tydeligt, hvorledes Herren betragter vor mangel på tro og kærlighed og vor ligegyldighed.     
Hele Himmelen ser på os; vi er et skuespil for verden og engle og mennesker. Englene forventer, at vi skal udrette meget mere, end vi gør, idet de betragter, hvad Gud har gjort for os. De har med forbavselse set det store offer, som Kristus fuldbragte for at fri os fra syndens trældom og gøre det muligt for os gennem hans retfærdighed at få lov til at sidde på hans trone. Han har bragt Guds magt til os ved sit blods fortjeneste. Vi kan blive delagtige i den guddommelige natur; og hvorfor skulle Himmelen ikke se på os med sorg og skuffelse, når vi er lunkne i vor gudstjeneste? Vi giver agt på jordens ubetydelige affærer, medens vor sjæls frelse behandles som noget, der er mindre vigtigt. Gud har gives os kræfter og evner, som vi skal benytte på bedste måde i hans tjeneste. Han har gjort det muligt for os at holde fast ved hans guddommelige arme, for at vi kan blive stærke i hans kraft. Men med alle disse store gaver og privilegier er vi dog tilfredse med at være uvirksomme i hans tjeneste. Vi kan ikke forarbejde vor egen saliggørelse, medmindre vi vokser i tro og kærlighed.     
En person vil vise al den tro, han har. Dersom han tror, at vi virkelig lever i de sidste dage, så vil han bruge sin tid og sine evner til at tjene Gud. Han vil ikke være tilfreds med at begrave sine talenter i jorden og anvende dem til at fremme denne verdens forsvindende interesser. Han vil søge at få den kraft, som Gud alene kan give. Det vigtigste for ham er at se til, at han er i en levende forening med Himmelen, så han kan udføre sin pligt mod sine medmennesker og mod sin Gud. Hver dag og hver time vil han betænke, at han arbejder for Gud, og at han er Jesu Kristi medarbejder.     
Alle vore evner er Guds gave. Han har skænket os forstand i den hensigt, at vi skal bruge den til at virke i vor stilling og forherlige ham. Dersom vi bruger vore evner blot til at forherlige os selv, så gør vi ikke Guds vilje. Gud gav Nebukadnesar forstand, men denne konge brugte sine evner til at ophøje sig selv. Han gik omkring i den store stad og sagde: "Dette er det store Babylon, som jeg med magt og styrke har bygget som kongelig residens for at kaste glans over min herlighed." Han glemte at ære Gud, og Gud borttog hans forstand, så at han måtte opholde sig blandt markens dyr og æde græs som en okse. Denne historie om Nebukadnesar fortæller Skriften for at vise os, hvad der bliver af et menneske, når Gud borttager forstandens dyrebare gave. Gud kan borttage sjælens evner og ikke lade noget andet blive tilbage i menneskets hjerte end det instinkt, som findes hos dyrene på marken.     
Herren ønsker, at vi skal udrette det bedste, vi kan. Han ønsker, at vi skal bruge vore sjælsevner således, at vi kan komme i harmoni med Guds lovs ypperlige regler. Han vil, at vi skal bevare hans lov som vor øjesten. Himmelen er interesseret i hvert enkelt menneske, fordi enhver af os er købt med Kristi blod. Vi er Kristi ejendom. Apostelen siger: "Eller ved I ikke, at jeres legeme er et tempel for Helligånden, som er i jer, og som I har fra Gud? I tilhører ikke jer selv, for I blev købt dyrt. Ær derfor Gud med jeres legeme!    
Himmelen gør alt, som den mulig kan gøre, for at vi må vinde sejr og forarbejde vor egen saliggørelse, medens Gud virker i os både at ville og at udrette efter sit velbehag. Det er vort privilegium at leve således, at vi engang kan sidde med Jesus på hans trone, at Kristus må se de forløste, for hvem hans sjæl har haft møje, og mættes.     
Skal de talenter, som Gud har givet dig her, ære ham i den tilkommende verden? Det overlades til dig selv at afgøre. Gud har fremsat betingelser, hvorpå du kan blive frelst i hans rige. Frelseren siger: "Salige er de, som gør hans befalinger, for at de må få adgang til livets træ og gå ind gennem portene i staden." Dersom du opfylder disse betingelser ved Kristi nåde, så skal du se kongen i hans ypperlighed og skønhed. Du skal se de herlige ting i Himmelen og til sidst nyde "i overmål en evig vægt af herlighed", som vil blive givet dem, som sejrer. Ønsker du at få de evige rigdomme, som er henlagt i Himmelen for dem, som ved Guds magt bevares formedelst troen? Det er et spørgsmål, som enhver af os må besvare for os selv.    
Dersom vi kommer til Gud og føler vor egen elendighed, - føler, at vi er hjælpeløse foruden Kristus, og at vi må have den kraft, som Gud alene kan give, så vil vi ikke blive skuffede. Vil Gud give os en sten, når vi beder ham om brød? Nej, han vil skænke os alt, hvad vi behøver, af hans overflødigheds fylde. Jesus har stillet os således, at vi kan omfatte himmelens og jordens kræfter. Han har forenet sin guddom med menneskeligheden. Han kom til vor jord som en sorgens mand og fuld af smerte, for at vi kunne få evig glæde i hans uforkrænkelige rige. Bør vi ikke give Gud alt, hvad han fordrer af os? Dersom du har smagt den velsignede fred og glæde, som der er i troen, så gør, hvad du kan, for at bringe andre til de levende vandes kilde, hvoraf du har drukket. Ophøj Jesus. Hans blod har købt os. Han træder frem for os. Kristus vil iføre os sin retfærdighed.   

30 12 1889 The Signs of the Times Hvad blev der sikret ved Kristi død    

 Det tilkom Ham for hvem alle ting er, og ved hvem alle ting er, i sin genlønsning af verden, at frelse syndere ved Lammets blod. Guds Søns store offer var hverken for stort eller for lille til at udføre arbejdet. I Guds visdom blev det fuldkomment; og forsoningen der blev gjort bevidner Guds lovs uforanderlighed for alle Adams sønner og døtre. Værdien af Jehovas lov skal påskønnes for den uendelig pris der blev betalt, i Guds Søns død, for at fastholde dens hellighed.    
Guds lov er et afskrift af hans karakter; den skildrer Guds natur. Ligesom i Kristus, beskuer vi klarheden af hans herlighed, hans persons udtrykte billede, ligeså tilfoldede er Faderens egenskaber i loven. Selvom loven er uforanderlig, har det at han har givet midler til frelse for lovbryderen, ikke på mindste måde forringet værdigheden i Guds karakter, eftersom straffen for menneskets overtrædelse har blev båret af en guddommelig stedfortræder. Faderen selv led sammen med sønnen; for "Gud i Kristus, forligte verden med sig selv." Mennesker, med deres menneskelige og begrænsede dømmekraft, kan ikke betvivle spørgsmålet om Guds visdom på nogen måde. Derfor blev det upassende for mennesker at kritisere frelsesplanen. Lad menneskene før genløsningens tema lægge sin visdom i støvet, og acceptere Hans planer, hvis visdom er ubegrænset.    
Gud giver mennesket en prøvetid i denne verden, så deres principper kan blive fast befæstet i det rigtige, og derved forhindre syndens mulighed i det fremtidige liv, og derved sikre alles lykke og sikkerhed. Gennem Guds Søns forsoning alene kunne kraften gives til mennesker at sætte det i retfærdighed, og gøre ham til en egnet borger til himlen. Kristi blod er den evige modgift mod synd. Syndens forfængelige karakter forstås bedst, når vi betragter den ydmygelse, lidelse, ja, selv døden, som Guds Søn måtte udstå på grund af den. Hele universet ser i ham et levende bevis for syndens ondskab. Igennem evigheden vil han bære mærkerne efter syndens forbandelse. Han sidder på Guds trone som et slagtet lam. De frelste vil for altid have et levende indtryk af syndens forfærdelige karakter, idet de betragter ham, som døde for deres overtrædelser. Hvor dyrebart dette offer er, vil bedre blive forstået, idet det går op for de frelste, hvorledes Gud har banet en ny og levende vej for menneskets frelse ved at forene menneskelighed og Guddommelighed i Kristus.    
Kristi død på korset befæstede hans udslettelse som har dødens magt, som var syndens ophavsmand. Når Satan udslettes, vil der ikke være nogen der fristes til det onde; der vil aldrig være brug for forsoningen igen; og der vil ikke være fare for et nyt oprør i Guds univers. Det som rigtig kan holde synden borte i denne mørke verden, vil forhindre synd i himlen. Betydningen af Kristi død vil kunne ses af hellige og engle. Faldne mennesker kan ikke få et hjem i Guds paradis uden det slagtede Lam fra verdens grundvold af. Skulle vi da ikke ophøje Kristi kors? Englene ærer og forherliger Kristus, for selv de er ikke sikre, medmindre de ser på Guds søns lidelser. Det er gennem korsets kraft, at englene i himlen bliver ledet bort fra frafald. Uden korset ville de ikke være mere sikret mod det onde, end englene var før Satans fald. Deres fuldkommenhed svigtede i himlen. Menneskets fuldkommenhed svigtede i Eden, velsignelsernes paradis. Alle, som ønsker vished i himmel og på jord, skal se hen til Guds lam. Frelsens plan, som er beviset på Guds retfærdighed og kærlighed, giver en evig sikkerhed mod besmittelse i de syndfrie verdener, så vel som blandt dem, der vil blive forløst gennem lammets blod. Vores eneste håb er fuldkommen tillid til blodet fra ham, som kan frelse alle, som kommer til Gud ved ham. Kristi død på Golgatas kors er vores eneste håb i denne verden, og det vil være vores tema i den verden, som venter. Å, at vi dog ikke fatter betydningen af forsoning en! Hvis vi gjorde, ville vi tale mere om det. Guds gave i sin elskede søn var udtryk for en ufattelig kærlighed. Det var det ypperste, som Gud kunne gøre for at bevare sin lovs ære og stadig frelse overtræderen. Hvorfor skulle mennesket ikke studere genløsningens tema? Det er det største emne som kan engagere menneskesindet. Hvis mennesker ville betragte Kristi kærlighed, som viser sig på korset, vil deres tro styrkes og tilegnes fortjenesterne ved Hans udgydte blod, og de vil renses og frelses fra synd. Der er mange, der vil gå fortabt, fordi de stoler på en lovmæssig religion eller kun anger over synd. Men anger over synd alene kan ikke tilvirke frelse for nogen sjæl. Mennesket kan ikke frelses ved sine egne gerninger. Uden Kristus er det umuligt for ham at vise fuldkommen lydighed mod Guds lov, og himlen kan aldrig opnås ved ufuldkommen lydighed; for dette vil bringe hele himlen i fare og muliggøre et andet oprør.    
Gud frelser mennesket gennem Kristi blod alene, og menneskets tro på, og alliance med Kristus er frelse. Det er intet under for engle at det uendelige offer, som blev gjort af Guds søn, var tilstrækkeligt til at give en falden slægt frelse, men at dette forsonende offer skulle have være gjort, er et under for universet. Det er et mysterium som engle ønsker at se ind i. Englene var forbavsede over den ligegyldighed og kulde de udviste som der blev fremskaffet så stor en frelse for. De ser med sorg og hellig vrede på dem som ikke søger at påskønne Guds uudsigelige gave for. I stedet for at give Gud ære, tror begrænsede mennesker at de selv er dygtige nok, uden guddommelig salvelse, at afgøre hvad er værdig rose eller dadle hos deres medmennesker. Men blive æret af mennesker er ikke ære. Vi bør lære at værdsætte menneskers ros for det, som det er værd. Herren siger: Dem som ærer mig vil jeg ære." Lad ethvert pust af ros, ethvert ophøjende ord, flyde til ham som er værdig, flyde til Jesus, Livets fyrste, Guds lam som bærer verdens synd bort. Ophøj Kristi kors. Ophøj mellemmanden. Opløft Jesus. I ham er alt ædelt. Betragt Gud i Kristus. Han er omgivet af engle, keruber, og serafer beskuer ham hele tiden. Engles stemmer råber for ham dag og nat: "Hellig, hellig, hellig, Herren Gud den almægtige, som var, og er, og skal komme. . . Du er værdig, o Herre, til at modtage ære og kraft; for du har skabt alle ting, og til dit behag er de og blev de skabt." "Værdi er Lammet som blev slagtet for at få kraft, og rigdom, og visdom, og styrke, og ære, og herlighed, og velsignelse." "Store og underfulde er dine gerninger, Herre Gud Almægtige, retfærdige og sande er dine veje, du helliges konge. Hvem skal ikke frygte dig, o Herre, og ære dit navn? for kun du er hellig; for alle folkene skal komme og tilbede for dig." Men kun selvom Gud er hellig og værdig til at blive prist, forvanskes menneskers tunger til at prise og forherlige mennesker frem for Gud.    
Den største gave, som Gud kunne give menneskene, blev givet i hans elskede Søn. Apostelen siger: "Han, som jo ikke sparede sin egen Søn, men gav ham hen for os alle, hvor skulle han kunne andet end skænke os alt med ham?" Der var intet, som blev holdt tilbage. En anden nådetid vil aldrig blive givet. Hvis Guds uudsigelige gave ikke leder mennesker til omvendelse, er der ikke noget, som nogensinde vil bevæge deres hjerter. Der tilbageholdes ingen magt, der kan bevæge deres sind og vække deres følsomhed. Hele Guds karakter blev åbenbaret i hans Søn, hele spektret af himmelens muligheder er fremvist for menneskers godkendelse i den Uendeliges Søn. Vejen for menneskers tilbagevenden til Gud og himmelen har ingen barrierer. De mageløse dybder af Frelserens kærlighed er blevet demonstreret; og hvis denne åbenbarelse af Guds kærlighed for menneskene ikke virker og drager mennesker til sig, er der intet, der nogensinde vil.    
Dem som vil frelses i Gus rige vil være dem som har vasket deres klæder og gjort dem hvide i Lammets blod. Kristi billede vil udvikles i enhver sjæl som accepterer hans nådes gave, og dem som udvikles gennem hans nåde, vil stå foran Gud ligemænd i ophøjelsen, i kraft og renhed, for engle, og vil æres sammen med dem for den evige trone. Himlens engle vil elske dem som Kristus har elsket, og er købt for hans eget dyrebare blod.    
Beboerne i alle verdnerne vil få rettet deres opmærksomhed mod Kristi kors, som vil flokkes omkring den overmådelige og evige herlighedsvægt. Fantasien udmattes for at fatte det forunderlige genløsningsværk. Frelsesplanen er for stor til at den menneskelige tanke kan nå den. Den er for stor til at den begrænsede fatte kan favne det. Apostlen siger: "hvad intet øje har set og intet øre hørt, og hvad der ikke er opkommet i noget menneskes hjerte, hvad Gud har beredt for dem, der elsker ham." Vi kan undres over hvor hvordan himlen forbavses over at mennesker handler som om Guds gave er værdiløs? Hvad vil være deres evige tab som forkaster så stor en frelse, givet frit ved Guds enbårne og højtelskede søns fortjenester!  

21 04 1890 The Signs of the Times Fare for skeptisme blandt vore unge.    
 Kristi ord som er rettet til denne slægt, kan betragtes med sorg og æresfrygt. Han spørger: "Når Menneskesønnen kommer, skal han så finde troen på jorden? " Kristus så ned gennem tiderne, og markerede konflikten mellem modstandernes sandhed og vildfarelse med det profetiske øjne. Han så hvor meget kristendommen næsten ville slukkes i verden, så at hans andet komme vil have en samfundsnorm, som eksisterede før vandfloden. Verden vil involvere sig i festligheder og fornøjelser, teateropvisning, hengive sig til dyriske lidenskaber. Umådeholdenhed af enhver grad vil eksistere, og også menighederne vil demoraliseres, og Bibelen vil forsømmes og vanhelliges. Han så at de sidste dages desperate vester blot vil afbrydes af Guds domshandlinger.    
Nu er samfundet i en demoraliseret tilstand, og dette vil modnes indtil folkeslagene bliver så lovløse, så fordærvede, som beboerne var før vandfloden. Den degeneration der er i verden i dag, er passer stort set til at bibelen ikke længer har indflydelse på menneskers sind. Det er blevet moderne at tvivle. Guds lov er gjort ugyldig for sin hellige opgave, og hvad der kan egentlig forventes af dem som har lyttet til deres sofisteri og vildfarelse? Hvad kan vi vente af de unge som er under deres indflydelse, som har bortkastet Hærskares Herres lov og har foragtet Den Hellige Israels ord? Det er ikke noget under at der er blevet taget let på bibelen.    
Vantroen bliver større i vort land. Vore unge sendes til college, og kommer i selskab med dem som har skeptiske synspunkter; for selv veluddannede unge mennesker praler af deres manglende tro på Guds ord. Hvem er drages til ansvar for denne tilstand? Skal de ikke drages ansvar som har forklejnet Guds ords krav fra den hellige talerstol? Skal de ikke drages til ansvar som fører mennesker bort fra sandhedens sti ved at kalde Guds lov for et trældomsåg, og som derved giver overtrædelsen et billede af at være en frihedstilstand? Oh, hvis dem som tager let på kravene i Guds lov, ikke vidste hvad de gør, hvis de blot ikke indser at de underminerer vore unges tro på Bibelen, sender dem bort uden anker eller kompas på det åbne hav, ville de skynde sig tilbage af frygt for dette forfærdelige værk!    
Jeg nærer den mest intense angst for vor ungdom. Jeg formaner jer som en, der kender faren, til ikke at lade jer fange i satans snare ved hjælp af en smule verdslig kundskab, som i kan tilegne eder. Det er bedre at have et rent og ydmygt hjerte end al den kundskab, i kan tilegne jer uden Herrens frygt. Vore dages unge er udsat for at møde skeptikere og fritænkere, hvor de går, og hvor nødvendigt er det ikke at være så vel udrustet, at de med sagtmodighed og frygt kan gøre regnskab for det håb, der er i dem. Thomas Pain er lagt i graven, men hans værker lever som en forbandelse for verden, og de, som tvivler på guds ords sandhed, vil lægge disse fritænkeriske produktioner i de unges og uerfarnes hænder og fylde deres hjerter med tvivlens giftige atmosfære, satans ånd arbejder gennem ugudelige mennesker for at gennemføre hans planer til sjæles ødelæggelse.    
Vi lever i en tøjlesløs tid, og både voksne og unge mennesker er dristige til at synde. Hvis ikke vore unge er vogtet med visdom, hvis ikke de er styrket med faste grundsætninger, hvis der ikke bliver vist større omhu ved valget af deres omgangskreds og de bøger, der giver stof til tankerne, så vil de blive udsat for at komme i selskab med mennesker, hvis moral er lige så fordærvet, som moralen var hos Sodomas indbyggere. Verdensmenneskenes ydre kan være meget tiltrækkende, men hvis de stadig kommer med udtalelser der går imod bibelen, er de dårligt selskab, thi de vil stadig søge at underminere jeres tros grundvold og fordærve jeres hengivenhed for den gode gamle evangeliske religion.    
De unge kommer ofte i berøring med mennesker, som er skeptisk indstillet, og deres forældre ved intet om det, før ondskabens frygtelige værk er gennemført og de unge er ødelagt. Ungdommen bør undervises omhyggeligt, for at de ikke skal lade sig bedrage med hensyn til disse personers sande karakter og ikke slutte venskab med denne klasse mennesker og ej heller lytte til deres sarkastiske og spidsfindige ord. Hvis ikke vor ungdom har moralsk mod nok til at løsrive sig fra forbindelsen med disse personer når de opdager deres vantro, vil de blive besnærede og de vil komme til at tænke og tale som deres omgangskreds og gøre nar af religion og troen på bibelen.    
Hvis de bedragne unge kunde få øjnene åbnede, vilde de få at se, hvorledes satan triumferer over det held, han har med at ruinere sjæle. På alle mulige måder søger han at tillempe sine fristelser efter deres forhold og omstændigheder som han ønsker at besnære. Han prøver alt, hvad han kan hitte på og hvis de, der er genstand for disse fristelser, ikke søger gud, vil de være blinde for hans bedrag, selvgode, selvtillidsfulde og i uvidenhed om deres stilling og de farer der truer. De vil snart komme til at foragte den tro, som en gang er overgivet de hellige. Jeg taler til de unge som en, der ved, hvad hun taler om, som en for hvem herren har fremholdt de farer, der lurer på vejen. Selvtillid vil lede jer ind i fjendens snarer. De unge søger ikke gud om råd og gør ikke ham til deres tilflugt og styrke. Uden nølen knytter de forbindelser i tillid til, at de fuldt ud er i stand til at vælge det rette og fatte guddommelige mysterier med deres egen fornuft som om de selv kunne opdage sandheden. Vi frygter mere for dem, der er selvtillidsfulde end for andre, for de vil visselig blive fanget i hans garn, som er guds og menneskers store modstander. En kammerat, der er blevet valgt som en intim ven, og som er smittet af tvivlens fordærvelse, vil bibringe den klasse mennesker en surdej af vantro. Ved på en vammel måde at smigre dem for deres evner og intellektuelle overlegenhed og ved at vække lysten hos dem til en høj stilling vil de tiltrække sig deres opmærksomhed og de vil blive grebet af moralsk blindhed. De, som er store i deres egne øjne, vil foragte forsoningens blod og nådens ånd.    
Sabbatsholderes børn, som har haft stort lys, og som har været genstand for den ømmeste omsorg, kan netop komme til at efterlade sig en arv af skam, så de sår vind og høster storm. I dommen vil deres navne, der har syndet mod et stort lys, blive opskrevne blandt dem, som er dømte til at være adskilte fra guds ansigt og hans magts herlighed. De vil gå fortabt og blive regnet blandt dem, som foragter Kristi nåde. Jeg vil hellere se mine børn blive lagt i graven end se dem vandre på den sti, der fører til døden. Det vilde i sandhed være en rædselsfuld tanke for mig, at jeg skulle have opfødt børn til at kæmpe imod himmelens gud og fylde op i rækkerne af frafaldne i de sidste dage og marchere under satans sorte banner.    
Vore unge vil komme til at møde fristelser alle vegne, og de må være opdraget sådan, at de vil stole på en højere magt og en højere lærdom, end dødelige mennesker kan give dem. Alle vegne findes der folk, som foragter vor Herre, og som har vænnet sig til at vise ringeagt for kristendommen. De kalder den for legetøj for børn for at dupere de uvidendes lettroenhed. De, som ikke har moralsk kraft, kan ikke være sandhedens forsvarere; de har ikke mod til at sige: "Hvis ikke den slags samtale hører op, vil jeg ikke forblive her. Jesus, verdens forløser er min frelser; i ham har jeg mit håb om evigt liv. Det er netop på den måde man skal bringe dem til tavshed. Hvis du argumenterer med dem, vil de møde dig igen med argumenter og intet af det, du kan sige vil røre dem; men dersom du lever for Kristus, hvis du er fast i din troskab mod himmelens Gud, kan du udrette for dem det, som argumenter ikke formår, og overbevise dem ved gudfrygtighedens kraft om deres læres svaghed.    
Intet er sørgeligere at se, end hvis de, som er blevet købt med Kristi blod, som har fået evner betroet, hvormed de kan herliggøre Gud, latterliggør det budskab, der nådigt er sendt dem ved evangeliet, ved at fornægte Kristi guddommelighed og stole på deres egen begrænsede forståelse og på argumenter, som der ikke er noget grundlag for. Når de bliver prøvet gennem sygdom, når de står ansigt til ansigt med døden, vil alle disse vildfarelser, som de har næret, smelte bort som rimfrost for solen. Hvor forfærdeligt er det ikke at stå ved et sådant menneskes kiste, som har forkastet den guddommelige nådes kald! Hvor frygteligt at måtte sige: her er et forspildt liv! Her ligger en der kunde have nået op til de største højder og vundet evigt liv, men han overgav sit liv til satan og blev indviklet i den menneskelige filosofis snarer og blev en kastebold for den onde!    
Den kristnes håb er et sjælens anker sikkert og fast forankret inden for forhænget, hvor Kristus er indgået som vor forløber. Vi har et personligt værk at udføre for at berede os for de store begivenheder, der ligger foran os. De unge bør søge gud mere alvorligt. Prøverne kommer, og vi må gøre os rede til at møde stormen ved omvendelse til gud og tro på den Herre Jesus Kristus. Herren vil rejse sig og ryste jorden frygteligt. Vi vil se forfærdelige ting på alle kanter. Tusinder af skibe vil blive slynget til havets bund. Flåder vil gå under og mennesker vil omkomme i millionvis. Ild vil bryde frem uventet, og ingen menneskelig bestræbelse vil være i stand til at slukke den. Jordens paladser vil blive fejet bort i flammernes raseri. Jernbaneulykker vil blive mere og mere hyppige; forvirring, sammenstød og død, fremkaldt uden et øjebliks varsel vil indtræffe på de store rejseruter. Enden er nær, nådetiden er ved at slutte. O, lad os søge gud, medens han findes, kalde på ham, medens han er nær! Profeten siger: søg herren, alle i ydmyge i landet, som holder hans bud søg retfærd, søg ydmyghed! Måske kan i skjule jer på Herrens vredes dag.  

28 04 1890 The Signs of the Times Satans ord og gerninger gentages i verden.   
 Før Lucifer blev udelukket af Himmelen, prøvede han på at afskaffe Guds lov. Han hævdede, at de himmelske væsener, som aldrig havde fejlet, ikke behøvede nogen lov, men var i stand til selv at bevare sig rene. Lucifer var den skærmende kerub, den mest ophøjede af himmelske skabte væsener; han stod nærmest Guds trone, og var tættest knyttet og identificeret med administrationen af Guds regering, den mest begavede med herlighed fra hans majestæt og kraft. Profeten skriver om hans ophøjelse: "Du var en salvet, skærmende kerub; jeg gjorde dig dertil; på det hellige gudebjerg var du; du vandrede imellem ildstene. Fuldkommen var du i din færd, fra den dag du skabtes, indtil der fandtes brøde hos dig."    
Englene var skabt gode og kærlige. De elskede hverandre uselvisk og deres Gud over alt, og hans kærlighed ledte dem til at gøre hans vilje. Guds lov var ikke et byrdefuldt åg for dem. Det var deres glæde at gøre hans vilje og lytte til hans røst. Men i denne fredfyldte, rene verden opstod synden hos en, som havde været fuldkommen på alle måder. Profeten skriver om ham: "Dit hjerte hovmodede sig over din skønhed, du satte din visdom til på grund af din glans." Ez 18,17. Synd er noget mystisk, noget uforklarligt. Der var ingen grund til dens opståen. At søge at forklare den, ville være at søge en grund til den og det ville være at retfærdiggøre den. Synden opstod i et fuldkomment univers den var utilgivelig og overordentlig forkert. Årsagen til at den opstod og udviklede sig, er aldrig blevet forklaret og vil aldrig blive det, selv ikke på den store dag, når retten bliver sat og bøgerne åbnet; når hvert menneske skal dømmes efter sine gerninger, og Guds angrende, helliggjorte børns synder lægges på syndebukken, syndens ophavsmand. På den dag vil det blive klart for alle, at der ikke findes, og aldrig har været nogen årsag til synden. Ved den endelige fordømmelse af Satan og hans engle og alle de mennesker, som har forenet sig med dem i overtrædelse af Guds lov, vil de alle bringes til tavshed. Når de utallige oprørere fra alle bringes til tavshed. Når de utallige oprørere fra alle tider, lige fra den første store oprører til den sidste overtræder, bliver spurgt, hvorfor de har brudt Guds lov, vil de være tavse. Der vil ikke være noget svar at give ingen grund som har den mindste vægt.     
Forandringen fra en fuldkommen til en syndig karakter skete allerede i Himmelen. Lucifers hjerte ophøjede sig på grund af hans skønhed; hans visdom blev til dårskab, fordi han var så begavet. Selvophøjelse er årsagen til hans oprør, og den er nøglen til moderne helliggørelse. Satan erklærede, at han ikke behøvede lovens begrænsninger, at han var hellig og syndfri og ude af stand til at gøre noget ondt. Og de, som siger, at de er hellige og syndfri, mens de overtræder Guds lov, og mens de med vilje træder Guds sabbat under fode, stiller sig på den første store oprørers side. Hvis de rene, hellige engle blev vanhelligede ved ulydighed mod Guds lov, så de ikke længere kunne blive i Himmelen, tror I så, at mennesker, som er købt med Lammets blod, men bryder den lov, som Kristus kom for at ære ved sin død på korset, vil blive modtaget af Gud? Adam og Eva herskede i Edens have, men de faldt fra deres ophøjede stilling, fordi de overtrådte Guds bud. Det kostede dem adgangen til livets træ og den skønne have.    
Satan havde fortalt dem at de var under indskrænkning, under lovens trældomsåg, og at de måtte være frie og uafhængige fra at ignorere det guddommelige forbud om kundskabens træ om godt og ondt. Han informerede dem at de ville være som engle, hvis de ville tage af dens frugt, for så ville de kunne se både godt og ondt. Men hvilke slags engle ville de være som? - ikke som hellige engle, men som engle der forlod deres første rang, som blev tilbageholdt under evindelige lænker indtil den store domsdag. Det hellige par havde modtaget Guds udtrykkelige ord om hvad de skule gøre, men de stolede for meget på Guds barmhjertighed, og spiste af den forbudne frugt.    
Gentages ikke beretningen om faldet af tusindevis læber i dag, endog fra talerstolen hører vi ikke fristerens ord: "Du skal ingenlunde dø"? Fremstilles Guds lov ikke som et trældomsåg som mennesker er fri fra at overtræder som de har valgt? Satan antydede over for Adam og Eva at de kunne nå op til en højere og lykkeligere tilstand ved at overtræde den guddommelige befaling, og i dag spredes den samme falske påstand udover verden, også af dem som hæver at være helliggjort. Bliver ikke disse, som gør krav på helliggørelse, mens de bryder Guds befalinger, et falsk og livsfarligt tegn for verden? Siger de ikke til synderen: "Det skal gå dig vel"? Herren har defineret synd som overtrædelsen af hans lov, men de siger, at de er frelst i synd, og således gør de Kristus til syndens tjener. Disse bekendende kristne gør den samme gerning, som Satan gjorde i paradiset; de fører sjælene vild ved forskrift og eksempel. De siger til synderen, til overtræderen: Det er godt nok; du vil komme til et højere og helligere stade, ved at overtræde Guds lov. Den lektie som høres udover landet er: "Vær ulydig og lev." Men hvor vanskeligt er denne ikke fra Kristi lektie. Han erklærede: " Tro ikke, at jeg er kommen for at ned bryde loven eller profeterne; jeg er ikke kommen for at nedbryde, men for at fuldkomme Thi sandelig siger jeg Eder: før himmelen og jorden forgår, skal end ikke det mindste bogstav eller en tøddel af loven forgå før det er sket alt sammen. Derfor: Den, der bryder et af de mindste blandt disse bud og lærer menneskene således, han skal kaldes den mindste i Himmeriget; men den, der holder dem og lærer andre dem, han skal kaldes stor i Himmeriget."    
Hvis Guds lov skulle opgive sine krav på  mennesker, hvis dens restriktioner blev fjernet, ville resultatet være et samfund hvor lovløsheden var almindelig, og vor verden ville være i en lignende tilstand som var før vandfloden, som nedbragte Guds vrede over jorden. Hvis Guds lov kunne forandres, eller forandre en af sine love, ville det have været så forandret, som da synden opstod i himlen, da den morgenens klareste søn, som var god, ædel og elskelig over alle væsener som Gud havde skabt, fundet fejl i lovens forskrifter i engles rådssamling. Hvis der nogen sinde er sket forandring, ville den være sket ved at oprør afslørede sig selv i himlen, og således forhindre det store frafald af engle. Faktumet at der ikke skete nogen ændring i Guds administration, også da den højeste engel unddrog sig alliancen til Guds lov, er det bevis nok for tænkende mennesker, at loven, fundamentet for Guds regering, ikke vil slække på dens krav, for at redde den forsætlige lovbryder.    
Satan og hans tilhængere blev lukket ude fra Himmelen på grund af oprør, og nu arbejder den ondes ånd i ulydighedens børn. Satan fortsætter sit oprør imod Gud i denne verden. Han søger at ødelægge alle. Men ingen er så brugbar hertil som dem, der har haft stort lys og velsignelse fra Gud; for de kan gøre mere skade ved at gøre Guds lov ugyldig, end de, som ikke har nydt samme velsignelse. De bruger samme smigrende spidsfindigheder, som Satan brugte i Himmelen og i Eden. De taler om loven som et trældoms åg og beskriver friheden for dem, som ikke tager hensyn til dens krav, som en hellig tilstand i hvilken de siger, at de ikke kan synde, skønt de lever i overtrædelse af loven. De foregiver at have Himmelens velsignelse og en ophøjet forståelse af åndelig ting, mens de fortsætter hensynsløst at foragte Guds Ord.    
Satan bedrager og fordærver verden og får menneskene til at tro, at de er syndfrie og hellige, mens de synder imod Gud. Men derved fortsætter han kun sit oprindelige værk. Han har ikke fundet nye argumenter eller skabt et nyt mørkets rige, hvorfra han kan hente forsyninger for at fremme sit bedrageriske værk. Og synd der var synd i begyndelsen, er synd i dag; og apostlen erklærer at synd er overtrædelse af Guds lov. I disse dage er det Satans faste mål at intensivere synden ved at legalisere den for ulydighedens børn. Han skal afsløre for verden og for himlen hvad ordnen og resultatet er af en regering, der føres efter hans tanker om administration og lov. Han arbejder i det skjulte, dog med intens iver, i både kirke og stat, for at få mennesker til at kuldkaste alle guds lovs restriktioner, og tage et besluttet ståsted sammen med ham i oprørets rækker; men når hans arbejde er udrettet, vil Herren lægge sig imellem, og hævde sin ære som universets højeste Hersker.  

19 05 1890 The Signs of the Times Lydighed er helligelse!   
 Og vandre i kærlighed, ligesom også Kristus elskede jer og gav sig selv hen for os som en gave og et offer, 'en liflig duft' for Gud. Ef 5,2. Kristus gav sig selv for os som et helt og frit offer i hele sin guddomsfylde og i al sin herlighed af en fejlfri menneskelighed. Enhver, der kommer til Kristus, skulle tage imod Kristus, som om han var den eneste. for hvem prisen var blevet betalt. Som alle dør i Adam, således skal alle levendegøres i Kristus; for den lydige vil blive oprejst til udødelighed, og overtræderen vil opstå fra de døde for at lide døden. Døden som er den straf, der tildeles af den lov, han har brudt.     
Lydighed imod Guds lov er helliggørelse. Der er mange, der har fejlagtige ideer med hensyn til denne gerning i sjælen, men Jesus bad om, at hans disciple måtte helliggøres ved sandheden og tilføjede. "Dit ord er sandhed." Joh 17,17. Helliggørelse sker ikke på et øjeblik men er tiltagende, lige som lydighed er vedvarende. Lige så længe Satan frister os, må kampen for at vinde sejr kæmpes igen og igen, men ved lydighed vil sandheden helliggøre sjælen. De, der er loyale overfor sandheden, vil ved Kristi fortjeneste vinde sejr over alle karaktersvagheder. Alle de skiftende omstændigheder i livet har ledt dem til at blive formet og dannet.     
Mange har taget det standpunkt, at de ikke kan synde, fordi de er helliggjorte, men dette er den ondes bedragende snare. Der er en konstant fare for at falde i synd. Kristus har advaret os til at våge og bede, for at vi ikke skal falde for fristelse. Hvis vi er bevidste om selvets svaghed, vil vi ikke være selvsikre og letsindige overfor faren, men vi vil føle vort behov for at søge kilden til vor styrke. Jesus vor retfærdighed. Vi må komme i anger og sønderknuselse, med en fortvivlet følelse af vor egen begrænsede svaghed. Vi må lære dagligt at søge Kristi blods fortjenester, så vi kan blive til kar, der er egnede i Mesterens tjeneste. Mens vi stoler på Gud, må vi ikke findes i strid med sandheden, men vi må altid være i stand til at tage standpunkt for det rette. Vi må klynge os til Bibelens lære og ikke følge verdens vaner og traditioner eller menneskers udtalelser eller handlemåde.     
Når vildfarelse opstår og bliver forkyndt som Bibelsk sandhed, vil de, der har forbindelse med kristus. ikke stole på, hvad præsten siger. Men de vil ligesom de fromme fra Berøa dagligt granske skrifterne for at se. om det forholder sig således. Når de finder ud af, hvad der er Herrens ord. vil de tage standpunkt på sandhedens side. De vil høre den sande hyrdes stemme sige: "Dette er vejen, gå på den." På denne måde vil du lære at gøre Bibelen til din vejleder, og en fremmeds stemme vil du hverken høre eller følge.     
Hvis sjælen skal renses, forædles og gøres egnet til de himmelske omgivelser, er der to lektier, der må læres selvopofrelse og selvkontrol. Nogen lærer disse vigtige lektier lettere end andre, fordi de anvender den enkle belæring, som Herren giver dem i mildhed og kærlighed. Andre behøver den langsomme belæring gennem lidelse, for at den rensende ild kan rense deres hjerter for stolthed, selvtillid, jordiske lidenskaber og egenkærlighed. Karakterens ægte guld må vise sig, så de må blive sejrvindere ved Kristi nåde. Guds kærlighed vil styrke sjælen, og ved kraften af Kristi blods fortjenester kan vi stå uskadte midt i fristelsens og prøvelsens ild. Men ingen anden hjælp kan frelse end Kristus, vor retfærdighed, som for os er blevet til visdom, helliggørelse og genløsning. Sand helliggørelse er hverken mere eller mindre end at elske Gud af hele hjertet og vandre udadleligt efter hans bud og anordninger. Helliggørelse er ikke en følelsestilstand men et himmelsk princip, der bringer alle lidenskaber og ønsker ind under Guds Ands kontrol. Dette arbejde udføres ved vor Herre og frelser.     
Falsk helliggørelse ærer ikke Gud. men den får dem. der gør krav på den. til at ophøje og ære sig selv. Hvad vi end måtte erfare, om det er glæde eller sorg, der ikke afspejler Kristus og henleder opmærksomheden på ham som dets ophav, idet det ærer ham og ser bort fra selvet, er ikke sand kristen erfaring. Når Kristi nåde ved Helligånden er indplantet i sjælen, vil det, medføre ydmyghed i ånd og en søgen efter samvær med dem, der taler om himmelske ting. Da vil ånden vise os Kristi anliggender og ikke ære modtageren, men Giveren. Hvis du derfor har Kristi hellige fred i dit hjerte, vil dine læber prise og takke Gud. Dine bønner, dine pligter, din godgørenhed og din selvfornægtelse vil ikke være temaet for dine tanker og samtaler. Du vil ophøje ham, der gav sig selv for dig, mens du endnu var en synder. Du vil sige: "Jeg giver mig selv til Jesus. Jeg har fundet ham, som Moses i loven og ligeså profeterne skrev om. " Idet du priser ham, vil du få en dyrebar velsignelse. Al prisen og æren for det, der er udført med dig som midlet, vil blive givet tilbage til Gud.     
Kristi fred er ikke et larmende, utæmmeligt element, der åbenbares ved høje stemmer og fysisk udfoldelse. Kristi fred er en intelligent fred, og den lader ikke dem, der er i besiddelse af den bære præg af fanatisme og ødselhed. Det er ikke en svævende indskydelse men en udstråling fra Gud. Når frelseren indplanter sin fred i sjælen, vil hjertet komme i fuldkommen harmoni med Guds ord, for ånden og ordet er i overensstemmelse. Herren ærer altid sit ord, når han har med mennesker at gøre. Det er hans egen vilje, hans egen stemme, der er åbenbaret for mennesket, og han har ingen ny vilje og ingen ny sandhed udover sit ord at åbenbare for sine børn. Hvis du har en vidunderlig erfaring, der ikke er i harmoni med udtrykkelig vejledning fra Guds ord. gør du godt i at tvivle på den, for dens oprindelse er ikke fra oven. Kristi fred kommer ved kendskab til Jesus, som åbenbares i Bibelen.     
Hvis glæden kommer fra ydre kilder og ikke fra den guddomelige kilde, vil den være lige så foranderlig som skiftende omstændigheder kan gøre den; men Kristi fred er en vedvarende og blivende fred. Den er ikke afhængig af nogen omstændigheder i livet, af mængden af jordisk gods eller af antallet af jordiske venner. Kristus er kilden til levende vand. Lykke og fred fra ham slår aldrig fejl, for han er en livets kilde. De, der tror på ham, kan sige: "Gud er vor tilflugt og styrke, en hjælp i angst, prøvet til fulde. Derfor frygter vi ikke, om jorden end bølger og bjergene styrter i havenes skød, om end deres vande bruser og syder og bjergene skælver ved deres vælde. En flod og dens bække glæder Guds stad, den Højeste har helliget sin bolig." Sl 46,2-5.    
Vi har grund til en uophørlig taknemmelighed til Gud for, at Kristus ved sin fuldkomne lydighed har tilbagevundet himlen, som Adam tabte ved ulydighed. Adam syndede, og Adams børn deler hans skyld og dens konsekvenser; men Jesus bar Adams skyld. og alle dem af Adams børn, der vil søge tilflugt hos Kristus, den anden Adam, vil undgå overtrædelsens straf. Jesus genvandt himlen for mennesket ved at gennemgå den prøve, som Adam ikke klarede at stå igennem. Jesus adlød loven til fuldkommenhed, og alle de, der har en ret forståelse af genløsningsplanen, vil forstå, at de ikke kan frelses, mens de lever i overtrædelse af Guds hellige forskrifter. De må ophøre med at overtræde loven og holde fast ved Guds løfter, der er stillet os til rådighed gennem Kristi fortjenester.     
Vores tro må ikke bygges på menneskers evner, men den skal bygges på Guds magt. Det er farligt at stole på mennesker, også selvom de er blevet brugt som Guds instrumenter til at gøre et stort og godt arbejde. Kristus må være vor styrke og vor tilflugt. De bedste mennesker kan falde fra deres fasthed, og den bedste kristendom, når den er fordærvet. har altid den farligste indflydelse på sindene. Ren, levende kristendom findes i lydighed imod hvert eneste ord, der udgår af Guds mund. Retfærdighed ophøjer en nation, og dens fravær fornedrer og ødelægger mennesket.     
Fra talerstolene i dag hører vi ordene: "Tro, tro kun. Hav tro på Kristus: du har intet med den gamle lov at gøre, stol kun på Kristus." Hvor forskelligt er dette ikke fra apostlens ord, som erklærer. at tro uden gerninger er død. Han siger: "Og vær ordets gørere, ikke blot dets hører, ellers bedrager I jer selv." Jakob i, 22. Vi må være i besiddelse af den tro, der arbejder af kærlighed og renser sjælen. Mange søger at erstatte en overfladisk tro med et retskaffent liv og tror derved at opnå frelse. Herren kræver præcis det samme i dag, som han krævede af Adam i Edens have fuldkommen lydighed imod Guds lov. Vi må være i besiddelse af retfærdighed uden mangler og fejl. Gud gav sin søn til at dø for verden, men han døde ikke for at ophæve loven, som var hellig, retfærdig og god. Kristi offer på Golgata er et uimodståeligt argument. der viser lovens uforanderlighed. Guds søn følte straffen på vegne af det skyldige menneske. for at synderen ved hans fortjenester måtte opnå hans pletfrie karakters dyd ved tro på hans navn.     
Synderen blev givet en ny mulighed for at holde Guds lov i kraft af sin guddommelige genløser. Golgatas kors vil altid fordømme den idé, som Satan har sat foran den kristne verden, at Kristi død ikke kun afskaffede det symbolske ofringssystem og ceremonierne men også Guds uforanderlige lov. grundlaget for hans trone, beskrivelsen af hans karakter. Gennem ethvert muligt bedrag har Satan forsøgt at gøre Guds Søns offer virkningsløst og at præsentere hans soning som nytteløs og hans mission som en fiasko. Han har erklæret, at Kristi død gjorde lydighed imod Guds lov unødvendig og tillod synderen at blive begunstiget af en hellig Gud uden at afstå fra sine synder. Han har erklæret at den gammel testamentlige standard er blevet sænket i evangeliet, og at mennesket kan komme til Kristus, ikke for at blive frelst fra deres synder men i deres synder. Men da Johannes så på Jesus, forkyndte han hans mission. Han sagde: "Se Guds lam, som bærer verdens synd!" Joh 1,29. Til enhver angrende sjæl lyder budskabet: "Kom, lad os gå i rette med hinanden, siger Herren. Er eders synder som skarlagen, de skal blive hvide som sne; er de end røde som purpur, de skal dog blive som uld." Es 1,18.  

16 06 1890 The Signs of the Times Tro og gerninger   
 [*<i>Formiddagstale i Basel, Schweiz, 17 september, 1885.</i>]<br>"Men uden tro er det umuligt at have hans velbehag; thi den, som kommer til Gud, må tro, at han er til og lønner dem, der søger ham." Der findes mange inden for kristenheden, der hævder, at det eneste, der behøves for at blive frelst, er at have tro; gerninger er intet, tro er det eneste væsentlige. Men Guds ord siger os, at tro uden gerninger er død, fordi den er alene. Mange nægter at adlyde guds bud, alligevel har de meget med tro at gøre. Men tro må have et fundament. Alle Guds løfter er sammen gjort på betingelser. Hvis vi gør hans vilje, hvis vi vandrer i sandhed, så kan vi spørge hvad vi vil, og det skal blive gjort for os. Når vi bestræber os alvorlig på at være lydige, vil Gud høre vore bønner; men han vil ikke velsigne os i ulydighed. Hvis vi vælger at være ulydige mod hans bud, kan vi råbe: "Tro, tro, blot have tro," og svaret vil komme tilbage fra det sikre Guds Ord: "Tro uden gerninger er død." En sådan tro vil blot være som rungende malm og som en klingende bjælde. For at få gavn af Guds nåde, må vi gøre vor del; vi må arbejde trofast, og frembringe frugter der møder anger. Vi er medarbejdere sammen med Gud. Du skal ikke sidde mageligt og vente på en god anledning, for at gøre et stort arbejde for Mesteren. Du skal ikke forsømme den pligt som ligger lige foran dig; men du skal udnytte de små anledninger som er åbne omkring dig. Du må gå i gang med at gøre dit allerbedste i livets mindre gerninger, tage det arbejde hjertelig og trofast op som Gud i sit forsyn har tiltænkt dig. Uanset hvor lidt, skal du gøre det med al den grundighed som du vil gøre et større arbejde med. Din flid vil værdsættes i himlens optegnelser. Du skal ikke vente på at din vej jævnes foran dig; gå til arbejde og udnyt dine betroede talenter. Du har intet at gøre med hvad verden tænker om dig. Lad sine ord, dit humør, dine handlinger, være et levende vidnesbyrd for Jesus, og Herren vil sørge for at vidnesbyrdet til hans ære, gives med et velordnet liv og en gudfrygtig omgang, skal uddybes og intensiveres med kraft. Dens resultater kan aldrig ses på jorden, men de vil blive tydelig for Gud og engle.    
Vi skal gøre alt hvad vi kan fra vor side for at kæmpe troens gode strid. Vi skal brydes, arbejde, stride, og kæmpe med at komme ind ad den lige port. Vi skal altid sætte Herren foran os. Vi skal søge ham med rene hænder, med rene hjerter, og søge at ære gud på alle vore veje. Hjælpen er blevet givet os i Ham som er mægtig til at frelse. Sandhedens og lysets ånd vil opkvikke os på ny ved sine mystiske virkemåder; for alle vore åndelige forbedringer kommer fra Gud, ikke fra os selv. Den sande arbejder vil få guddommelig kraft til at hjælpe sig, men lediggængeren vil ikke understøttes af Guds Ånd. På en måde er vi overladt til vore egne kræfter; vi skal kæmpe alvorligt for at være nidkære og angre, og vaske vore hænder og rense vore hjerter fra al besmittelse; vi skal række ud efter den højeste standard, tro at Gud vil hjælpe os i  vore bestræbelser. Vi må søge hvis vi vil finde, og søge i tro; vi må banke på, så at døren åbnes op for os. Bibelen lærer at alt angående vore frelse beror på vor egen handlemåde. Hvis vi går tabt, hviler ansvaret på os selv. Hvis der er gjort noget, og vi accepterer Guds betingelser, kan vi gribe fat i evigt liv. Vi  må komme til Kristus i tro vi må være flittige for at gøres vor kald og udvælgelse sikker.    
Han er lovet syndstilgivelse som angrer og tror; livets trone vil belønnes ham som er tro til enden. Vi kan vokse i nåden og blive bedre i den nåde vi allerede har. Vi skal holde os selv uplettet fra verden, hvis vi skal findes pletfri på Guds dag. Tro og gerninger følges hånd i hånd, de handler harmonisk arbejdet på at vinde sejr. Gerninger uden tro er død, og tro uden gerninger er død. Gerninger vil aldrig frelse; det er Kristi fortjenester som vil gavne vor skyld. Gennem tro på ham, vil Kristus gøre alle vore ufuldkomne anstrengelser antagelige for Gud. Den tro vi er afkrævet at få, er ikke en passiv tro; frelsende tro er den som virker ved kærlighed, og renser sjælen. Han som vil løfte hellige hænder op til gud uden vrede og tvivl, vil vandre forstandigt på Guds buds veje.    
Hvis vi skal have tilgivelse for vore synder, må vi først gøre os klart, hvad synd er, så vi kan angre den og bære omvendelsens frugter. Vi må have en solid grundvold for vor tro, den må være grundet i Guds ord, og dens resultater vil vise sig som lydighed mod Guds udtrykte vilje. Apostlen siger: "Hellighed, uden den skal ingen se Herren." Tro og gerninger vil holde os afbalancerede og vil gøre os succesfulde i arbejdet med at fuldkommengøre den kristne karakter. Jesus siger: " Ikke enhver, der siger til mig: 'Herre, Herre!' skal komme ind i Himmeriget, men den, der gør min himmelske Faders vilje." Medens apostlen talte om timelig mad sagde han: "Thi allerede da vi var hos jer, indskærpede vi jer, at den, der ikke vil arbejde, skal heller ikke have føden!" Den samme regl gælder vor åndelige føde; hvis nogen vil have det evige livs brød, så lad han anstrenge sig for at få det."    
Vi lever i en vigtig og interessant periode af denne jords historie. Vi behøver mere tro end vi har haft hidtil; vi behøver et fastere greb ovenfra. Satan arbejder med al mangt på at vinde sejr over os, for han ved at han kun har kort tid at arbejde på. Paulus arbejdede sin frelse ud i frygt og bæven; og burde vi så ikke frygte for at et løfte kom bag om os, enhver af os burde lade til at komme tæt på det, og vise os selv som uværdig for evigt liv? Vi burde våge i bøn, bestræbe med smerteudholdende anstrengelser på at komme ind ad den lige port.    
Der findes ingen undskyldning for synd eller dovenskab. Jesus har vist os vej, og han vil, at vi skal følge i hans fodspor. Han har lidt. Han har ofret, som ingen af os kan gøre det, for at bringe frelsen inden for vor rækkevidde. Vi behøver ikke at tabe modet. Jesus kom til vor jord for at bringe mennesket guddomskraft, så vi ved hans nåde kunne forvandles i hans billede. Når man af hjertet ønsker at adlyde Gud, når man gør sig hæderlige anstrengelser for at opnå det, tager Jesus imod denne indstilling og denne anstrengelse som et menneskes bedste tjeneste, og så erstatter han det, der mangler, med sin egen guddommelige fortjeneste. Men han antager ikke dem, som foregiver at tro på ham og alligevel er utro overfor hans Faders bud. Vi hører meget om tro, men vi behøver at høre meget  mere om gerninger end tilfældet er. Mange bedrager sig selv og lever i sorgløshed; de tilpasser sig verden og har en religion uden offer og kors. Men Jesus siger: "Den som vil følge efter mig, må fornedre sig selv og tage sit kors op, og følge mig."  

8 12 1890 The Signs of the Times Forvandling gennem Kristus.*   
  "Derfor, hvis nogen er i Kristus, er han en ny skabning; det gamle er forbi, se, noget nyt er blevet til! Men alt dette er fra Gud, som forligte os med sig selv ved Kristus og gav os forligelsens tjeneste; thi det var Gud, som i Kristus forligte verden med sig selv, idet han ikke tilregnede dem deres overtrædelser og lod ordet om forligelsen lyde iblandt os.. . . . Den, som ikke kendte til synd, har han gjort til synd for os, for at vi kunne blive Guds retfærdighed i ham.    
En stor forandring i karakteren sker hos den, der tager imod Kristus, for "hvis nogen er i Kristus, er han en ny skabning". Når vi ser mennesker der bekender sig til kristendommen, og samtidig holder fast ved de gamle kødelige ønsker i ord og handling, ved vi, at de ikke er i Kristus, og at Kristi forvandlende nåde ikke har berørt deres sjæl, formet karakteren eller renset hjertets urenheder. De mangler de essentielle elementer i kristen karakter.    
At være repræsentanter for Kristus i verden, føles som et ansvar for dem, som kender Kristi nåde af erfaring. De forstår at han, som ikke kendte til synd, blev gjort til synd for deres skyld, så de i ham kunne blive Guds retfærdighed. Forståelsen af dette faktum skaffer adgang til den rigtige opfattelse af vor forløsers gerning. De sande troende forstår, at han forlod dem, ikke medens de var adskilt fra ham ved deres synd og ubodfærdighed, men han gik i forbøn for dem, så de kunne høste fordelene ved den frelse, han skaffede dem ved sit ufattelige offer. De er klar over at de må forlade verden, når de tager imod Kristus, og være adskilt fra den, og ikke røre det urene, for at de kan være Guds børn. De må elske Kristus af hele deres hjerte. Det er umuligt for dødelige mennesker ret at vurdere Guds kærlighed til hans faldne skabninger. Vi står endog i fare for at glemme denne kærlighed, fordi vi ikke mediterer over den, men bliver fuldstændig optaget af timelige ting. Vore tanker splittes, fordi vi sætter vor higen efter det, som kommer nedefra, og derved adskiller vi os fra glædens sande kilde. Kristus må være emnet for vore tanker og genstand for vore inderligste følelser. Vore tanker må dvæle ved vor Herres særlige kendetegn; vi bør overveje hans ords rige løfter og meditere over Himmelens herligheder. Vi skal ikke være tilfredse med enkelte glimt af vor forløser, men vore tanker bør dvæle vedvarende hos Gud i stadig tillid til hans ord. Vi må flittigt søge i Skriften for at få en opfattelse af de krav Kristus har til os, og for at have den rigtige forståelse af sandheden. Vor vilje må dæmpes og bringes i harmoni med Guds vilje.    
Et dyrebart lys har fået lov til at skinne på vor sti, og de himmelske engle, der interesserer sig for vort bedste, omringer os. Gud er villig til at gøre store ting for sit folk, og han har lovet at hvis vi beder skal vi få; men mange griber ikke løftet om forsikring og hjælp. Disse dyrebare løfter skal opfyldes for dem som holder Guds bud, og som gør de ting som er behageligt for ham i hans øjne. Vi bør rose Gud for hans overmådelige godhed, og vise vor kærlighed til ham ved vor lydighed. Kristi kærlighed ves imod os i hele Kristi liv i ydmyghed og selvfornægtelse og hans død på Golgata, og burde fremkalde sange med tak fra vore læber. Håbet om hans snare genkomst må fylde os med hellig glæde, og vi burde gribe fast i forskrifterne af hans guddommelige karakter, som udstod hån, spot, skam og død for vor skyld. Han som ikke kendte til synd, blev gjort til synd for os, så vi kan gøres til Guds retfærdighed i ham.    
Gud har givet os en fuldkommen norm for karakteren, som vi til stadighed må have for øje. Kristus giver den nødvendige styrke til at holde Guds bud. Vi må være lydige børn, uanset hvilken hindring, vi møder. Vi skal ikke forvente at komme til Himmelen uden modgang og prøvelser, men vi har forsikringen om, at hvis vi ikke føjer os efter vore egne ønsker, men efter Guds vilje, er vi ikke alene om kampen.    
Der venter os endnu større opgaver i verden, så vi må alle lade lyset skinne på de andres stier. Dertil må vi opsamle de guddommelige lysstråler fra Kristus. Vi må søge i Skriften og grave dybt ned i sandhedens miner da de kostbare ædelstene ikke altid ligger på overfladen. Vi må søge efter dem som efter den skjulte skat. Vi kan opnå Himmelens lyksalighed, for Kristus er gået bort for at berede boliger til os, så nu er tiden inde til at gøre sig rede til at tage imod det, han bereder til os. For at kunne opnå det, må vi føre Kristus ind i vor hverdag, for de, som skal bo i lyksalighedens hjemsted, må frigøres fra al misundelse, skinsyge, had, skadefryd og selviskhed. Jesus venter på at gøre umådelige ting for os, ved at fylde os med hele Guds fylde. Derfor må vi tro på hans løfter "som evigt bevarer sin trofasthed, hos hvem ingen uret findes.<br><i>(Konkluderes næste uge.)</i>  

6 04 1891 The Signs of the Times Hellige dem i sandheden    
  "Jeg beder ikke om, at du skal tage dem ud af verden, men at du vil bevare dem fra det onde. De er ikke af verden, ligesom jeg ikke er af verden. Hellige dem i sandheden; dit ord er sandhed. " Lige inden han blev forrådt og korsfæstet, i de sidste fredelige øjeblikke han tilbragte sammen med sine disciple, bad Kristus for sine efterfølgere med de ord, jeg har læst, og han sagde: "Ikke for dem alene beder jeg, men også for dem, som ved deres ord tror på mig, at de alle må være ét, ligesom du, Fader, i mig og jeg i dig, at de også må være i os, for at verden skal tro, at du har udsendt mig. " De, som bekender sig til at være Kristi efterfølgere, skulle søge at besvare Frelserens bøn ved at blive helliget gennem sandheden, Guds ord. Men hvor er der få, der ser og føler, hvor vigtigt det er at vide, hvad der er sandhed! Kun få søger omhyggeligt efter sandheden som efter en skjult skat! Og dog er der kraft i sandheden til at hellige sjælen.    
Der er mange, der erklærer, at det er lige meget hvad en person tror, hvis han er oprigtig i sin tro. Men Kristi ord har en anderledes betydning, sandheden er midlet til at hellige sjælen, derfor skulle vi søge omhyggeligt i Skriften for at lære, hvad der er sandhed. Når sandheden modtages i hjertet og praktiseres i livet, vil den opløfte, forædle og rense sjælen. Antagelse af vildfarelse fører ikke til det resultat; dens indflydelse har i vid udstrækning en anden karakter. Sandhed er fra oven, vildfarelse er fra neden, og de, der ikke vil studere Guds ord opmærksomt, vil ikke forstå de principper, der skulle lede livet, og de vil være tilbøjelige til at acceptere vildfarelse, fordi det er lettere end at søge efter sandhed. For at kende sandheden som den er i Jesus, må vi studere Skriften i eftertænksomhed og bøn. Vi må vide, hvad Guds ord er for os, hvad sandheden er for os, og hvad det betyder at være ordets gører og ikke en efterfølger af kløgtigt udtænkte fabler. Den største velsignelse, der er udøst over verden, er privilegiet at forstå Guds gådefulde tale. Guds ord skulle ikke være et dødt brev til os, men ånd og liv, for gennem sandheden skal vi helliges.    
Guds ord er blevet overset og misbrugt, og det er det Satan ønsker, for han ved godt, at gennem kundskab om sandheden, gennem efterfølgelse af dens guddommelige forskrifter vil troende blive helliget og egnet til det evige liv. Sandheden, Guds ord, er kommet inden for rækkevidde for alle; og hvis mennesker vil gøre de rette bestræbelser, kan de gribe kundskaben om Gud.    
Jesus bad: "Hellige dem i sandheden; dit ord er sandhed. " Hvor mange af os vurderer Guds ord efter dets rette værd? Modtager vi Skriftens vidnesbyrd som Guds stemme? Guds stemme lyder til os gennem skriften, så virkeligt som den lød for Israel, da han talte på Sinajs bjerg i hele folkets påhør. Hvor mange af os ser det i det lys? Hvilken forandring ville der ikke være i vore daglige ord og handlinger, hvis vi så det på den måde. Med hvilken ærbødighed og dyb respekt ville vi ikke studere Guds ord for at kende sandheden, det middel gennem hvilket sjælens helligelse udvirkes. Vi må ikke være ligeglade og søge i Skriften på en ligegyldig måde. Vor åndelige udvikling afhænger af vor kundskab om sandheden og vor anvendelse af dens guddommelige principper, der er indlagt i lovens forskrifter og Herrens undervisning.    
Kristi ord blev ikke altid forstået af hans disciple; og selv når de forstod dem i et vist omfang, begreb de ikke den fulde betydning. For at forstå Herrens ord må vi under bøn omhyggeligt og eftertænksomt betragte sandhedens ord, ikke bare for at nå til at forstå dem på samme måde som folk i tidligere tider måske har gjort det, men for at nå en dybere forståelse. For hvis vort sind er oplyst af Guds ånd, vil mere og mere af den kraft og betydning, som Frelseren gav dem, også nå vort hjerte. Når Kristus udlagde Det Gamle Testamente for sine disciple, var det for at få dybere åndelige sandheder frem, end der havde været forstået tidligere, selv af dem der havde skrevet dem. Disciplene erkendte, at de ikke forstod ham, når han talte til dem om sin lidelse og død ved at citere profetier fra Det Gamle Testamente. Han bebrejdede dem for at være tungnemme til at forstå hans ord og lovede at sende dem Helligånden til at minde dem om hans ord, når de ville være bedre i stand til at forstå dem. De skelnede ikke klart mellem det åndelige og det jordiske. Han havde efterladt sandheder i deres besiddelse, som de ikke kunne værdsætte, hvis værdi de ikke havde nogen erkendelse af. Efter sin opstandelse åbnede han deres sind, så de kunne forstå Skriften, og fortalte dem de samme ting, som de ikke tidligere havde forstået, idet han sagde, "Det er det, jeg talte om, da jeg endnu var hos jer. " Vi bør bede om at vor opfattelse må blive lukket op, så vi må forstå, hvad Kristus har sagt til os; for det er gennem hans ord, at vi skal helliges.  

7 09 1891 The Signs of the Times Kristi soldater    
  Vi er Kristi soldater og vi må have en varig tro på vor store Leder, og "have blikket fæstnet på Jesus, troens ophavsmand og fuldender". (Hebr. 12: 2) Vi har også en fælles fjende, til og med vor modstander djævelen. Der findes et umådelig stort behov for kloge udtænkte planer og omsorgsfuld ledelse af Guds sag og værk, så at alle må udkæmpe den gode strid med tillid og frimodighed og aldrig lide nederlag.    
De menige i en hær må adlyde ordrer. De har ofte pligter at udføre, uden at kunne se hvad de tjener til. Ind i blandt føres de til forlige steder medens de ikke ved hvad årsagen er til forflytningen. Ligeså er det også med Kristi hær. Vi må sætte lid til vor store Leder, vi bero os på hans vejledning, og Han kommer at rede os ud fra enhver fare, på en sejrrig måde i enhver strid.    
De bedste soldater er dem som har trænet, som er intelligente, trofaste, tapre og pålidelige. En soldat må tænke. Gennem den rette disciplin burde han skaffe sig forsigtige og omhyggelige vaner. Træningen af alle evner, om det er de mentale eller fysiske, og evnen til at bruge alle kræfter, er væsentlige for dem, som vil vinde sejr. Om de forholder sig sådant i jordisk krigsførelse, hvor meget mere væsentligt, er det da ikke med en sådan forberedelse, for dem som er Kristi soldater. De må indse at de ikke tilhører sig selv, men Gud.    
Den strid som vi er involveret i er hovedsagelig mental. Det sindelag som er det bedst trænede, vil udføre den bedst antagelige indsats. De soldater som bliver udmattede, hvis kræfter på grund af langvarigt misbrug, bliver næsten umulige at træne. Det er meget farligt for en som siger at være en Kristi soldat og være uerfaren, ineffektiv og ude af stand til at give en virkelig, alvorlig og oprigtig tjeneste for Herren. Kristi tjenere burde søge at forstå vor tids krav. Stridens vilkår er ikke de samme som de var for år tilbage, eftersom et større lys har lyst over os, og større højtidelige advarsler er nået til os. Om vi ikke har forståelse for de tider som vi liver i, kan vi trods de bedste hensigter, begå store fejltrin, og stå i vejen for værkets fremdrift. Kravene til de kristne er de samme nu som altid, - fuldstændig lydighed, - men Satans angreb er mere bedrageriske. Hans stridsmetoder er så anderledes end forventeligt, at selv ikke skarpsindige kan forstå hans planer, vil vi ikke være forberedte på forsvar. Satan har mange listige agenter, som bruger alle metoder på at angribe dem, som forsvarer Guds lovs krav. Måske møder de dem ikke i åben strid, med argumenter, men kommer med al sin kraft for at få dem tvunget ud på farlige steder, for at indskrænke deres privilegier og friheder, og genere dem på andre måder.    
Af alle mennesker på jordens overflade skulle Kristi tjenere under ingen omstændigheder lade sine evner være underudviklede. Jo større opgaven er, og jo mere værdig den Mester er som vi tjener, desto effektivere bør Hans tjener være. De som vil ære Gud, vil give Ham de allerbedste af deres kræfter. Gud kræver at alle evner skal være i bedste stand, når de gælder opbyggelse og styrke. Under det gamle system får mennesker ikke lov at lægge det, som var lemlæstet, halt eller blindt på Hans altre. Og skal mænd og kvinder i den kristne tidsalder nøje sig med at ofre Ham en mangelfuld tjeneste, som er resultatet af en ukultiveret forstand, og evner som er lamslåede og formindskede på grund af dovenskab eller fordi de ikke har været brugt? Gud kalder på en bedre tjeneste og højere arbejde end vi giver Ham. Kristus siger: "Hvis nogen vil gå i mit spor, skal han fornægte sig selv og tage sit kors op og følge mig!" (Matt. 16,24)    
Soldater som er involveret i kamp, vil møde vanskeligheder og afsavn. De får mad som ikke er tilberedt. Ofte på begrænsede mængder De må gå langt, dag efter dag, på ufremkommelige veje og under brændende sol. De må lige i telt om natten, sove på bar mark, kun med himmelhvælvingen som dække, udsatte for øsregnvejr og kold frost, sultne, svage, udmattede, sår ind imellem som målskive for fjenden, ind i mellem dødelige sammenstød. På den måde ved de hvad nød og afsavn indebær. De som indskriver sig i Kristi hær forventes også at udføre vanskelige arbejdsopgaver og at udholde plagsomme afsavn for Kristi arbejde. Men de som lider sammen med ham skal også regere sammen med Ham. Thi hvem af os er gået ind i tjenesten for at forvente sig livets bekvemmeligheder og goder og at være ledige når vi vil og sove på den post som udgør vor pligt, og udsætte Guds værk for kritik? Den som elsker dovenskab vil ikke udøve selvfornægtelse og tålelig udholdenhed og når mennesker forventes at træffe mægtige foranstaltninger for gud, er disse ikke beredte til at svare: "Her er jeg, send mig!" (Es. 6,8) Tungt og anstrengende arbejde må udføres, men salige er de som bereder sig på at udføre det, når de kaldes til det. Gud vil ikke belønne mænd og kvinder i næste verden for at de har forsøgt at leve bekvemt i dette liv her. Nu må vi på slagmarken. Der er ingen tid at spilde, ingen tid til dovenskab, ingen tid til selvtilfredsstillelse. Når et gode er opnået, må vi kæmpe i gen. Vi må fortsætte med at overvinde og samle ny kraft til nye kampe. Hver sejr som vindes, giver mere mod, tro og beslutsomhed. Gennem guddommelig kraft vil vi vise mere end en ligemand for jeres fjender.    
Trods alle gode egenskaber man kan have, kan man ikke blive en god soldat, hvis man handler uafhængigt af dem, som han har forenet sig med. Tilfældige og tvivlsomme bevægelser kommer til sidst til at føre til nederlag, trods at de gennemføres med kraft og alvor. Tag et stærkt hestespand. Om en pludselig skulle rygge fremad og den anden bag ud i stedet, for at begge trækker sammen. Da vil de ikke flytte læsset, trods sin store styrke. Så Kristi tjenere må arbejde i harmoni, ellers vil det bære være som en tilstrømning af uafhængige atomer. Styrke - i stedet for at være samlet omhyggeligt for at få et stort resultat, vil være spildt i forvirrede menigsløse anstrengelser. I enhed findes styrke. Nogle få mænd og kvinder som er forenet sammen, og får blikket fæstnet på Guds ære, vil vokse i vished og kraft og vinde nye sejre. Der findes meget hårdt arbejde at udføre for Mesteren, og megen overbevisning til for at forenes i opgaven. Det er den uovervindelige standhaftighed, den aldrig svigtende udholdenhed, som giver sejer. Mange har en teoretisk sandhed, men ved næsten ingenting om at de dejlige sejre gennem den tro, som overvinder verden. Denne erfaring må enhver enkel gøre. Ellers vil vi aldrig sidde ned sammen med den lidende Mand fra Golgata. Det vil koste os alt vi har, men som belønning vil vi erhverve alt.    
Vor fjende kan vise sig være os overlegen i antal, i mængden af resurser og i social status, men vi må ikke tabe modet og ikke blive feje. Vi har Kristus med os og Han går stadigt fremad og leder os til større sandheder og større lys. De som vil følge må gå fremad trods mange fjender, som er mægtige og vanskelige at yde modstand mod eftersom de arbejder på en listig og bedragerisk måde. Vi møder ikke blot menneskelig kraft, men også fyrsterne i mørkets rige, - "mod ondskabens åndemagter i himmelrummet.." (Ef. 6: 12) Også vore venner vil modarbejde os, og vi vil tvinges til at møde foragtelig hån, fordi vi vover at vælge den bedre vej. Vore motiver bliver fejlbedømt og også vor karakter og vore vaner bliver bagtalt. Men "i jeres kamp mod synden har I endnu ikke stået imod indtil blodet,". (Hebr. 12:4) Vi befinder os i en stadig konflikt, men er belønningen ved stridens afslutning ikke værd at møde? Vil den evige betydning af æren ikke mere end kompensere hvert sår, hver bedrøvelse og hver sorg? Vil ethvert offer  ikke føre en løn med sig i form af skatte som er uvurderlige?  

30 11 1891 The Signs of the Times Resultater af den nye fødsel    
 Kristus sagde til Nikodemus, "I må fødes på ny" (Joh. 3:7). Men Nikodemus kunne ikke forstå dette, fordi han, som rabbinerne, de skriftkloge og farisæerne, tænkte på naturlovene og ikke de åndelige love.  Intet menneske kan forklare det, fordi det er overnaturligt, men den nye fødsel viser sig i praktiske resultater.  "Vinden blæser, hvorhen den vil, og du hører den suse, men du ved ikke, hvor den kommer fra, og hvor den farer hen. Sådan er det med enhver, som er født af Ånden."  Et af de stærkeste beviser på, at den nye fødsel har fundet sted er, at den nyfødte sjæl ikke længere er selvcentreret.    
Guds Ånd arbejder på forskellig måde med forskellige individer, men alle har Guds fred, og glad og brændende taknemmelighed stiger, som røgelse, op mod Himmelen. Når Helligåndens dybe indflydelse føles i ens eget hjerte, vækkes ønsket om at andre også skal fødes på ny.  Guds kærlighed tvinger ham til at arbejde indtrængende, med tårer og bøn, på at hans familie og venner må blive genforenet med Gud.    
Enhver virkelig omvendt sjæl bliver født ind i Gud rige som missionær. De har alle fået implanteret en oprigtig nidkærhed og længsel efter at omvende mange sjæle til retfærdighed. De vil ikke vente på at disse sjæle kommer til dem, men går fremad for at søge efter, og redde det, som var fortabt. De har himmelens salvelse, de er bibragt en ny åndelig styrke, for dette er Talsmandens værk. De ved, af egen erfaring og ved Guds Ånd, hvordan de skal nå andre mennesker. De kender til at være tålmodige, og hvordan de hele tiden skal udvise Kristi mildhed og venlighed. Gennem Kristi Ånd når de sjæle, som er i mørke og oprør imod Guds hellige lov, og de præsenterer sandheden som den er i Ham. De er ikke tavse partnere, men samarbejdere med Gud, medens de længes efter at give deres vidnesbyrd for Kristus, således at de kan trøste andre med den samme trøst, som de selv er blevet trøstet med. Hvis de bliver mismodige og mister deres iver, fordi andre, som har været troende længere end de selv, udviser ligegyldighed, må de bede mere og arbejde des hårdere, for at de ikke skal blive apatiske som dem og derved blive utro og skuffe Mesteren, som har givet hvert menneske sin særlige opgave.    
Atmosfæren i mange kirker er undertrykkende, fordi de ikke lader den friske luft, som kommer fra Guds Trone, komme ind.  Deres liv er ikke skjult med Kristus i Gud. De sørger ikke for at  underkaste sig Kristi disciplin medens de konstant forsøger at lære sig Kristi dyder og skaffe sig den visdom, som Talsmanden hele tiden er klar til at tildele dem.  Uden konstant og voksende interesse i Kristi sag, vil de ikke, og kan ikke være Guds medarbejdere.    
De, som er selvcentrerede mister værdifulde muligheder. "I er verdens lys". En overskyet himmel vækker ikke dejlige følelser, men når skyerne deles og solens glade ståler skinner, siger vi at det er som et smil fra Gud. Og når det sørgende ansigt lyser op og sender milde stråler af glæde til os, bliver vi trøstet.  Selvom der ikke siges et eneste ord, kan vi se Jesu lys i menneskets ansigt.  Det lys, som skinner på os, skal ikke samles og gemmes, men skal gives til andre i klare stråler. Det skal være et attraktivt lys.  Sindet skal fyldes med alt hvad Jesus vil lære os, og det, som Han vil få os til at huske så det kan styrke, velsigne og støtte os, og give os fred. Men denne velsignelse kan kun bevares og forøges ved at dele den med andre. Det som tiltrækker os er himmelens lys, og dét, der er vor sikkerhed, er Kristi ord og løfter. Disse løfter må vi stole på og derigennem åbenbare Kristus for verden. Vi må vise solsiden af vor religion og ikke tillade os at kaste skygger ved at tvivle. Knurren og beklagelser vil aldrig give det rette indtryk af hvad Jesus har lovet enhver, som tror på Ham, accepterer Hans Ord og bliver dette ords gørere.    
"Fred efterlader jeg jer, min fred giver jeg jer; jeg giver ikke som verden giver. Jeres hjerte må ikke forfærdes og ikke være modløst." "vær ikke bekymrede for noget, men lad i alle ting jeres ønsker komme frem for Gud, idet I beder og bønfalder under taksigelse; så skal Guds fred, som overgår al forstand, bevare jeres hjerter og jeres tanker i Kristus Jesus."  Lad Guds fred herske i jeres hjerter.    
Lad Kristi ord bo i rigt mål hos jer. Undervis og forman med al visdom hinanden med salmer, hymner og åndelige sange, syng med tak i jeres hjerte til Gud.  Kristi disciple skal ikke gå omkring med urolige, bekymrede udtryk, som om han er trøstesløs. Kristus sagde, "Jeg vil ikke efterlade jer faderløse".    
I disse sikre ord findes de rige løfter af én, som har tilkendegivet hvor meget Han elsker og værdsætter mennesket, og vi burde altid huske på, at vi er Guds medabejdere. Og eftersom vi er forbundet med Jesus på denne måde, skal vi også, til enhver tid, udvise Kristi ånd; vi må ikke lade os synke ned i modløshed, for om Kristus er det sagt, "Han udbreder ret med troskab, vansmægter, udmattes ikke..." Es. 42:3,4.  Der vil komme uventede skuffelser. Jesus blev ofte bedrøvet over menneskenes hårdhjertethed, og du vil få den samme erfaring.  Dine bønner, dine tårer, dine indtrængende anmodninger vil måske ikke vække nogen respons. Hjerter er døde i overtrædelse og synd. Der ser ikke ud til at være nogen anger, men kun ligegyldighed og modstand, og fra nogle enddog foragt, der hvor du troede at sejren var sikker. Men du skal ikke sænke din indsats. Hvis én afviser dig, så vend dig til en anden. Tro på, at Talsmanden vil gøre det arbejde, som er umuligt for dig. Hav tro på de velsignede løfter, som Kristus har givet dig. Arbejd med velgørenhed og uovervindeligt mod, for dette er nødvendigt hvis du vil have success.  Når vi gør det rette, da lad os ikke blive trætte, thi vi skal høste til sin tid, såfremt vi ikke giver tabt.    
Du skal ikke følge din egen vej, og planlægge efter dit eget hoved; hvis du gør dette vil du med sikkerhed fejle. Sæt dig selv som elev i Kristi skole.  Han vil undervise dig; han vil disciplinere dig og træne dig efter Hans måde at arbejde på.  Og Talsmanden vil hjælpe dig med at huske alt hvad du har lært. Du vil opdage, at som du underkaster dig undervisningsprocessen, vil du blive åndeligt effektiv.  Selv din hukommelse vil blive styrket. Jesu ord vil dukke op i dit sind præcis når du har behov for dem, og du kan således gentage Guds rige løfter for dit eget og andres hjerter.  Når du er bekymret eller forvirret, vil du ikke belaste andre med det, men du vil gå direkte til den hjælp, som er givet dig - Talsmanden. På denne måde vil du vokse, medens du ser hen til Jesus, tror på Ham  og stoler på Ham. Du vil på denne måde kaste alle dine bekymringer på Ham.  Og medens du arbejder efter Guds metode, og fører en aggressiv krig, og er personligt involveret og samarbejder med Jesus, vil du vokse i nåden og i kundskaben om vor Herre og frelser Jesus Kristus.  Voksende kristne er altid arbejdende kristne.  Ingen må være inaktive i denne tid. Tanken om at være samarbejdere med Gud i arbejdet med at vende syndere fra deres fejlende vej, burde anspore os til et gøre en flittig indsats.  Blot én sjæls frelse, som Kristus har købt og betalt med sit blod, vil glæde Frelseren.    
Talsmanden skal altid være hos dig, for at hjælpe dig.  Enhver som vil følge Jesus, er blevet lovet at få del i Helligånden. Skal vi, som bekender os til at elske Jesus og til at have dette store håb, som er fuldt af herlighed og udødelighed, gå med bedrøvede ansigter og trøstesløse hjerter?  Hvorfor er vi ikke alle levende i kærligheden til Jesus?  Hvorfor er vore hjerter ikke fulde af glæde i Gud, selv når vi fristes og kommer ud for prøvelser? "Min fred giver jeg jer", hvorfor tager I den så ikke og viser at I virkelig er Kristi Ords gørere?  Lad ikke jeres hjerter forfærdes og bliv ikke modløse.  Bør vi ikke være fulde af glæde i Gud?  

18 04 1892 The Signs of the Times Betingelserne for at bære frugt    
 * Prædiken i Sydney, Australien d. 11. december. 1891    
Frelseren sagde: "Jeg er vintræet, I er grenene. Den, som bliver i mig, og jeg i ham, han bærer megen frugt; thi skilt fra mig kan I slet intet gøre. Hvis nogen ikke bliver i mig, kastes han ud som en gren og visner; man samler dem og kaster dem i ilden, og de brændes. Hvis I bliver i mig, og mine ord bliver i jer, så bed om, hvad som helst I vil, og I skal få det. Derved er min Fader herliggjort, at I bærer megen frugt og bliver mine disciple."    
Hvilken stor grund har vi ikke til at prise Gud for de forunderlige løfter der er i disse ord; og skal vi ikke lade taknemmelighed springe op i vore hjerter idet vi mediterer over de tilvejebringelser som er gjort vor vor frelse? Skal al mistillid og tvivl ikke fordrives fra vore sjæle, så vi kan få bevis for at vi i virkeligheden er blevet indpodet i den levende Vin? Jesus siger: "Hvis I holder mine bud, skal I blive i min kærlighed; ligesom jeg har holdt min Faders bud, og bliver i hans kærlighed." I al Kristi lære søger han at udfolde det forhold som han har til os, og det forhold som vi bør have til ham, ved at åbenbare sin åbenbaring for faderen, og faderens kærlighed til ham.    
"Disse ting," sagde Kristus, "har jeg sagt til jer," så i skal blive bedrøvede og miste modet, vakelmodige og mistroiske? - Nej; men "at min glæde må blive i jer, og at jeres klæde skal være fuldkommen." Kristus ønsker at vi skal være lykkelige, og han udpeger den vej, hvori vi skal have glædens fylde. Er der noget mere som vi kan ønske? Er denne glædesfylde, Kristi glæde, opfyldt i dig? Gud har beredt vej for at denne klæde kan blive din.    
Jesus så at mennesket blev plyndret i synd og elendighed, og havde ingen moralsk kraft til at overvinde i sin egen styrke, så at Jesus gav sig selv, at han måtte forene mennesket med sig selv, og gøre tilvejebringelser så at synderene kan gribe fat i hans styrke og få fred med Gud. Da Adam og Eva faldt i synd, sagde Jesus: "Jeg vil påtage mig den faldne slægts synd. Jeg vil bære syndens straf, så jeg kan give menneskene min styrke og retfærdighed." Da Jesus kom til verden var det som vor stedfortræder og sikkerhed. Han gennemgik alle menneskets erfaringer, fra kryppe til Golgata, ved ethvert skridt gav han mennesket eksempel på hvad det bør være og hvad det bør gøre. Se ham på Jordans bredder, spurte om at blive døbt af Johannes hænder. "Men Johannes ville hindre ham i det og sagde: "Jeg trænger til at døbes af dig, og du kommer til mig!" Da svarede Jesus og sagde til ham: "Lad det nu ske; thi således bør vi opfylde alt, hvad ret er!" Så giver Johannes efter. Men da Jesus var blevet døbt, steg han straks op af vandet, og se, Himlene åbnedes, og han så Guds Ånd dale ned som en due og komme over ham. Og se, der lød en røst fra Himlene, som sagde: "Denne er min Søn, den elskede; i ham har jeg velbehag."    
Hvad betyder dette sceneri for os? Hvor ubetænksomt har vi læst beretningen om vor Herres dåb, og ikke indset dens at dens betydning var af største vigtighed for os, og at Kristus blev antaget af Faderen for menneskers skyld. Idet Jesus bøjede sig ned på Jordans bredder og sendte Sin bøn op, blev menneskeheden bragt frem for Faderen ved Ham, som havde iklædt Sin guddommelighed med menneskelighed. Jesus gav Sig selv til Faderen for menneskers skyld, som dem som var blevet adskilt fra Gud, på grund af synd, kunne bringes tilbage til Gud, gennem den guddommelige Forbønsmands fortjenester. På grund af synd var jorden blevet afskåret fra himlen, men med Sin guddommelige arm omfavner Kristus den faldne slægt, og med Sin guddommelige arm griber Han den Uendeliges trone, og jorden bringes i favør for himlen, og mennesker i samfund med sin Gud. Kristi bøn for den tabte menneskehed kløvede sin vej gennem alle skygger Satan havde kastet mellem mennesker og Gud, og efterlod en klar kommunikationskanal til herlighedens trone. Portene blev sat på klem, og himlene åbnes op, og Guds Ånd, i form af en due, cirklede om Kristi hoved, og Guds stemme kunne høres og sagde: "Dette er min Søn den elskede, i hvem jeg har velbehag.     
Guds stemme kunne høres som svar på Jesu bøn, og dette fortæller synderen at hans bøn vil finde indpas ved Faderens trone. Helligånden vil gives dem som søger efter dens kraft og nåde, og vil hjælpe vore svagheder, når vi vil have at Gud lytter. Himlen er åben for vore bønner, og vi indbydes til at komme "frimodigt frem for nådens trone, så vi kan få barmhjertighed, og finde nåde til hjælp på rette tidspunkt." Vi skal komme i tro, tro på at vi skal opnå de ting vi beder ham om.     
Kristus ville have sin glæde opfyldt i os. Han vil have os til at blive i ham, så vi kan frembringe megen frugt. Den eneste ting som enhver bør være bekymret for, er at vide hvordan det er med hans sjæl. Spørgsmålet vi må stille os selv er: "Kæmper jeg troens gode strid? Er jeg en levende gren på den sande vin? Er jeg en gren på moderstammen - der drager saft og næring fra Jesus?" Hvordan skal vi vide hvordan dette spørgsmål bevares? Jesus har sagt: "Ved deres frugter skal I kende dem. " Og vore frugter er afhængige af vore forbliven i Kristus. Jesus siger: "Heri er min Fader forherliget, at I bærer megen frugt; så at i skal være mine disciple."    
Hvad vil det sige at bære frugt? Det indbefatter ikke kun at komme til møde en gang om ugen, og frembære vort vidnesbyrd i bøn eller sociale møder. Dag for dag skal vi kunne findes blivende i Vinen, og frembære frugter, med tålmodighed, i vort hjem i vor forretning; og tilkendegive Kristi Ånd i alle forhold. Der er mange som handler som om at en lejlighedsmæssig forbindelse med Kristus er alt som er nødvendigt, og at de regnes som levende grene fordi de nogle gange bekender sig til Kristus. Men dette er en fejltagelse. Grenen skal indpodes i vinen, og blive der, forene sig selv med Vintræet, fiber for fiber, trække sin daglige forsyning af plantesaft og næring, fra Vintræets rødder og fedme, indtil den bliver et med moderstammen. Den plantesaft som nærer Vintræet må ernære grenen, og dette vil være tydeligt i hans liv som bliver i Kristus; for Kristi glæde vil være fuldbyrdet i ham, som ikke vandrer efter kødet, men efter Ånden.    
Vor bekendelse har ingen værdi, hvis vi ikke bliver i Kristus, thi vi kan ikke blive levende grene, hvis ikke vintræets livsvigtige egenskaber bor rigeligt i os. Hos en sand kristen vil Mesterens egenskaber vise sig, og når vi genspejler Kristi skønhed gennem vort liv og vore egenskaber, elsker Faderen os, ligesom han elsker sin Søn. Når denne betingelse opfyldes hos dem, der bekender at tro på den nuværende sandhed, vil vi opleve at se en blomstrende menighed; thi dens medlemmer vil ikke leve for sig selv, men for ham, som døde for dem, og de vil blive frugtbare grene på det levende vintræ.    
Hvis Jesus er hos dig, vil alle de himmelske intelligensvæsener være til tjeneste for dig. Apostlen siger: "Er de ikke alle tjenende ånder, udsendt for at tjene dem som skal være frelsens arvinger?" Hele himlen er interesseret i menneskenes frelse. Jesus siger: "Hvor to eller tre er forsamlet i mit navn, der vil jeg være midt iblandt dem." Når vi da bøjer os i bøn, så lad os huske på at Jesus er hos os. Når vi går ind i Guds hus, så lad os huske på at vi kun går ind for at tilbede. Vi har Jesus med os. Hvis Guds folk har en erkendelse af dette, ville de ikke lytte uopmærksomt til ordet. Der ville ikke være en kold sløvhed over hjerterne, så at dem der bekender hans navn ikke kan tale om hans kærlighed. Hvis vi har en erkendelse af det at hele himlen bøjer sig over os, ivrige efter at velsigne os, vil vi ikke se den ligegyldige og uinteresserede tilbedelse, som karakterer gudstjenesten i vore menigheder i denne tid. Vi har i det hele taget for lave tanker om hvad det vil sige at være kristne, om hvad Guds tjeneste forlanger. Jesus kom for at være vort eksempel, og under os i at Faderen søger dem, der tilbeder ham i ånd og i sandhed.    
Jesus kom ikke som en lysets engel til verden; havde han gjort det, havde vi ikke kunnet udholde hans herlighed. Én engel ved Kristi grav var af så overmåde glans, at de romerske soldater faldt magtesløse til jorden. Idet engelen kom fra himlen, skilte han mørket fra sin sti, og soldaterne kunne ikke udholde hans herlighed; de faldt til jorden som døde mænd. Hvis Jesus var kommet med en engels herlighed, ville lyset fra ham have udslukket dødelige menneskers svage liv. For vor skyld tømte Jesus sig selv for sin herlighed; han iklædte sin guddommelighed med menneskelighed, så han kunne røre menneskeheden, så hans personlige tilstedeværelse måtte være iblandt os, så vi kunne vide, at han var bekendt med alle vore prøvelser og havde medfølelse med vor sorg, at enhver af Adams sønner og døtre måtte forstå, at Jesus er synderes ven. Men han forlod ikke sin guddommelighed uden et vidnesbyrd. Under hans rejse på jorden glimtede atter og atter guddommeligheden igennem menneskeligheden, og Guds herlighed blev vist iblandt mennesker. Pludselig sendte præsterne og herskerne, som hadede Kristus og undersøgte hvordan de kan sende ham i døden, sendte embedsmænd for at tage Jesus; men da embedsmændene kom i nærheden af ham, ble de tryllebundet af hans ord. De lyttede henrykt til de taknemmelige udtryk fra hans læber, og da de kom tilbage ude at have taget ham til fange, spurgte præsterne og embedsmændene: "Hvorfor kommer I ikke med ham?" Embedsmændene svarede: "Aldrig har nogen talt som denne mand." De var blevet fortryllet af hans ord, som var som dyrebare juveler for dem. De hadet lyttet og helt glemt deres ærinde, og gik tilbage og tænkte over hans lære. Guddommelighed glimtede gennem menneskelighed, og de var blevet dybt indprentet, og ville ikke lægge hænder på ham.    
Dette var den Frelser, som kom for at kæmpe kampene for os; for han alene kan vinde sejr over mørkets magter. " Derfor måtte han i et og alt blive sine brødre lig, for at han i sin tjeneste for Gud kunne blive en barmhjertig og trofast ypperstepræst til at sone folkets synder. Thi som den, der selv er blevet fristet og har lidt, kan han komme dem til hjælp, som fristes." " Thi vi har ikke en ypperstepræst, som ikke kan have medlidenhed med vore skrøbeligheder, men en, som har været fristet i alle ting ligesom vi, dog uden synd. Lad os derfor med frimodighed træde frem for nådens trone for at få barmhjertighed og finde nåde til hjælp i rette tid."  

27 06 1892 The Signs of the Times Kristi mission for verden   
 Satan havde fremstillet Gud for verden i et helt forkert lys. Derfor kom Kristus til denne jord for at vise menneskene, hvordan Faderen virkelig er. Da Gud er retfærdighedens Gud, påkalder ærbødighed og ærefrygt og har magt til både at tilintetgøre og bevare mennesket, har Satan fået menneskene til at se på Gud med ængstelse og betragte ham som en tyran. Jesus var sammen med Faderen fra evighed, før menneskets skabelse, og han kom for at åbenbare Faderen med denne erklæring: "Gud er kærlighed." Jesus fremstillede Gud som en venlig Fader, der har omsorg for sine børn. Han erklærer at ikke en spurv vil falde til jorden, uden at Faderen ved om det. Menneskenes børn har større værdi i hans øjne end mange spurve, så endog deres hovedhår er talte.    
Både i det gamle og i Det nye Testamente fremstilles Herren ikke alene som en retfærdig Gud, men også som en Fader med uendelig kærlighed. Salmisten siger: "Herren øver retfærdighed og ret mod alle fortrykte. . . . . Barmhjertig og nådig er Herren, langmodig og rig på miskundhed. . . . Han handlede med os efter vore synder gengældte os ikke efter vor brøde. Men så højt som himlen er over jorden, er hans miskundhed stor over dem, der frygter ham." Så langt som øst er fra vest, så langt han fjernet vore overtrædelser fra fra os. Lige    
Om en far ynkes over sine børn, ligeså ynkes over dem, der frygter ham. For han kender vore grænser; han husker at vi er støv. . . . Men Herrens barmhjertighed er fra evighed til evighed for dem der frygter ham, og hans retfærdighed over børnebørn; for dem der holder hans pagt, og for dem der husker hans bud på dem. Herren har beredt sin trone i himlene; og hans rige hersker over alle."    
Kristus fremstillede Faderens sande karakter præget af godgørenhed og kærlighed, mens Satan havde iklædt ham sine egne egenskaber. Som Kristus fremstillede ham, var det som en helt ny gave til mennesket. Jesus sagde i sin bøn til Faderen: "Retfærdige fader, verden har ikke kendt dig, men jeg har kendt dig, og de har erkendt, at du har udsendt mig; og jeg har gjort dit navn kendt for dem og vil gøre det kendt, for at den kærlighed, du har elsket mig med, skal være i dem, og jeg i dem." "Ingen kender Sønnen undtagen Faderen, og ingen kender Faderen undtagen Sønnen og den, som Sønnen vil åbenbare ham for."    
I positive vendinger erklærede Guds Søn, at verden var blottet for kendskab til Gud. Denne kundskab er en uvurderlig skat af så stor værdi, at den er hans specielle gave til verden. Det var hans kongelige forret at meddele disciplene den kundskab om Guds karakter, som de skulle give videre til verden. Det eneste folk der hævder at dyrke den sande Gud ved Kristi komme har ikke et ordentligt begreb om hans karakter. De sidder på Moses' stol, men præsenterer ikke Gud som Moses præsenterede ham, men efter Satans fordrejede præsentarion. Guds karakter blev forfalsket for folk. Sandheden blev så betynget af traditioner, religionen så bebyrdet af bebyrdet af menneskegjorte prøver og påbud, at sandhedens renhed og lyst er fuldstændig skjult, og dydigheden betragtes uopnåeligt. Den bestående religion efterlader mennesket uden Gud og uden håb i verden. Men Retfærdighedens Sol skinner ud i overtroens og vildfarelsens midnatsmørke, og ruller skyen tilbage, og fremstiller ham selv som een der bor guddommens legemlige fylde, som en præcis fremstilling af Faderen. Dette er hans budskab til verden: "Og dette er det evige liv, at de må kende dig, den eneste sande Gud, og Jesus Kristus, som du har sendt."    
Som lovovertræder blev mennesket fordømt som håbløs ruineret; for han var Guds fjende, uden styrke til at gøre noget godt; men Kristus kom for at åbenbare mennesket Guds retfærdighed og kærlighed, for at give anger til Israel og genløsning for synder. Når synderen beskuer Jesus opløftet på korset, tager overtræderens skyld og konsekvenserne af synd, beskuer Han     
Guds afsky for ondskaben i sin frygtelige afskygning, og s r sin kærlighed for faldne mennesker: "Thi således elskede Gud verden, at han gav sin enbårne søn, at enhver som tror på Ham, ikke skal fortabes men have evigt liv."    
Herren kunne have afskåret synderen og udslettet ham helt; men den dyrebare plan var lagt. I sin store kærlighed giver han håb for den håbløse, ved at give sin enbårne Søn til at frembære verdens synder. Siden Gud har udgydt hele himlen i denne ene rige gave, vil han ikke tilbageholde nogen hjælp fra mennesket. Alle himlens agenter er under den troende sjæls komando, så han kan få medhold i sin krig imod mørkets kræfter. Han som tror på Jesus Kristus som er helt i stand til at frelse hans sjæl, tror på evangelit, og har evigt liv. Hver den, som tror på budskabet om Gud, må ophøje Jesus, henlede menneskers opmærksomhed på Kristus og sige: "Se Guds lam, som bærer verdens synd!" Dette er budskabet som enhver vil frembære, der tror på Jesus Kristus som sin frelser. Dette er budskabet vi skal frembære for at advare den forhærdede, opmuntre dem som elsker og frygter Gud, bevæge sjæle til at se på Golgatas kors, og beskue Guds Lam. Et menneske fyldt med Kristi kærlighed er ét med ham. Når mennesker bevarer forbindelsen med Kristus, bliver Kristus i dem et herlighedens håb, og den kristne går ud og præsenterer Faderen og Sønnen for verden.  

5 09 1892 The Signs of the Times Retfærdighed gennem Kristus   
 <b>Guds Lov</b>Guds hellige Lov er både kort og altomfattende. <b>D</b>en er let at forstå, og  <b>D</b>en er let at huske. Den udtrykker i al sin enkelhed Guds vilje. Inden for <b>L</b>ovens enorme rækkevidde kan <b>D</b>en opsummeres i følgende ord: <b> "Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte og af hele din sjæl og af hele dit sind og af hele din styrke og din næste, som dig selv." "Dette skal du gøre, så skal du leve." "I skal derfor holde alle mine Love og Retsregler. Det menneske, der følger dem, skal leve ved dem, for Jeg er Herren." "Forbandet være den, der ikke holder ordene i denne Lov og handler efter dem.  Hertil skal hele folket svare amen." "Men hvis du ikke adlyder Herren din Gud og omhyggeligt følger alle hans Befalinger og Love, som jeg giver dig i dag, så skal alle disse forbandelser komme over dig og nå dig."</b>    
Hvis <b>L</b>ovens overtrædere skal behandles efter denne pagts bogstav, så er  der intet håb for den fortabte menneskehed; for alle har syndet og mangler  herligheden fra Gud. Adams faldne slægt kan ikke få øje på noget andet  end en sikker død efter denne pagts ord. Døden vil helt sikkert blive lønnen for alle dem, som forgæves søger at opstille deres egen retfærdighed   for at opfylde <b>L</b>oven. Gud har forpligtet sig selv til at fuldbyrde Lovens straf for alle, der overtræder <b>D</b>en. Igen og igen overtræder menneskene <b>L</b>oven uden dog at ænse det sikre udfald. De viser Herren deres gode hensigter og beroliger derved deres egen samvittighed ved at bede om hans  nåde; men det eneste håb for Adams sønner og døtre er at vende om fra  deres syndere og modtage <b>K</b>risti <b>R</b>etfærdighed samtidig med, at de opgiver al håb om at frelse sig selv gennem egen retfærdighed. Herren kan <u>ikke</u> frelse noget menneske på grund af dets egne gode gerninger.    
I Jesu Kristi evangelium, som englene forkyndte med stor glæde, blev  frelsens betingelser tydeligt lagt frem. Loven står frem i sin oprindelige styrke og renhed. <u>Ikke</u> et bogstav eller tøddel skulle tilsidesættes eller  forandres, da Loven er Afskriftet af Guds Karakter. Men Herren gjorde en  nådes pagt, at Han i sin barmhjertighed rækker ud imod faldne mennesker,  og dens forsørgelse er så omfattende og stærk, at sjælene, der er ødelagt af  Faldet, kan blive løftet op til herlighed, ære og udødelighed. "For således  elskede Gud verden, at han gav sin enbårne Søn, for at enhver, som tror på  Ham, ikke skal fortabes, men have evigt liv." Guds Trone er omkranset af  pagtens regnbue, som er et symbol på Guds udtalte løfte, at Han vil tage  imod enhver synder, der vil frasige sig alt håb om at opnå det evige liv ved  egen retfærdighed og i stedet modtage Verdensforløserens Retfærdighed, idet han tror på Kristus som sin personlige Frelser, Han, som er i stand til  at befri overtræderen fra hans synd og værne ham fra fald. Medmindre Kristus er grundlaget for vort håb, vil vi ikke arve det evige liv.    
Forsørgelsen for menneskers frelse gennem Kristi tilregnede Retfærdighed  afskaffer på ingen måde Loven, ej heller formindsker Dens hellige krav. For Kristus kom for at ophøje Loven og herliggøre Den for at vise, hvor  vidtstrakt og uforanderlig Den er i sin karakter. Herligheden i evangeliet om  nåden gennem Kristi overførte Retfærdighed tillader ingen anden vej til  frelse end gennem lydighed imod Guds Lov i personen Jesus Kristus - den guddommelige Vikar. I den gamle pagt blev de troende frelst gennem  Kristi nåde, som er blevet åbenbaret i evangeliet, og det er nøjagtigt på  samme måde, vi bliver frelst på i dag. De eneste muligheder for frelsen er  den, der blev fremskaffet i pagten, som Gud sluttede med Abraham fra fordums tid.    
Guds nedladenhed ved at række synderen barmhjertighed er beskrevet af Zakarias som en frelse, der kommer til os. "Takket være vor Guds inderlige barmhjertighed, hvormed solopgangen fra det høje vil besøge os for  at lyse for dem, der sidder i mørke og i dødens skygge, og lede vore fødder  ind på fredens vej." Denne frelse kommer ikke til os som en belønning for  vore gerninger, ej heller bliver den overdraget på grund af syndige menneskers fortjenester, men den er en gave til os, der alene hviler på denne  grundvold, hvorpå vi får overdraget Kristi pletfrie Retfærdighed. Det er,  når det går op for synderen, at han er uden håb, at han er fortabt, er dømt  til døden i al evighed og er ude i stand til at gøre noget som helst for sin  egen frelse, at han griber Jesu Retfærdighed og Hans Frelse med troens  hånd - derved bliver Guds Ord opfyldt i ham. Herren siger: "Jeg tilgiver deres uret og husker <u>ikke</u> længere på deres synd."    
Salmisten siger: "Herrens Lov er fuldkommen, Den styrker sjælen." Apostlen erklærer: "Loven er hellig og Budet helligt og retfærdigt og godt." Af hvilken grund skulle så Herren tilsidesætte sin Lov, for at overtræderen  kan slippe fri eller gøre det muligt for ham at overtræde Den ustraffet i  forsætlighed. Det er der ingen grund til. Herrens Lov varer til evig tid.  Jesus siger i sin bjergprædiken:  <b>"Tro ikke, at jeg er kommet for at nedbryde Loven eller Profeterne. Jeg er ikke kommet for at nedbryde, men for at opfylde. Sandelig siger jeg jer: Før himmel og jord forgår, skal ikke  det mindste bogstav eller en eneste tøddel forgå af Loven, før alt er sket. Den, der bryder blot ét af de mindste bud og lærer mennesker at gøre det  samme, skal kaldes den mindste i Himmeriget. Men den, der holder det og lærer andre at gøre det, skal kaldes stor i Himmeriget. For jeg siger jer: Hvis jeres retfærdighed  ikke langt overgår  de skriftkloges og farisæernes, kommer I slet ikke ind i Himmeriget."</b>    
Under nådens pagt stiller Gud mennesker de samme betingelser, som blev    stillet i Edens Have - fuldkommen lydighed.  Den troende synder yder  gennem sin guddommelige Stedfortræder og Kautionist lydighed imod  Loven. Kristus holdt Loven til fuldkommenhed, og gennem Ham vil den  troende ikke gå fortabt, men få et evigt liv. Kristus siger: "Jeg helliger mig   selv for dem, for at de også kan være helliget i sandheden."  Nåden, der er     skænket mennesket, er lønnen af Kristi fortjeneste. Paulus skriver: "Han gav sig selv hen for os for at løskøbe os fra al slags lovløshed og skaffe sig et rent folk som sin ejendom, ivrigt efter at gøre gode gerninger."  Gennem frelsesplanen kan Gud være retfærdig, når Han retfærdiggør den,  der tror på Jesus.    
Apostlen siger: "Men da Guds, vor Frelsers, godhed og kærlighed til mennesker blev åbenbaret, frelste Han os, ikke fordi vi havde gjort retfærdige  gerninger, men fordi Han er barmhjertig; det gjorde Han ved det bad, der  genføder og fornyer ved Helligånden, som Han i rigt mål udgød over os  ved Jesus Kristus, vor Frelser, for at vi, gjort retfærdige ved Hans nåde, i  håbet skulle blive arvinger til evigt liv - troværdigt er det ord!" Læg nu så  mærke til, hvad apostlen siger om dem, der værdsætter dette håb: "Og det vil jeg, at du skal indprente, så de, der er kommet til tro på Gud, lægger vægt på at handle godt og rigtigt; det er godt og gavnligt for mennesker." Gode gerninger vil følge troens blomster og frugt. Tilegnelse af Kristi Retfærdighed vil åbenbares i et velfungerende liv og i kristen tale.  

19 09 1892 The Signs of the Times Intet menneske hælder ny vin på gamle sække   
  "Han sagde også til dem med en lignelse: "Ingen river et stykke af en ny klædning og sætter det på en gammel klædning; for så ville han jo ikke blot rive den nye klædning itu, men stykket fra den nye ville ikke passe til den gamle. Og ingen hælder ung vin på gamle lædersække; for så ville den unge vinsprænge sækkene, og den ville spildes og sækkene ødelægges; nej, ung vin skal hældes på nye lædersække. Men ingen, som har drukket den gamle vin, vil have den unge; thi han siger: Den gamle er bedst."    
På det tidspunkt hvor Jesus gav denne lignelse, skulle den gamle symbol-tjeneste snart forsvinde, og tempelsalene skulle lægges øde. Kristus, det store Modbillede, både Offer og Ypperstepræst, iklædt i sin egen pletfrie retfærdighed, skulle snart slås ihjel som et lam uden lyde, på grund af verdens synder. Men både hans disciple og Johannes disciple misforstod forholdet mellem hans lære og skriftkloges og faraisæerenes doktriner. Johannes disciple havde forsøgt at forene reformerens lære med den lærere de jødiske ledere fremholdte; men skriftkloges og faraisærnes lære var snart ved at opløses, og forene sandheden med deres uforståelige traditioner ville gøre forvirringen endnu større.     
De principper Kristus give, måden at holde fester på, bede til Gud, kunne ikke forenes ordentligt med faraisæismens former og ceremonier. I stedet for at dække ove det brud der var sket med Johannes lære, ville Kristi lære gøre adskillelsen mellem det gamle og det nye system mere tydeligt, og forsøg på at forene de toverdener vil kun gøre bruddet endnu større. Jesus illustrerede denne kendsgerning ved at sige: "Ingen hælder ung vin på gamle lædersække; for så ville den unge vin sprænge sækkene, og den ville spildes og sækkene ødelægges." Flaskerne som han referer til i sin illustration var gjort af sind, og var de tidligere blevet brugt som kar og lægge ny vin i, var de værdiløse til det samme formål igen. Med denne kendte illustration viste Jesus det umulige for dem som siller sig tilfreds med en legalistisk religion til forvaltere af himlens levende sandhed.     
Dem som ikke tager imod Kristi lys og nåde, som forkastede den sandhed han kom for at bringe dem, blev sammenlignet med gamle flasker, der var værdiløse og udslidte klæder. Når de selv forkaster sandheden forsøger de altid selv at så tivlens og spørgsmålenes frø i disciplenes sind, for at den sandhed fra Kristus ikke folder sig ud for dem, og ikke gør dens indtryk i hjerte og ånd. De ophøjede ceremonier, og menneskelige tvangstanker, og menneskebud, som mere væsentlige end Kristi læresætninger. Forskellene mellem himlens friske og rene læresætninge og farisæernes livløse lære viser tydeligt at Guds vitale sandhed ikke kan finde plads til udbredelse i de gamle religiøse ritualer som var ved at forsvinde.    
Som resultat af omgang med Kristus, blev disciplene ledt til at se de dyrebare sandhedsjuveler genskabt fra vildfarelsens systemer, og genindsette det i sandhedens struktur. Idet deres sind udvidede sig til at fatte Kristi lære, så de at den tro som virker i kærlighed og renser sjælen ikke finder fred i enhed med farisæernes gamle religion, som var lavet på de ældstes ceremonier, pålæg og traditioner. En anstrengelse for at forene Jesu lære med den etablerede religion vil have vist den fuldkomne fejltagelse ved at gøre sådan. For den nye lære ville, ligesom den gærede vin, ødelægge de gamle forrådnede sække fra den farisæiske tradition. For farisæerne var Jesu lære ny i næsten alle henseender, og kunne ikke genkendes og anerkendes som sandhed. De bekendte at have respekt for Abel, Enoks, Noas, Abrahams og Mose religion. Men selvom Kristus lærte de oprindelige sandheder som var blevet fædrene betroet, var hans lære ny for farisæerne, fordi de havde fordrejet, og misfortolket og betynget Guds forlangender, indtil sandheden havde mistet sin oprindelige betydning og skønhed.    
Farisæerne satte sig imod Jesu lære med alle deres kræfter, og Jesus vendte sig fra de anerkendte religiøse ledere for at finde andre nye sække for den nye vin. Hos den uoplyste fiskermand, hos tolderen på markespladsen, hos kvinden i Samaria, hos almindelige folk som hørte ham gladeligt, fandt han nye sække til den nye vin. Præster og skriftkloge og herskere var fastlåst i en række ceremonier, oveholdelser og traditioner. I mange år havde de midstet deres livskraft, og deres hjerter var stivnet, ligesom de gamle visne optørrede sække, som han sammenlignede dem med; men fiskeren, samaritaneren, tolderen og synderen fandt Jesus hjerter som han kunne indprente og gøre til opbevaring for sin guddommelige sandhed.    
Guds folk må gå ud fra lys til et større lys,ellers vil de, ligesom farisæerne gjorde, blive uvillige til at tage i mod yderligere lys. De vil finde sig selv i de rådnede udtørede sækkes tilstand. Me deres religiøse tro vil de være urørelige, ikke til at lave om på, ligesom det visnede figntræ, der var udtørret af rødderne. Dem som Jesus valgte til sit arbejde, var folk som verden gav lidt opmærksomhed; fiskere, foragtede tollere og samaritanere, havde ingen forbindelse med faraisæernes og de skriftkloges skoler; men Kristus så de nødvendige kvalifikationer til Guds arbejdere. Farisæerne så på hans selskab med toldere og syndere som en sag der fortjente deres fordømmelse; for det var en markat modtætning til deres vaner, sæder og traditioner. Men Kristus lærte sine disciple lektier om den brede karakter i hans rige, som skulle bevares igennem evige tider.    
De lektier, som Jesus lærte i lignelserne, bør omhyggeligt studeres; de indeholder instruktion til hans folk i disse sidste dage, så vi ikke begår de fejltagelser, som den jødiske nation begik på Kristi tid. Evangeliet blev først forkyndt for jøderne; men de følte sig raske og følte intet behov for en læge. Kristus kom for at hjælpe den synd-betyngede sjæl; for det er kun dem, som føler og ved, at de er syndere, der vil blive omvendt. Kristus kom og rakte dyrebar sandhed frem, som mennesker skulle tage imod, fremstillede himmelske principper, som skulle indflettes i livet, gav åndelige gaver, som skulle videregives til andre. Kristus, Israels trøst, var kommet til sine egne, men hans egne tog ikke imod ham. Han må finde nye lædersække til at rumme sin nye vin.    
Hvorfor kunne de gamle lædersække ikke rumme den nye vin? Hvorfor blev Jesu lære forkastet? Kristi liv burde have været en vedvarende inspiration. Men de skriftkloge og farisæere afviste ham, fordi de tillod stolthed, ambition og fordom at komme i vejen. Jesus fulgte ikke skolernes undervisning; han kopierede ikke nogen levende model og hentede ikke sin undervisning fra nogen jordiske kilde. Hans undervisning var enfoldigheden selv; den var så klar, at et barn kunne forstå den, så dyb, så de fordomsfyldte farisæere og præster ikke kunne forstå den. Ingen anden end en himmelsk lærer kunne præsentere så høj en moral med så enkle ord, og dermed gør sine ord anvendelige til alles behov. Faderens herligheds glans blev åbenbaret i Jesu Kristi ansigt. Men de gamle lædersække kunne ikke rumme den dyrebare nye vin. De fordomsfyldte farisæere, skriftkloge og ledere havde ingen forkærlighed for den nye vin; de var fyldt med den gamle, og de havde ingen plads i deres sind eller hjerter for Kristi sandhed, førend de var blevet tømt for de gamle traditioner, skikke og vaner.    
I spørgsmålet: "Hvad skal vi gøre for at udføre Guds gerninger?" fremstilles de skriftkloges og farisæernes holdning; for spørgsmålet betød: Hvad skal vi gøre for at gøre os fortjent til himmelen? Læg mærke til Kristi svar: "Dette er Guds gerning, at I tror på den, han har sendt." Men farisæerne spottede hans lære, og saddukæerne hånede ham. Den dyrebareste sandhed kunne ikke finde nogen harmoni med menneskers falske teorier og bud. Men de jævne mennesker, som ikke var fyldt med overtroens og traditionens vin, hørte på ham med glæde. De genkendte den himmelske kraft i hans lære og blev henrykt over den nye sandhed om hans rige. Mange, mange fandt det levende Brød, som kom ned fra Himmelen, og drak af det levende Vand. Deres sultne sjæle blev mættede med himmelsk manna og forfrisket med frelsens strømme. I deres accept af hans lære beviste de sandheden af hans ord: "Mine får kender min røst, og jeg kender dem, og de følger mig."    
Lad det ikke gå os, som lever i de sidste dage, som det gik farisæerne. Lad det ikke siges om os, som der blev sagt om dem, at ny vin ikke hældes i gamle lædersække. Lad ikke de, som har været i sandheden længe og som har fået Guds lov betroet, ophøje menneskers ideer og synspunkter over Himmelens fremrykkende sandhed, for at ikke de skal efterlades som gamle, tørrede lædersække, hvis plads vil blive erstattet med nye lædersække, som Herren vil udvælge til den nye vin. Vi må være i en stilling, hvor vi altid vil have appetit til frisk manna, til Himmelens nye vin.    
Lad alle tage sig i agt, at de ikke efterligner jødernes eksempel og fornægter den sandhed, som kommer ned fra lysets Fader, af frygt for at måtte opgive en elsket idé eller forkaste et synspunkts afgud. Det var overholdelse af tradition, der førte til jødernes fald, og det vil føre til mange, mange sjæles fald i enhver tidsalder. Lad os frygte for at stille os tilfredse med det, vi allerede har fået, men altid rykke fremad med lyset, så Jesus ikke skal kaste os til side som værdiløse lædersække, når han præsenterer os for ny sandhed.  

10 10 1892 The Signs of the Times Drag fra styrkens kilde   
 Engle, keruber og serafer bøjer sig i ærbødighed for Gud. "Titusinde gange titusinde og tusinde af tusindvis" engle er omkring tronen, og sendt for at tjene dem som skal være frelsens arvinger. Guds trones herskende princip er retfærdighed og barmhjertighed. Den kaldes for nådens trone. Vil du få guddommelig oplysning? - Gå til nådens trone. Du vil få svar fra nådestolen. En pagt er blevet indgået af Faderen og af Sønnen for at frelse gennem Kristus. "Thi således elskede Gud verden, at han gav sin enbårne søn, for at enhver der tror på ham, ikke skal fortabes, men få evigt liv." Ingen anden kraft end den Almægtiges, kan gøre en sådan pagt. Regnbuen over tronen er et tegn på at Gud gennem Kristus binder sig selv for at frelse alle der tror på ham. Pagten er lige så sikker som tronen, og hans trone er sat på retfærdighed. Hvorfor tror vi så ikke, er så mistillidsfulde? Hvorfor betvivler vi ofte, og stoler kun ind i mellem på Gud? Nårsomhelt vi kommer til Guds trone og beder om hans barmhjertighed, kan vi se op, og beskue løftets bue, og finde vished for at vore bønner skal besvares.    
Men ingen må bilde sig selv ind at han kan overtræde buddene, og stadig få Guds gunst. I Guds regning, står retfærdighed og nåde side om side. Loven kan ikke overtrædes uden straf. Retfærdighed og dom er boligen for hans trone. Hvis Kristi barmhjertighed og sandhed mødtes, har retfærdighed og fred kysset hianden. Kristus selv gav loven fra Sinajs bjerg, og han har ikke aftaget en tøddel eller prik af dens påbud. Han har givet sit liv som forsoning for menneskers overtrædelse af loven, og for de kan adlyde dens forskrifter. Retfærdighed helliggøres med det guddommelige offer. Ved Kristi fortjenester kan Gud være retfærdig og retfærdiggøre den synder der tror på Jesus.    
Kristus kender synderens trængsler; han kender hans fristelser. Han har påtaget sig selv vor natur; han blev fristet på alle punkter ligesom vi er, og han ved hvordan de som fristes kommes til undsætning. Han har grædt, og han kender til vore sorger, han har erfaret alle vore sorger. For alle som tror og har tillid til ham, vil han være et skjulested for vinden, og et ly for stormen. Som menneske steg Kristus ned fra himlen. Som et menneske, er han menneskenes stedfortræder. Som et menneske lever han for at gøre forbindelsesled for os. Han forbereder et sted til alle der elsker ham. Som et menneske vil han kommer igen, med kongelig magt og herlighed for at tage imod sine børn. Og det som burde gøre os glade og taknemmelige er at Gud "har fastsat en dag, da han vil dømme jorderig med retfærdighed ved en mand, som han har bestemt dertil".    
De som hævder at det ikke var muligt for Kristus at synde, kan ikke tror at han påtog sig menneskenatur. Kristus blev virkelig fristet, ikke kun af Satan i ørknen, men gennem sit liv, fra barndom til manddom. Han blev fristet på alle punkter ligesom vi, og fordi han havde succes med at modstå fristelse under enhver form, gav han mennesker et fuldkomment eksempel, og gennem de rigelige tilvejebringelser Kristus gjorde, fik vi del i guddommelig natur, og undfly det fordærv der er i verdens lyster. Jesus sagde: "Den, der sejrer, ham vil jeg lade sidde sammen med mig på min trone, ligesom også jeg har sejret og taget sæde hos min Fader på hans trone." Her er begyndelsen til vor tillid, som vi må fastholde helt til enden. Hvis Jesus modstod Satans fristelser, vil han også hjælpe os til at stå imod. Han kom med guddommelig kraft, og kombinere dette med menneskelig anstrengelse.    
Jesus var fri for al synd og vildfarelser, der var ikke spor af urenhed I hans liv og karakter. Han fastholdt en pletfri renhed under de mest prøvende omstændigheder. Ganske vidst erklærede han, "der er ingen anden god end den ene, det er Gud," men han sagde også: "Jeg og min Fader er ét." Jesus taler om sig selv såvel som Faderen som Gud, og hævder fuldstændig retfærdighed for sig selv.    
I Kristus boede Guds fylde legemligt. Dette er derfor, selvom han blev fristet på alle punkter ligesom vi, stod han ubesmittet for fordærv frem for verden, selvom den omgav ham. Skal vi ikke også have del i denne fylde? og er det ikke således, og kun således, at vi kan vinde sejr ligesom Kristus vandt sejr?    
Vi mister meget ved at ikke hele tiden bo i Kristi karakter. "Tro mig," siger han "at jeg er i Faderen, og Faderen er i mig; men vil I ikke, så tro for selve gerningernes skyld." " Hvis I elsker mig, så hold mine befalinger! Og jeg vil bede Faderen, og han skal give jer en anden talsmand til at være hos jer til evig tid, sandhedens Ånd." Jesus sagde til Thomas: "Jeg er vejen og sandheden og livet; ingen kommer til Faderen uden ved mig." Og han sagde om sandhedens Ånd: "Som verden ikke kan tage imod, fordi den ikke ser den og ikke kender den; men I kender den, thi den bliver hos jer og skal være i jer. Jeg vil ikke efterlade jer faderløse; jeg kommer til jer." "Jeg er vintræet, I er grenene. Den, som bliver i mig, og jeg i ham, han bærer megen frugt; thi skilt fra mig kan I slet intet gøre." "Hvis I holder mine bud, vil I blive i min kærlighed, ligesom jeg har holdt min Faders bud og bliver i hans kærlighed."    
Hvorfor er vi så sløve til at forstå? Hvorfor klynger vi os ikke til Jesus, og trækker, i tro, styrke og hans karakterfuldkommenhed fra ham, ligesom vingrenen trækker saft fra den levende vin? Vi skal se på Jesus, og når fristelserne slutter sig omkring os, kravler vi trin for trin op i overvindelsen. Når vi forbliver i Kristus, bliver vi ét med ham. Så er vi sikre, helt sikre, imod alle Satans angreb. Kristus åbenbares i karakteren når Han lever i sjælen. Mennesket er intet uden Kristus. Men hvis Kristus lever i os, skal han udvirke Guds gerninger. Vi skal repræsentere Kristus i vore liv, vi skal tale om Kristus, fordi vi meditere over ham. Vi skal vokse op til Kristus, til mænds og kvinders fulde modenhed i åndelig forståelse. - (<i>Konkluderes næste uge</i>) - <a href= opslag.asp?datokode=st-10-17-92-1&tidskr=ST>fortsættes</a>  

17 10 1892 The Signs of the Times Drag fra styrkens kilde (konkluderet)   
 <i>(Konkluderet)</i><br>"Og dette er det evige liv, at de må kende dig den eneste sande Gud, og Jesus Kristus, hvem du har sendt." Det evige Ord blev kød, og boede iblandt os. Dette tema vil slukke vantroen; og alligevel må det desværre siges at Jesus er blevet udeladt af mange prædikener som er blevet forkyndt af syvende-dags adventist prædikanter. Og hvorfor? - Fordi prædikanterne ikke har Jesus boende i hjertet ved tro; de var ikke iklædt Kristi retfærdighed. Jesus kunne ikke lede dem over på de stille vandes side, til grønne græsgange med hans uforlignelige kærlighed, fordi de ikke vil lade sig lede. De havde ikke Jesus kærlighed i deres hjerter, og det er Jesu kærlighed der, som en gylden kæde, binder vore hjerter i ømmeste medfølelse for menneskene, og bringer os i fuldstændig enhed med enhver sjæl som tror. Jesu Ånd i mit herte vil genkende Jesus i mine brødre og søstres hjerter. Vore bønner og håb er et.    
Kristus sagde til sine disciple: "Elsk hverandre, ligesom jeg har elsket jer." Er denne befaling blevet adlydt? Elsker vi hinanden med den uselviske kærlighed som Jesus viste over for vore sjæle? Hvis vi er Kristus', skal vi være et, ligesom han er et med Faderen. Hans nåde vil forene sine disciples hjerter. Jesus to menneskenes natur for at åbenbare en ren og uselvisk kærlighed for menneskene, der lærer os at elske hinanden.    
Kraften, der fås ved den evigt blivende Frelser, er større nu end nogen sinde før, fordi behovene er større, og dog er vi åndeligt og erfaringsmæssigt svage. Åh, hvor meget vi dog har mistet som et folk ved vor mangel på tro! Vi har lidt mangel og har svigtet i at åbenbare for andre ved vore ord og i vor karakter, hvad Kristus er og vil være for enhver, som kommer til ham i tro. Han er blevet os "visdom fra Gud, både retfærdighed og helliggørelse og forløsning." At give Gud æren er at åbenbare hans karakter i vor egen og således gøre ham kendt. Og på hvilken som helst måde vi gør Faderen eller Sønnen kendt, ærer vi Gud.    
Falske opfattelser af Gud og dermed af Kristus, er meget udbredt i dag. Vi kan bede Moses' bøn: "Lad mig dog skue din herlighed." Hvad svarede Herren? "Jeg vil lade al min rigdom drage forbi dig." Gud kunne have svaret Moses: "Hvorfor stiller du dette spørgsmål? Har jeg ikke åbenbaret min herlighed for dig i udfrielsen af mit folk fra ægyptisk fangenskab? Befriede jeg dig ikke med min krafts højre arm og førte dig tørskoet gennem Det røde Havs midte? Åbenbarede jeg ikke min herlighed ved at give dig brød fra himmelen? Gav jeg dig ikke vand fra den flinthårde klippe? Har du ikke skuet min herlighed i ildstøtten om natten og skystøtten om dagen?" Moses kunne have svaret, at alt dette kun vakte hans længsel efter at se større åbenbarelser af Guds kraft. Herren besvarede Moses' bøn, og han ønsker at besvare vores på samme måde. Vi trænger til at have vor opfattelses-evne opvakt, vore hjerter forstørret, så vi kan fatte hans herlighed, hans godhed, hans tilgivelse, hans overbærenhed, hans usigelige kærlighed.    
 " Og Herren gik forbi ham og råbte: Herren, Herren, Gud, som er barmhjertig og nådig" - dyrebare lysstråler fra Retfærdighedens Sol - "og nådig" - andre klare stråler fra verdens Lys - " langmodig og rig på miskundhed og trofasthed" - oh, hvilke glimt af hans herlighed! - "som bevarer miskundhed mod tusinder, som tilgiver brøde, overtrædelse og synd." Bring alle disse dyrebare stråler sammen, og tal om dem, spred deres lys på hans sti som vandrer i mørke. Se på Kristus, se den attraktive kærlighed i hans karakter, og ved beskuelse vil de ændres til hans lighed. Midten der lægger sig imellem Kristus og sjælen vil rulles tilbage, idet vi i tro ser Satans tidligere helvedets skygger, og ser Guds herlighed i hans lov, og Kristi retfærdighed.    
Satan prøver på at sløre Jesus for vort blik, at formørke hans lys, for når vi får bare et glimt af hans herlighed, bliver vi tiltrukket af ham. Synd skjuler Jesu uforlignelige ynde for vort blik; fordom, selviskhed, selvretfærdighed og lidenskab forblinder vore øjne, så vi ikke ser Frelseren. O, om vi dog ved tro ville drage nærmere Gud, ville han åbenbare sin herlighed, som er hans karakter for os, og Guds pris ville strømme ud fra menneskers hjerter og finde genklang i menneskers stemmer. Så vil vi for stedse holde op med at herliggøre Satan ved at synde imod Gud og tale tvivl og vantro. Vi ville ikke længere snuble af sted og knurre, sørge og dække Guds alter med vore tårer. Hvis vi ville betragte Jesus, tro på hans ord, ville vi genspejle hans billede, som har kaldt os ud af mørket til sit underfulde lys, og hvilken bølge af herlighed ville ikke kastes tilbage fra jorden til Himmelen!    
Guds ord må ophøjes med pen og stemme; forsøm det ikke; det er det mest tåbelige at holde den manna ude af syne som verden vansmægter efter. Det er ikke Guds plan at hans ord skal gives et sekundært sted i vort uddannelsessystem. Vi ønsker at Guds ord er vor vejleder. Det er vort lys; uden dens guddommelige stråler famler vi i mørke. Dens studium kræver disciplin der styrker, ophøjer og beriger sjælen. Den giver os alle gode gerninger, og vejleder os til sikre stier og høje virksomheder. Det er Guds visdom.    
Helligånden gives til alle som tager agt på dens stemme; den renser, og helliger. Ikke en sjæl er sikret uden denne, for alle kæmper med naturlige karaktermangler, med syndige tilbøjeligheder. Hvem er så tåbelig at tro at de kan kæmpe enhændigt med fjender, som har overgået dem igen og igen? Hjertet behøver hele tiden at blive blødgjort og underlagt Kristi Ånd. I modsætning til verden, ja endog med dem som har med Guds sags fremme at gøre, vokser hjertet sig hårdt og selvisk, medmindre det hele tiden kommer i kontakt med den Uendelige Kærligheds hjerte. Samvittigheden bliver hård og svag, når vi ikke modtager strålerne fra Retfærdighedens sol. Dem som bilder sig selv ind at de med sikkerhed kan tage tid til forretninger, uden særlige tider til bøn, offentligt eller privat, får ingen åndelig styrke fra al lysets og kraftens kilde, de er under fjendens bedrag.    
Alle bør vægre sig ved at acceptere og have ansvarsfulde stillinger, uden daglig og timelig helligelse til Kristus, og fuldstændig overgivelse til Guds vilje. De skal passe på at støde på fristelser, medmindre deres sjæle er under Kristi forvandlende nåde og de har besluttet sig for at spørge for hvert skridt de tager: "Er dette vejen Herre?" og spørge, "Herre, hvad vil du at jeg skal gøre?"  

5 12 1892 The Signs of the Times Vejen til Kristus I - Den guddommelige norm   
 Guds bud er omfattende og vidtrækkende. I få ord åbenbarer de alt det menneskene kan finde på at gøre. "Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte og af hele din sjæl og af hele dit sind og af hele din styrke. .. Du skal elske din næste som dig selv." (Mark 12,30-31). Disse ord viser længden og bredden, højden og dybden i Guds lov, for Paulus siger: "Kærligheden er altså lovens fylde." (Rom 13,10). Bibelen siger at "synd er lovbrud." (1Joh 3,4). Guds ord siger også: "Alle har syndet og har mistet herligheden fra Gud." (Rom 3,23). "De er alle kommet på afveje, alle er fordærvede; ingen gør godt, ikke en eneste." (vers 12).    
Mange bliver bedraget når det gælder deres sande tilstand. De forstår ikke at det naturlige hjerte er mere fyldt af svig end noget andet, og helt igennem fordærvet. De klæder sig i deres egen retfærdighed, og er tilfredse med at nå op til deres egen menneskelige standard for karakteren. Men de kommer skæbnesvangert til kort når de ikke når op til den guddommelige standard, for i sig selv kan de ikke møde Guds krav.      
Vi kan prøve at måle os med os selv eller med hverandre, og vi kan måske mene at vi er lige så gode som denne eller hin, men i dommen vil spørgsmålet være: Opfylder vi himmelens krav? Når vi op til den guddommelige standard? Er vort hjerte i harmoni med himmelens Gud?    
Alle mennesker har overtrådt Guds lov, og som lovovertrædere er vi håbløst fortabt, for vi er Guds fjender og ude af stand til at gøre nogen god gerning. "For det, kødet vil, er fjendskab med Gud; det underordner sig ikke Guds lov og kan det heller ikke." (Rom 8,7). Når menneskene ser ind i det moralske spejl, Guds hellige lov, opdager de at de er syndere, og de bliver overbevist om deres syndige tilstand og at de er under lovens retfærdige dom. Men de bliver ikke overladt til sig selv, i den håbløse stilling synden har bragt dem i, for han som var Gud lig, gav sit liv på Golgata for at frelse overtræderen fra fortabelse. "For således elskede Gud verden, at han gav sin enbårne søn, for at enhver, som tror på ham, ikke skal fortabes, men have evigt liv." (Joh 3,16).      
Jesus var himmelens majestæt, englenes kære leder, og med glæde udførte de hans befalinger. Han var et med Gud, "i Faderens favn." (Joh 1,18). Han så det alligevel ikke som noget mål at være Gud lig, så længe menneskene var fortabt i synd og elendighed. Han steg ned fra sin trone, lagde sin krone og det kongelige septer væk og klædte sin guddom i menneskelighed. Han fornedrede sig selv til korsets død, for at mennesket kunne blive ophøjet til at sidde med ham på hans trone. I ham har vi et fuldstændigt offer, et guddommeligt sonoffer, en mægtig frelser, som helt og fuldt kan frelse dem som kommer til Gud ved ham. Han kommer for at åbenbare Faderen, for at forsone menneskene med Gud og gøre dem til nye mennesker, genskabt i hans billede som skabte dem.      
Jesus er vort sonoffer. Vi kan ikke gøre soning for os selv, men i tro kan vi tage imod soningen som er blevet udført. "For også Kristus led én gang for menneskers synder, som retfærdig led han for uretfærdiges skyld for at føre jer til Gud." (1Pet 3,18). "I ved jo, at det ikke var med forgængelige ting som sølv eller guld, I blev løskøbt. .. med Kristi dyrebare blod som af et lam uden plet og lyde."(1Pet 3,18-19). Det var med et uendeligt stort offer og en ubeskrivelig lidelse, vor genløser gjorde frelsen mulig for os. I denne verden var han ukendt og upåagtet, for at han med sin fornedrelse og ydmygelse kunne løfte menneskene op til evig ære og udødelig glæde i himmelen. Han led ufatteligt i de tredive år han var i verden. Vejen fra krybben til Golgata var formørket af sorg og smerte. Han var en smertens mand, vel kendt med sorg. Han led en hjertesorg så stor, at en menneskelig pen ikke kan skildre den. Han kunne i sandhed have sagt: "Se jer omkring, om der findes en smerte som den, der ramte mig." (Klages. 1,12).    
Han som aldrig havde syndet, tog al verdens synd på sig. Den skyldfrie bar syndernes straf. Han var uskyldig, men gav sig selv som stedfortræder for dem. Skylden for al synd tyngede verdens frelser ned. Alle menneskets onde tanker, ord og gerninger blev han straffet for, fordi han var blevet menneskenes stedfortræder. Selv om syndeskylden ikke var hans, blev han knust for menneskenes overtrædelser. Han som ikke vidste af synd, blev gjort til synd for os, for at vi i ham skulle få Guds retfærdighed.      
Vor guddommelige stedfortræder blottede frivilligt sit bryst for retfærdighedens sværd, for at vi ikke skulle gå fortabt, men have evigt liv. Jesus sagde: "Derfor elsker Faderen mig, fordi jeg sætter mit liv til for at få det tilbage. Ingen tager det fra mig, men jeg sætter det til af mig selv. Jeg har magt til at sætte det til, og jeg har magt til at få det tilbage. Og det har  min fader påbudt mig at gøre" (Joh 10,17-18). Intet menneske og ingen engel kunne have sonet straffen for synden. Jesus var den eneste som kunne frelse oprørske mennesker. I ham var det guddommelige og det menneskelige forenet, og det var dette som gav sonofferet på Golgata værdi. På korset mødte godhed og sandhed hverandre, retfærd og fred kyssede hverandre.    
Når syndere ser Frelseren lide døden på Golgata, og forstår at han som lider, er guddommelig, må de spørge hvorfor dette store offer blev givet. Korset peger på Guds hellige lov som var blevet overtrådt. Kristi død er et uigendriveligt argument for Guds lovs retfærdighed og uforanderlighed. I en profeti om Kristus, siger Esajas: "For sin retfærdigheds skyld  vil Herren gøre sin belæring stor og herlig." (Es 42,21). Loven har ingen magt til at tilgive overtræderen. Den har som opgave at pege på fejlene som er gjort, for at syndere skal blive klar over, at de har behov for ham som er mægtig til at frelse, en som kan være deres stedfortræder og retfærdighed. Jesus kan dække syndernes behov, for han har sonet overtrædernes synd. "Men han blev gennemboret for vore overtrædelser og knust for vore synder. Han blev straffet, for at vi kunne få fred, ved hans sår blev vi helbredt." (Es 53,5).       
Herren kunne have forkastet synderne og fuldstændig tilintetgjort dem, men han valgte en udvej som kostede mere. I sin store kærlighed giver han håb til dem som var uden håb, idet han gav sin enbårne Søn til soning for verdens synd. Og eftersom han har tømt hele himmelen i denne ene rige gave, vil han ikke nægte mennesker nogen form for hjælp til at tage imod frelsen og blive Guds arvinger og Kristi medarvinger.      
Kristus kom for at åbenbare Guds kærlighed for verden og dermed drage alle mennesker til sig. Han siger: "Og når jeg er blevet ophøjet fra jorden, vil jeg drage alle til mig." (Joh 12,32). Det første sted på frelsesvejen er at reagere når Kristi kærlighed drager os. Gud sender det ene budskab efter det andet og formaner menneskene til at vende om, for at han kan tilgive dem. Skal hans indbydelser være forgæves? Skal hans tilbud om nåde overses, og hans kærlighed blive forkastet? Da afskærer menneskene sig fra den eneste mulighed fra frelse, for Gud kan kun tilgive den som angrer. Ved åbenbaringen af sin kærlighed, og ved Åndens påmindelser formaner han menneskene til at angre og vende om, for anger og omvendelse er en Guds gave. Den han tilgiver, hjælper han først til at angre.      
Menneskene oplever deres største glæde når de oprigtigt angrer deres overtrædelse af Guds lov og når frem til troen på Kristus som syndernes frelser og talsmand. For at menneskene skal forstå hvilken glæde og fred Guds tilgivelse giver, drager Kristus dem ved åbenbaringen af sin kærlighed. Hvis de reagerer når han drager dem, og overlader sig til hans nåde, vil han lede dem skridt for skridt til fuld kundskab om ham  selv. Dette er det evige liv.       
Kristus kom for at åbenbare Guds retfærdighed og kærlighed, så Israel skulle få omvendelse og syndernes forladelse. Når synderen ser Jesus, løftet op på korset, hvor han lider straffen for overtrædernes skyld, og de i åbenbaringen af den forfærdelige død på korset, ser Guds afsky for det onde og hans kærlighed til faldne mennesker, vil de angre deres overtrædelse af den lov som er hellig, retfærdig og god. De tror på Kristus fordi han er blevet deres stedfortræder og talsmand. Gud viser den angrende synder sin nåde og sandhed. Han tilgiver og viser kærlighed.      
Men Satan vil ikke lade et menneske slippe fri fra syndens favntag, hvis han kan forhindre det. Da Gud ofrede sin Søn, gav han sin bedste gave, og himmelens rige skatte står til vor rådighed. Selv om hele himmelen er blevet udøst i denne ene, rige gave, vil fjenden fortælle et angrende menneske at Gud er hård og ubøjelig og ikke villig til at tilgive overtræderen. Ved forskellige anledninger har jeg fået brev fra personer som var fortvivlede over deres synd. En og anden har skrevet: "Jeg er bange for der ikke er nogen hjælp for mig. Findes der noget håb for mig?" Disse stakkels mennesker har fået dette svar: "Stol på Gud, der er brød nok i hans hus. Stå op og gå til din Far. Han ser dig langt borte og går dig i møde. Han elsker dig og er nådig mod dig."      
Når fjenden kommer som en stormflod og forsøger at overvælde dig med tanker om din synd, skal du sige til ham: Jeg ved at jeg er en synder. Hvis jeg ikke var det, ville jeg ikke være kommet til Frelseren. For han siger: "Jeg er ikke kommet for at kalde retfærdige, men syndere." (Mark 2,17). Og fordi jeg er en synder, har jeg ret til at komme til Jesus. Jeg er fuld af synd og urenhed, men han led og døde og tog forbandelsen på sig, den forbandelse som skulle have ramt mig. Jeg kommer, jeg tror og jeg påberåber mig hans løfter, at "enhver som tror på ham, ikke skal fortabes, men have et evigt liv." (Joh 3,16).      
Vil en sådan bøn fra en angrende sjæl blive afvist? Nej, aldrig! Kristi lidelse og død er beviset på hans grænseløse kærlighed til menneskene. Han både kan og vil frelse alle som kommer til Gud ved ham.      
Kom da som et lille barn til Gud, og kast dig for hans fødder som en angrende synder. Vi behøver ikke fare op til himmelen for at hente Jesus ned, eller stige ned i afgrunden for at hente ham op, for han er altid nær hos os. Han siger: "Se, jeg står ved døren og banker på; hører nogen mig og åbner døren, vil jeg gå ind til ham og holde måltid med ham og han med mig." (Åb 3,20). Kristus er mere end villig til at tage vort hjertes tempel i besiddelse, hvis vi vil lukke ham ind. Han siger at han står for hjertedøren og banker. Hvorfor kommer han da ikke ind? Er det fordi kærligheden til synd har lukket hjertedøren? Når vi er villige til at give afkald på synden og bekende vor skyld, vil hindringerne mellem sjælen og Frelseren blive fjernet.      

12 12 1892 The Signs of the Times Vejen til Kristus II - Overgivelse og bekendelse   
 Når vi angrer vor synd, behøver vi ikke gå i kloster som Luther gjorde, og pålægge os selv bodsøvelser som soning for vor synd, og tro at vi ved det kan vinde Guds velbehag. Spørgsmålet lyder: "Skal jeg give min førstefødte for min overtrædelse, min livsfrugt for min synd? Menneske, du har fået at vide, hvad der er godt, hvad Herren kræver af dig: Du skal handle retfærdigt, vise trofast kærlighed og årvågent vandre med din Gud." (Mika. 6,7-8). Og salmisten siger: "Et sønderbrudt og sønderknust hjerte afviser du ikke, Gud." (Sl 51,19). Johannes skriver: "Hvis vi bekender vore synder, er han trofast og retfærdig, så han tilgiver os vore synder og renser os for al uretfærdighed." (1Joh 1,9). Den eneste grund til at vi ikke har fået syndsforladelse er, at vi ikke har bekendt overfor ham som vi har såret med vore overtrædelser og gennemboret med vor synd, at vi er overtrædere og behøver hans nåde. Når bekendelsen kommer fra hjertedybet, vil den finde vejen til Guds hjerte, for Herren er nær hos den som har et sønderknust hjerte, og han frelser den som har en knust ånd.    
Det er en stor misforståelse, og tro at det og bekende sin synd vil skade vort omdømme og gøre at man mister indflydelse blandt medmennesker. Mange som har en sådan forkert opfattelse, ser at de har gjort noget forkert, men de bekender det ikke. De undlader at gøre op med den uret de har begået mod andre, og ved deres eget liv forbitrer de andres livsvej og lægger en mørk skygge over den. Det vil ikke skade dit gode omdømme at bekende din synd. Få vækket den falske følelse af at være noget. Fald på klippen og bliv knust, og Kristus vil give dig den sande og himmelske værdighed. Stolthed, selvophøjelse og selvretfærdighed må ikke forhindre nogen i at bekende deres synd, så de går glip af løftet: "Den, der vil skjule sine overtrædelser, går det ikke godt, men den, der bekender dem og holder op med dem, finder barmhjertighed." (Ordsp. 28,13). Forsøg ikke at skjule noget for Gud, og undlad ikke at bekende det du har gjort galt mod andre. "Bekend derfor jeres synder for hinanden, og bed for hinanden om, at I må blive helbredt." (Jak. 5,16). Mange synder bliver ikke bekendt, og de vil møde synderen på dommens dag. Det er langt bedre at gøre sig færdig med dem nu, bekende dem og blive dem kvit, mens han som var vort sonoffer, fremdeles taler vor sag. Forsøm ikke at blive klar over hvad Gud ønsker i et sådan tilfælde. Din egen sjæls sundhed og andres frelse afhænger af den måde du løser dette spørgsmål på. "Ydmyg jer derfor under Guds stærke hånd, så vil han ophøje jer, når tiden kommer, og kast al jeres bekymring på ham, for han har omsorg for jer." (1Pet 5,6-7). Det er den ydmyge og sønderknuste som kan fatte noget af korsets og Guds kærlighed. Rige velsignelser får de som opfylder betingelsen for at få del i Guds nåde.    
Vi må overgive os til Gud, så han kan forny og hellige os og gøre os skikket for himmelen. Vi må ikke sætte vor lid til fremtiden. Det er i dag vi skal give os selv til ham og nægte at være syndens tjenere. Tror du at du kan slippe synden lidt efter lidt? Giv slip på det alt sammen nu. Afsky det Jesus afskyr, og elsk det Jesus elsker. Har han ikke ved sin død og ved sine lidelser gjort det muligt for dig at blive renset for synd? Når vi begynder at forstå at vi er syndere, og vi falder på klippen og bliver knust, vil de evige arme omslutte os, og vi kommer nær til Jesu hjerte. Der bliver vi grebet af hans kærlighed og får afsky for vor egen uretfærdighed. Vi må komme nærmere foden af korset. Jo mere vi ydmyger os der, desto større vil Guds kærlighed blive. Kristi nåde og retfærdighed vil ikke kunne gavne den som føler sig frisk, som synes han er rimelig god og er tilfreds med sin egen tilstand. Der er ikke plads til Jesus i det hjerte som ikke forstår at det behøver lys og hjælp.      
Jesus siger: "Salige er de fattige i ånden, for Himmeriget er deres." (Matt 5,3). Der er en fylde af nåde hos Gud, og vi kan få et rigt mål af hans Ånd og kraft. Nøjes ikke med at leve på selvretfærdighedens avner, men gå til Herren. Han har en pæn klædning til dig, og hans arme er åbne for at tage imod dig. Kristus vil sige: "Tag de snavsede klæder af ham og klæd ham i højtidsklæder."    
Men skal vi vente til vi føler at vi er blevet renset? Nej, Kristus har lovet: "Hvis vi bekender vore synder, er han trofast og retfærdig, så han tilgiver os vore synder og renser os for al uretfærdighed." (1Joh 1,9). Guds ord siger at Gud har godtaget dig. Du må ikke vente på at blive fyldt med vidunderlige følelser før du kan tro at Gud har hørt din bøn. Dine følelser skal ikke være retsnoren for dig, for følelser er lige så ustabile som skyerne. Du må have et fast grundlag for din tro. Herrens ord er mægtigt og du kan stole på det. Han siger: "Bed, så skal I få." Se hen til Golgata. Har Jesus ikke sagt at han er din talsmand? Har han ikke sagt at hvis du beder om noget i hans navn, skal du få det du beder om? Du må ikke stole på din egen godhed eller dine gode gerninger. Du skal stole på retfærdighedens sol. Du skal tro på at Kristus har tilgivet din synd og tilregnet dig sin retfærdighed.      
Du må komme som en angrende synder og i Jesu navn, han som er din guddommelige talsmand. Du kommer til en nådig Far som gerne tilgiver, og du må tro at han vil gøre det han har lovet. De som ønsker at blive velsignet af Gud, må banke på, vente ved nådens trone med fuld tillid, og sige: Du, Herre, har sagt: "Den som beder, han får, og den som leder han finder, og den som banker på, for ham bliver der lukket op." Herren ønsker at de som søger ham, skal tro på ham som kan gøre alt for dem.      
Ved nogle velkendte eksempler forsøger Jesus at vise os, hvor villig Gud er til at høre og besvare vore bønner. Han siger: "Eller hvem af jer vil give sin søn en sten, når han beder om et brød, eller give ham en slange, når han beder om en fisk? Når da I, som er onde, kan give jeres børn gode gaver, vor meget snarere vil så ikke jeres fader, som er i himlene, give gode gaver til dem, der beder ham." (Matt 7,9-11). Ved eksemplet om forældrenes naturlige kærlighed til deres børn, viser Kristus at Gud er villig til at hjælpe. Hvilken far ville nægte sit barn mad når det beder om det? Skal vi vanære Gud ved at tro at han ikke vil høre sine børns bønner? Kan vi tænke os forældre, som ville narre deres børn ved at love dem noget, blot for at kunne skuffe dem? Ville en far love børnene god og nærende mad, og bagefter give dem sten? Når mennesker som er onde, giver børnene gode gaver, hvor meget mere skal da ikke den Far som er i himmelen, give gode gaver til dem som beder ham? Herren lover at give Den Hellige Ånd til dem som beder ham om det.    
Når synderen tror, og angrer og bekender sin synd,  lægger Kristus sin retfærdighed til for at det faldne menneskes bøn kan stige op til Gud som en vellugtende røgelse, og Guds nåde bliver givet til den troende. Jesus siger til ængstelige, angrende mennesker at de skal søge ly hos ham og slutte fred med ham (Es 27,5). "Kom, lad os gå i rette med hinanden, siger Herren. Er jeres synder som skarlagen, kan de blive hvide som sne; er de røde som purpur, kan de blive som uld." (Es 1,18). Vil du lade Herren gøre sagen op med dig? Vil du lade din trofaste skaber bevare dig? Kom og lad os leve i lyset fra hans ansigt og bede som David: "Rens mig med isop for synd, vask mig hvidere end sne." (Sl 51,9). Rens i tro dit hjerte med Jesu blod, for det alene kan gøre dig hvidere end sne. Men du siger måske: "At jeg må give afkald på alle mine afguder, vil knuse mit hjerte." At opgive alt for Gud bliver sammenlignet med at falde på klippen og blive knust. Vi må give afkald på alt for ham, for hvis vi ikke bliver knust, er vi værdiløse.      
Når du vender dig fra de skjulte brønde som ikke holder på vand, og i Jesu, din talsmands navn kommer direkte til Gud og beder om det du behøver, vil Kristi retfærdighed blive åbenbaret som din retfærdighed og Kristi fortjeneste som din fortjeneste. Da vil du forstå at retfærdighed kan du kun opnå ved tro på Kristus, for i ham er Guds fuldkomne karakter blevet åbenbaret, i hans liv kom hellighedens principper til syne. Ved blodet fra Kristi sonoffer bliver synderen løst fra trældom og fordømmelse. Ved den syndfrie stedfortræders fuldkommenhed kan han i ydmyghed holde alle Guds bud. Uden Kristus er han under lovens fordømmelse og er stadig en synder, men ved troen på Kristus bliver han retfærdiggjort for Gud.     

19 12 1892 The Signs of the Times Vejen til Kristus III - Kom, søg og find   
 Det er ikke muligt for menneskene at frelse sig selv, men de kan bedrage sig selv på dette område. Kristi retfærdighed alene kan give dem frelse, og dette er Guds gave. Dette er bryllupsklædningen som du må have på, hvis du skal have del i Lammets bryllupsmåltid. Uden tøven må troen gribe fat i Kristus, og du vil blive til en ny skabning i ham, et lys for verden.       
Kristus bliver kaldt "Herren min retfærdighed". Når vi i tro tager imod denne Guds gave, vil vi prise Gud, og vi vil kunne sige til andre: "Se, dér er Guds lam, som bærer verdens synd." (Joh 1,29). Da vil vi kunne fortælle de fortabte om frelsesplanen, fortælle dem, at mens hele verden ligger under syndens forbandelse, åbenbarede Herren for den faldne og håbløse synder, de nødvendige betingelser for at få nåde, og hvad hans nåde betyder. Nåde er godhed og hjælp du ikke fortjener. Englene, som ikke har personligt kendskab til synden, forstår ikke hvad det vil sige at finde nåde, men vor syndige natur behøver den nåde en barmhjertig Gud kan vise. Det var nåden som sendte Frelseren ud for at lede efter os som var fortabte, og bringe os tilbage til folden.      
Føler du at du mangler noget? Hungrer og tørster du efter retfærdighed? Da er dette beviset på at Kristus virker i dig og skaber denne følelse af nød, for at du skal søge ham som ved sin Ånd kan gøre det for dig, det, som du ikke selv kan gøre. Herren sætter ingen andre betingelser end at du hungrer og tørster efter hans nåde og vejledning, og at du længes efter hans kærlighed. At du beder, viser at du indser dit behov, og hvis du beder i tro, vil du få. Herren har lovet dette, og han svigter ikke. At du føler og ved at du er en synder, er tilstrækkelig grund til at kunne bede ham om nåde og barmhjertighed. Betingelsen for at komme til Gud er ikke at du er hellig, men at du skal bede Gud om at rense dig for al synd og urenhed. Hvorfor da vente længere?      
Når Satan kommer for at kaste skygge mellem dig og Gud, dersom han anklager dig for det du har gjort, og frister dig til at mistro Gud og tvivle på hans nåde, så sig: Jeg må ikke lade min svaghed komme mellem mig og min Gud, for han er min styrke. Mine mange synder er lagt på Jesus, min guddommelige stedfortræder og mit sonoffer. "Intet bringer jeg til dig, kun til korset klynger jeg mig."    
Ingen mennesker kan finde noget godt i deres karakter som kan anbefale dem hos Gud, eller sikre dem at de bliver godt modtaget. Kun ved Jesus, som Faderen gav for at verden skulle have liv, kan synderen få adgang til Gud. Jesus alene er vor forløser, vor talsmand og mellemmand. I ham alene har vi håb om tilgivelse, fred og retfærdighed. Det er i kraft af Kristi blod at syndens menneske kan blive genskabt. Kristus er den hellige røgelse som gør din bøn acceptabel for Faderen. Da kan du sige: "Just som jeg er, ej med et strå af egen kraft at bygge på, for i dit blod at frelse få. Jeg kommer her, o du, Guds lam."    
At komme til Kristus kræver ingen åndelig anstrengelse eller anfægtelse. Det består ganske enkelt i at godtage de betingelser for frelse som Herren har forklaret i sit ord. Velsignelsen er fri for alle. Indbydelsen lyder: "Kom, alle I, der tørster, kom og få vand! Kom, I, der ingen penge har! Køb korn, og spis! Kom og køb korn uden penge, vin og mælk uden betaling! Hvorfor betaler I penge for noget, der ikke er brød, jeres løn for noget, der ikke mætter? Hør dog på mig, så skal I spise godt og svælge i fede retter." (Es 55,1-2).    
Kom, led og find! Kraftkilden er tilgængelig, den er fuld og den er fri. Kom med et ydmygt hjerte, og tro ikke at du må gøre gode gerninger for at fortjene velvilje hos Gud, eller at du må forbedre dig for du kan komme til Kristus. Du magter ikke at gøre noget godt, og du kan ikke forbedre din stilling. Uden Kristus har vi ingen værdi og ingen retfærdighed. Vor syndighed, vor svaghed og vor menneskelige ufuldkommenhed gjorde det umuligt for os at komme til Gud uden at være klædt i Kristi pletfrie retfærdighed, men med den retfærdighed vi får ved troen på Kristus. I det navn som er over alle navne, det eneste blandt mennesker som vi kan blive frelst ved, kan vi da påberåbe os Guds løfte og sige: "Herre, tilgiv mig min synd. Jeg lægger min hånd i din for at få hjælp. Jeg behøver den, for ellers går jeg til grunde. Nu tror jeg."Frelseren siger til den angrende synder: "Ingen kommer til Faderen uden ved mig." (Joh 14,6). "Alt, hvad Faderen giver mig, skal komme til mig, og den, der kommer til mig, vil jeg aldrig vise bort" (Joh 6,37). "Jeg er din redning!" (Sl 35,3).      
Når du tager imod Kristi kald og slutter dig til ham, viser du frelsende tro. At snakke om religiøse spørgsmål på en overfladisk måde, og bede om åndelige velsignelser uden virkelig længsel i hjertet og en levende tro, nytter kun lidt. Den nysgerrige mængde som Jesus var omgivet af, fik ikke del i den livgivende kraft ved den kontakt. Men da den stakkels lidende kvinde som havde været uren i tolv år, kom frem og rørte ved hans klæder, følte hun denne helbredende kraft. Hun berørte ham i tro, og Jesus mærkede denne berøring. Han mærkede at der  gik en lignende kraft ud af ham, og han snoede sig igennem mængden og sagde: "Hvem var det, som rørte ved mig?" (Luk 8,45). Disciplene blev forbavsede over dette spørgsmål og svarede: "Mester, folk trykker og trænger sig ind på dig fra alle kanter. Men Jesus sagde: Der var nogen som rørte ved mig, for jeg mærkede en kraft som gik igennem mig. Da kvinden opdagede at det ikke kunne skjules, kom hun skælvende frem. Hun kastede sig ned for ham og fortalte, så alle hørte på, hvorfor hun havde rørt ved ham, og hvordan hun var blevet rask igen med det samme. Da sagde Jesus til hende: Datter, din tro har frelst dig. Gå bort med fred" (Luk 8,45-48). Den tro som resulterer i en levende forbindelse med Kristus, er et udtryk for at det blot er ham vi ønsker kontakt med, at vi er helt afhængige af netop ham, og at vi overgiver os helt til ham. Den slags tro er virksom ved kærlighed og renser sjælen. I Kristi efterfølgeres liv leder den til sand lydighed mod Guds bud, for kærlighed til Gud og mennesker vil være resultatet af en levende forbindelse med Kristus. "Den, der ikke har Kristi ånd, hører ikke ham til." (Rom 8,9).    
Jesus siger: "Jeg er vintræet, I er grenene. Den, der bliver i mig, og jeg i ham, han bærer megen frugt; for skilt fra mig kan I slet intet gøre." (Joh 15,5). Kan vi tænke os en mere intim forbindelse end dette? Fibrene i grenen er identiske med dem som findes i træet. Tilgangen af liv, kraft og næring går uhindret og uden at standse, fra træet til grenene. Roden sender sin næring gennem grenene. Sådan er også den troendes forhold til Kristus, hvis han bliver i Kristus og får sin næring fra ham. Men denne åndelige forbindelse mellem Kristus og mennesket kan kun komme i stand ved udøvelsen af personlig tro. "Uden tro er det umuligt at behage ham." (Hebr 11,6). Det er troen som sætter os i forbindelse med himmelens kraft og giver os styrke i kampen mod mørkets magter. "Den sejr, som har overvundet verden, er vor tro." (1Joh 5,4). Troen gør Guds eksistens og nærværelse virkelig for os. Idet vi forsøger at gøre alt til hans ære, opdager vi mere og mere af skønheden i hans karakter og det vidunderlige ved hans nåde. Vi får åndelig styrke, for vi indånder himmelens atmosfære og forstår at med Gud ved vor højre hånd, skal vi ikke rokkes. Vi bliver løftet op over verden og ser ham som er den herligste blandt ti tusinder. Ved at betragte ham bliver vi forvandlet til at ligne ham og bære hans billede.      

26 12 1892 The Signs of the Times Vejen til Kristus IIII - Eet med vintræet   
 Er nogen i Kristus, er han en ny skabning. Det gamle er forbi, se, noget nyt er blevet til. (2Kor 5,17). Det er kun guddommelig kraft som kan give menneskehjertet nyt liv og fylde sjælen med Kristi kærlighed, noget som altid giver sig udslag i kærlighed til dem han døde for. Åndens frugt er kærlighed, glæde, fred, overbærenhed, godhed, trofasthed, tålmodighed og selvbeherskelse. Når en person er omvendt til Gud får han en ny motivering. Han elsker det Gud elsker, for med den gyldne lænke er livet da bundet til de urokkelige løfter i Jesu liv. Kærlighed, glæde og fred og en ubeskrivelig taknemmelighed vil fylde sjælen, og de som bliver velsignet på den måde, vil sige: Din hjælp giver mig styrke. (Sl 18,35).      
Men de som venter på at få en magisk forandring at se af deres karakter, uden en energisk indsats i kampen mod synden, vil blive skuffede. Vi har ingen grund til at være bange, så længe vi ser hen til Jesus, ingen grund til at tvivle på at han helt og fuldt kan frelse dem som kommer til ham. Men vi må stadig være på vagt over for vor gamle natur at den ikke på ny skal få overmagten, og for at fjenden ikke skal klare at lægge en snare for os som igen gør os til hans fanger. Vi må arbejde på vor frelse med frygt og bæven, for det er Gud som virker i os både at ville og at gøre hans gode vilje. Med vore begrænsede muligheder skal vi være lige så hellige på vort område som Gud er hellig på sit område. Så længe det er muligt skal vi åbenbare den guddommelige karakters sandhed, kærlighed og storhed. Som seglet der sætter sit stempel i voksen, må Den Hellige Ånd få lov til at sætte sit stempel på sjælen, og da bærer den Kristi billede.      
Vi må alle vokse i åndelig erfaring. Ofte kommer vi til kort i vore forsøg på at efterligne det guddommelige mønster. Vi vil ofte skulle bøje os og græde ved Jesu fødder, fordi vi fejler og kommer til kort, men vi må ikke miste modet. Vi må bede mere inderligt, tro mere helt og forsøge igen med et fastere forsæt at vokse op til at ligne vor Herre. Når vi ikke stoler på vor egen styrke, vil vi sætte vor lid til vor genløsers styrke og prise Gud som er vor frelser og Herre.      
Der hvor der er forbindelse med Jesus, er der kærlighed. Uanset hvad vi ellers bærer af frugt, gavner det os intet hvis kærligheden mangler. Kærlighed til Gud og næsten er selve kærnen i vor kristentro. Ingen kan elske Kristus uden at elske hans børn. Når vi er forenet med Kristus, har vi hans sindelag. Renhed og kærlighed vil da præge karakteren, og ydmyghed og sandhed vil styre livet. Selve ansigtsudtrykket ændrer sig. Når Kristus bor i hjertet, er han en forvandlende kraft, og det ydre bærer vidnesbyrd om den fred og glæde som bor i det indre. Vi optager Guds kærlighed i os, lige som grenen trækker næring fra vintræet. Hvis vi er podet ind i Kristus, og fiber for fiber er blevet forenet med det levende vintræ, vil vi bevise det ved at bære rigeligt med levende frugt. Hvis vi er forenet med lyset, vil vi være lysbærere, og med vore ord og gerninger vil vi reflektere lyset til verden. De som er sande kristne, er bundet med den kærlighedens lænke som binder himmel og jord sammen og knytter forbindelsen som skinner i Jesu Kristi ansigt, skinner ind i hans efterfølgers hjerter, til Guds ære.      
Vi bliver forandret, ved det vort sind er optaget af. Når vi mediterer over fuldkommenheden hos den guddommelige model, vil vi længes efter at blive helt anderledes end vi er nu, og at blive fornyet så vi kan bære hans billede og få del i hans renhed. Det er ved tro på Guds Søn at forandringen i karakteren finder sted, så verdens børn bliver Guds børn. De går over fra døden til livet, de bliver Åndens mennesker og tolker det som hører Ånden til. Guds visdom oplyser deres sind, og de ser de underlige ting i Guds lov. Når mennesker bliver omvendt ved sandheden, sker forvandlingen af karakteren, og de vinder stadig ny kundskab.       
De som vedbliver at være lydige mod Gud, får Kristi sindelag, og Guds vilje bliver deres vilje. De som ikke holder noget tilbage, men lader sig lede helt af Guds Ånd, vil finde at deres sind udvikles og deres opfattelsesevne vokser. I tjenesten for Gud får de en oplæring som ikke er ensidig og utilstrækkelig. De udvikler ikke en ensidig karakter, men får en symmetrisk og veludviklet karakter. Karaktersvagheder, bliver overvundet, for de som stadig holder sig nær til Gud, har et sådan forhold til Jesus at de får hans sindelag. De bliver et med Kristus og får sunde og faste principper. Opfattelsesevnen bliver klar, og de får del i den visdom som kommer fra Gud.      
Jakob siger: "Hvem af jer er vis og forstandig? Han skal vise det i gerning ved et ordentligt liv med den vises sagtmodighed." (Jak. 3,13). "Men visdommen fra oven er først og fremmest ren, og desuden er den fredselskende, mild, omgængelig, fuld af barmhjertighed og gode frugter, upartisk og oprigtig. Retfærdighed er en frugt af det, der sås i fred, og den tilfalder dem, der stifter fred." (Jak. 3,17-18). De som drikker af frelsens bæger og påkalder Herrens navn, vil have en sådan visdom. Denne frelse som tåler at blive gransket af den alt vidende Gud, den giver sejer over Guds og menneskets mægtige fjende, giver evigt liv og glæde til dem som tager imod den, og er til glæde for dem som er fattige i sig selv.    
Den dejlige lignelse som Jesus fortalte om det bortkomne får og hyrden som lod de nioghalvfems være ude på marken, og drog ud for at lede efter det som var blevet borte, er et billede på Kristi opgave, synderens tilstand og den glæde der er i himmelen over en synder som bliver frelst. Det var ikke en ligeglad hyrde  som tæller fåreflokken og sagde: "Jeg har nioghalvfems, og det vil være for meget besvær at drage ud og lede efter det som mangler. Det kommer sikkert tilbage, og da skal jeg lukke det ind, men jeg kan ikke drage ud og lede." Nej, så snart fårene er blevet borte, tæller hyrden flokken om og om igen, og når han er sikker på at der mangler et får, går han ikke til ro. Han lader de nioghalvfems være alene ude på marken, og selv om natten er mørk og stormfuld, om vejen er lang og farlig og dagen har været slidsom, giver han sig ikke før han har fundet det bortkomne får. Så lægger han det trætte og bange får  på skulderen, og fuld af taknemmelighed over at eftersøgningen ikke har været forgæves, bærer han det tilbage til flokken. Hans taknemmelighed giver sig udtryk i lovsang, og han kalder venner og naboer sammen og siger: "Glæd jer med mig, for jeg har fundet det får, jeg havde mistet." Sådan er det når en som er blevet væk, bliver fundet af fårenes store hyrde. Da glæder englene sig. "Jeg siger jer: Sådan bliver der større glæde i himlen over én synder, der omvender sig, end over nioghalvfems retfærdige, som ikke har brug for omvendelse." (Luk 15,7).  

2 01 1893 The Signs of the Times Udvalgt i Kristus   
 Mange har forvirrede idéer om hvad tro udgør, og de lever i det hele taget under deres privileger. De blander følelser og tro, og er hele tiden bedrøvede og forvirrede i sindet; for Satan udnytter alt muligt af deres uvidenhed og manglende erfaring. Gennem mange fristelser, har Satan ofte succes med at gøre erfarne kristne sortsynede og bitre, efter hans onde planer. Vi skal acceptere Kristus som vor personlige Frelser, ellers vil det ikke lykkes os at vinde sejr. Det vil ikke kunne svare for os at holde os selv på afstand fra ham, og tror at vor ven eller vor næste kan få ham som en personlig Frelser, men at vi ikke erfarer hans tilgivende kærlighed. Vi skal tro at vi er udvalgt af gud, og blive frelst ved troens erfaring, gennem Kristi nåde og Helligåndens virke, og vi skal prise og ære Gud for en så forunderlig manifestation af hans ufortjente gunst. Det er Guds kærlighed der drager sjælen til Kristus, og tages glædeligt imod, og gives til Faderen. Gennem Åndens arbejde fornyes det guddommelige forhold mellem Gud og synderen. Faderen siger: "Jeg vil være deres Gud, og de skal være mit folk. Jeg vil udvise tilgivende kærlighed imod dem, og give dem min glæde. De skal være en særlig rigdom for mig; for det folk, jeg har dannet mig, skal synge min pris."    
Faderen bringer Sin kærlighed over Sine udvalgte folk som lever i menneskers midte. Disse er det folk hvem Kristus har genløst ved prisen Sit eget blod; og fordi de regerer på at drage til Kristus, gennem Guds suveræne barmhjertig, er de udvalgt til at blive frelst som Hans lydige børn. På dem er Guds frie nåde manifesteret, den kærlighed hvorved Han har elsket dem. Enhver som vil ydmyge sig selv som et lille barn, som vil modtage og adlyde Guds Ord med et barns enkelthed, vil være blandt Guds udvalgte. Om menigheden i Efesus, skriver apostlen: - -    
 "Nåde være med eder og fred fra Gud vor Fader og Herren Jesus Kristus! Lovet være Gud, vor Herres Jesu Kristi Fader, som i Kristus har velsignet os med al den himmelske verdens åndelige velsignelse. Thi før verdens grundvold blev lagt, har han udvalgt os i ham til at være hellige og uden dadel for hans åsyn, og han har i sin kærlighed forudbestemt os til barnekår hos sig ved Jesus Kristus, ifølge sin egen viljes beslutning, til lov og pris for sin nådes herlighed, som han skænkede os i den elskede. I ham har vi forløsning ved hans blod, syndernes forladelse, så rig som Guds nåde er. Den gav han os i overstrømmende fylde tillige med al visdom og forstand, da han kundgjorde os sin viljes hemmelighed ifølge den beslutning, som han havde fattet hos sig selv, om den frelsesplan: i tidernes fylde at sammenfatte alt, både det himmelske og det jordiske, i Kristus. I ham har vi også fået vor arvelod, vi, som forud var bestemte dertil efter hans forsæt, der virker alt i overensstemmelse med sin egen viljes beslutning."    
I himmelens råd blev der taget forholdsregler for, at mennesker til trods for at have syndet ikke skulle fortabes i deres ulydighed, men for at de ved tro på Kristus som deres stedfortræder og sikkerhed kunne blive udvalgt af Gud, forudbestemt til barnekår hos sig ved Jesus Kristus ifølge sin egen viljes beslutning. Gud vil at alle mennesker skal frelses; for han har gjort rigelig foranstaltning ved at give sin enbårne Søn for at betale menneskets løsesum. De, som går fortabt, vil gå fortabt, fordi de nægter at blive adopteret som Guds børn ved Jesus. Menneskers stolthed forhindrer ham i at acceptere frelsens gave. Men menneskelig fortjeneste vil ikke give en sjæl adgang til Guds nærvær. Det som vil gøre et menneske antagelig for Gud er Kristi tildelte nåde igennem tro på hans navn. Man kan ikke være afhængig af gerninger eller lykkelige flygtige følelser som bevis på at mennesker er valgt af Gud; for de udvalgte er valgt gennem Kristus.    
Jesus siger: "Den, som kommer til mig, vil jeg aldrig støde bort." Når den angrende synder kommer til Jesus, får skyldsfølelsen og uværdigheden ham til at indse at han fortjener straf, men stoler han på Kristi barmhjertighed og kærlighed, vil han ikke vendes bort. Guds tilgivende kærlighed tilegnes, og glad taknemmelighed springer i hans hjerte af uendelig medfølelse og kærlighed for hans Frelser. Den tilvejebringelse blev gjort for ham i himlens rådssale, før verdens grundlæggelse, at Kristus kunne påtage sig straffen for menneskets overtrædelse og tildele det sin retfærdighed, overvælder det med forbavselse, og fremkalder prisende ord og taknemmelighedssange fra hans læber.    
Kristus var det slagtede Lam fra verdens grundvold. For mange har det været et mysterium hvor så mange brændofre var nødvendig i den gamle forvaltning, hvorfor så mange blødende ofre blev ført til alteret. Men den store sandhed som skulle holdes frem for mennesker, og indprentes på sind og hjerte var dette: "Uden blodudgydelse ingen tilgivelse." I ethvert blødende offer blev Guds Lam skildret, som bærer al verdens synd. Kristus Selv var det jødiske tilbedelsessystem ophavsmand, hvori åndelige og himmelske ting blev afskygget ved forbilleder og symboler. Mange glemmer disse ofres virkelige betydning; og den store sandhed, som at der var syndstilgivelse alene igennem Kristus, gik tabt for dem. Mangedobling af brændofrene, og blod af bukke og geder, kunne borttage synden.    
I den gamle ordning så mange ikke kraften i den lektie de fik i offersystemet og de var uden undskyldning Men i dag lever vi der hvor forbillede mødte modbilledet i Kristi offer for verdens synder; vi lever i en tid med større lys, og hvor få for gavn af den store og altoverskyggende sandhed at Kristus har gjort et dækkende offer for alle! Hvilken domsretfærdighed kræves der, Kristus har givet sig selv som offer og "hvorledes skal vi  da kunne undslippe, hvis vi ikke bryder os om så stor en frelse?" Dem som forkaster livets gave vil være uden undskyldning; "for således elskede Gud verden, at han gav sin enbårne Søn, at enhver som tror på ham ikke skal fortabes, men have evigt liv."  

13 02 1893 The Signs of the Times Frelsesplanen.   
 Kærlighedens lov er grundlaget for Guds herskermagt, og kærlighedens tjeneste er den eneste tjeneste, som Himmelen kan tage imod. Gud har skænket alle en fri vilje og givet mennesker evner til at værdsætte hans egenskaber og dermed evnen til at elske ham og vælge at tjene ham. Så længe de skabte væsener dyrkede Gud, var der harmoni i hele universet. Medens kærlighed til Gud var det højeste, fandtes der overflod af kærlighed til andre. Da der ikke skete overtrædelse af loven, som er en afskrift af Guds karakter, var der ingen falske toner, som skurrede i den himmelske harmoni.    
Men Gud kender alle sine værker, og fra evighedens tider har nådens pagt (hvilken ufortjent gunst) været til i Guds sind. Den kaldes den evige pagt, thi frelsesplanen blev ikke undfanget efter menneskets fald, men det var den, som "var fortiet fra evige tider, men nu er bragt for dagen, og ved profeternes skrifter efter den evige Guds befalinger, og kundgjort for alle hedninger". Rom 16,25-26.    
Hensigten og planen med nåden eksisterede fra al evighed af. Før verdens grundlag blev lagt var det efter Guds udtrykkelige råd, at menneskene skulle skabes og begaves med kraft til at gøre den guddommelige vilje. Menneskets fald med alle dets følger var ikke skjult for den Almægtige. Tanken om forløsning blev ikke tænkt bagefter; forløsningsplanen blev ikke lagt efter Adams fald, men var en evig hensigt, der fik lov til at udvirkes til velsignelse, ikke alene for dette lille atom af en verden, men til gavn for alle de verdener, som Gud havde skabt.    
For ham, som hersker i Himlene, ligger alle både fortidens og fremtidens hemmeligheder udbredt, og Gud ser bag smerten og mørket og ødelæggelsen, som synden har forvoldt, udviklingen af sit formal til kærlighed og salighed. Skønt han er omgivet af skyer og mørke, er dog retfærdighed og dom grundvolden for hans trone.    
Den guddommelige karakters herlighed åbenbaredes i skabelsen og forløsningen, i naturen og i Kristus. Da Gud på forunderlig måde viste sin kærlighed ved at give sin enbårne Søn at enhver stom tror  ikke skal fortabes, men have evigt liv", blev hans karakter åbenbaret for universets beboere. Gennem Kristus gives vor Himmelske fader til kende, som kærlighedens Gud.    
Da mennesket syndede, blev hele Himmelen fyldt med sorg; for gav mennesket efter for fristelse, blev det til fjende for Gud, del i Satanisk natur. Guds billede som han havde skabt, var blevet ødelagt og fordrejet. Menneskene karakter var ikke i harmoni med Guds karakter; for igennem synd blev mennesket kødeligt, og det kødelige hjerte er fjendskab imod Gud, er ikke underlagt Guds lov, og kan faktisk heller ikke blive det. For englene synes der at ikke være udvej for overtræderen. De ophørte med deres lovprisningssange, og igennem de himmelske sale var der knurren for den ruin synden havde forårsaget. Uden harmoni med Guds natur, uden lydighed mod hans lov ville menneskeheden gå til grunde. Da den Guddommelige lov er lige så uforanderlig som Gud selv, var der intet håb for mennesket, medmindre der kunne findes en måde, på hvilken dets overtrædelser kunne tilgives, dets natur renses og dets ånd helbredes, så den kunne genspejle Guds billede. Den guddommelige kærlighed havde udtænkt en sådan plan. Det var på grund af Satans falske fremstilling af Guds karakter, at mennesket kom til at tvivle på Guds kærlighed og betragte ham som sin fjende. Som Satan havde gjort i Himmelen, fortsatte han på jorden, han erklærede, at Guds lov var uretfærdig og dens restriktioner unødvendige. Derfor bød han menneskene, og tidligere englene, at kaste åget af og lade deres naturlige tilskyndelse være deres vejleder og lov. Han lovede frihed; men han selv er fordærvets tjener, han bragte slægten i trældomsåg, i synd, i ulykke og død. Han repræsenterede Gud som den der kræver alt, og ikke giver noget, som forlanger menneskers tjeneste til sin egen ære, men selv nægter han mennesker noget godt.     
Kristus var med Gud i skabelsesværket. Han var ét med Gud og var hans lige. Han alene, menneskenes skaber, kunne være deres frelser. Ingen engel fra Himmelen kunne åbenbare Faderen for synderen og vinde ham tilbage til samfund med Gud. Men Kristus kunne åbenbare Faderens kærlighed, thi det var Gud, som i Kristus forligte verden med sig selv. Kristus kunne være "voldgiftsmand" mellem en hellig Gud og den fortabte menneskehed, én, som kunne "lægge sin hånd på os begge". Job. 9,33 Ingen andre end Kristus kunne genløse mennesker fra lovens forbandelse. Han havde i sinde at påtage sig selv syndens skyld og skam, - synd der er så anstødelig i Guds øjne at det ville være nødvendig at adskille sig fra sin Fader. Kristus ville nå ned til dybderne i menneskernes degeneration og ve, og genoprette den angrende og troende sjæl til harmoni med Gud. Kristus, Lammet som blev dræbt fra verdens grundlag af, ofrede sig selv, som et offer og erstatning for Adams faldne sønner, i hvilket offer hele himlen var involveret i et umådeligt offer. Men således elskede Faderen verden at han gav sin enbårne Søn, at en kanal blev dannet, ved hjælp af hans forslåede hjerte, for den overflydende uendelige kærlighed for faldne mennesker. Mennesker er blevet degenereret af synd, dets natur så forvansket af ondskab, at det er umuligt for det af sin egen kraft at komme i harmoni med Gud, hvis natur er renhed og kærlighed. Men Kristus genløste ham fra lovens forbandelse, og tildelte guddommelig kraft, og ved menneskets samarbejde, kunne synderen genoprettes fra sin faldne tilstand.    
Kristi nåde alene kunne ændre stenhjertet til et kødhjerte, gøre det levende for Gud, og forvandle karakteren, så at et nedværdiget syndens barn kunne blive et Guds barn og arving til himen. Mennesket har ingen kraft til retfærdiggøre sjælen, og helliggøre hjertet. Moralsk sygdom kan kun helbredes ved den store Læges kraft. Himlens højeste gave, er Faderens enbårne søn, fuld af nåde og sandhed, var i stand til at genløse det tabte.    
Det eneste håb for faldne mennesker blev fundet i forligelse med Gud. Satan fremstillet Gud forkert, at mennesket ikke havde et sandt begreb af den guddommelige karakter. Kristus kom til verden, og gennemførte frelsesplanen, åbenbarede den kendsgening at "Gud er kærlighed."    
Da frelsesplanen blev åbenbaret for englene, fyldtes himlen med uudsigelige glæde. Glæden over en genløst verden overgik endog livets fyrstes pinsler. Genlyden igennem de himmelske sale fra den sang som englene sang over Betlehems bjerge: "Ære være gud i det højeste, og på jorden fred, god vilje for mennesker." Og det fortabte par i edens have, stod som forbrydere over for den retfærdige Dommer, og ventede på domsafsigelsen af deres fortjente overtrædelse, hørte de første toner i det guddommelige løfte. Det livsslid og sorg som synden havde pådraget dem, blev skildret for dem, før dekretet om at syndens løn er død, blev afsagt, hørte de løftet om genløsning. Selvom de må lyde under deres mægtige fjendes kraft, kan de stadig se frem til sejr, ved Kristi fortjenester. Evangeliets mysterium blev udtalt i Eden, da Gud sagde til slangen: "Jeg vil sætte fjendskab mellem dig og kvinden, mellem din sæd og hendes sæd, hun skal knuse dit hoved, og du skal hugge hans hæl." Hvis Satan kunne have rørt hovedet med sine forræderiske fristelser, ville menneskeslægten være gået tabt; men Herren har gjort målet kendt og nådemysteriets plankendt, erklæret at Kristus har knust slangen under sine fødder.    
Men mennesket er ikke kun kommet under bedragerens magt, men under jorden selv, menneskets bolig, blev bemægtiget af fjenden. Ved frelsesplanen, i form af Kristi offer, var det ikke kun mennesket der blev genløst men også dens bolig. Gennem Kristi fortjenester bliver alt det som mennesker har mistet, genoprettet. Det tidspunkt vil komme hvor der " ikke mere være noget, som er under forbandelse. Og Guds og Lammets trone skal være i staden, og hans tjenere skal tjene ham." Løftet vil fuldbyrdes: "De retfærdige arver landet og skal bo der til evig tid."    
Gennem frelsesplanen skal der virkes til et større mål end selve frelsen af mennesket og jordens genløsning. Ved åbenbaringen af Guds egenskaber i Kristus ville den guddommelige herskermagts godhed blive bevist for hele universet, Satans anklage modbevist, syndens væsen og følger klarlagt og lovens bestandighed fuldt ud påvist. Satan har erklæret at Guds lov er mangelfuld, og at det gode i universet kræver en forandring. Da han angreb loven ville han overtræde dens Ophavs autoritet, og selv vinde den yderste alliance. Men gennem frelsesplanen viste lovens forskrifter sig at være fuldkomne og uforanderlige, så herligheden og kærligheden til sidst kan rejse sig til for Gud, udover universet, tilskrive ham ære, herlighed og pris, som sidder på tronen og til Lammet for evigt og altid.<br><i>(Fortsættes.)</i> At jeg må kende ham 1226  

27 03 1893 The Signs of the Times Vokse i kristenerfaring   
 Jesus havde undervist ved lignelsen om sædemanden og sæden. Han sagde: "Se, en sædemand gik ud at så. Og idet han såede, faldt noget ved vejen; og fuglene kom, og åd det op. Men noget faldt på stengrund" og gav det udseende af at være i besiddelse af liv og kraft, men "fordi det ikke havde rod, visnede det." Matt 13,3-6. Noget faldt iblandt torne og tidsler, hvor tornenes kraftige vækst, kvalte sæden, så den ikke bar frugt; men noget faldt på den jord, som var beredt til at modtage det, og hvor det voksede op og bar frugt.    
Når jorden er blevet bearbejdet, kastes sæden ud, og ved processer, som mennesket hverken kan råde over eller forstå, begynder den at vokse og skride frem til modenhed. Jesus sammenligner Guds riges vækst med sæden og dens udvikling til fuld modenhed. Sæden er Guds ord, og den sjæl, som modtager det, siges at være født på ny, ikke af forkrænkelig, men uforkrænkelig sæd, som lever og bliver evindelig. "I er jo ikke genfødt af en forgængelig, men af en uforgængelig sæd, Guds levende og blivende ord;" 1Pet 1,23. "Og han sagde: "Med Guds rige er det ligesom med en mand, der har tilsået jorden; han sover og står op, nat og dag, og kornet spirer og vokser, uden at han ved hvordan." Mark 4,26-28.    
Lignelsen om Riget var beregnet på at skulle vise disciplene, hvorledes den kristnes karakter vokser og udvikles. Ordets gode sæd falder i hjertet, og straks begynder den første udvikling af en kristelig karakter at vise sig. Denne erfaring lignes ved de spæde blade og det lille barn. Bladene er smukke, og barnet er yndigt; men hvis ingen yderligere udvikling fandt sted, så ville vi betragte planten som mislykket og barnet som forkrøblet. Den nyomvendte skal gå frem i kundskab og vokse i nåden. Kristus holder et vågent øje med sine børn, og han er ikke uvidende om, hvorledes sæden udvikles. Fristelser vil komme, og det er kun ved en stadig, uafbrudt tillid til Frelseren, at den kristelige karakter kan udvikles til fuldkommenhed. Den omvendte må se hen til den mægtige hjælper, at han ikke skal blive overrasket, når han ikke står på sin post, og således blive forført af fjenden. Han må ikke være uvidende om Satans forførende planer eller slå sig til ro med den kundskab, han allerede har erholdt; thi "Og dette er det evige liv, at de kender dig, den eneste sande Gud, og ham, du har udsendt, Jesus Kristus." Joh 17,3.    
Den kristnes erfaring i den tid, han endnu befinder sig i den første kærlighed, er fuld af enfoldighed og  friskhed; men efterhånden som hans anledninger bliver større, bør hans erfaring udvides og hans kundskab forøges. Han bør blive stærk til at bære ansvar, og hans modenhed bør stå i forhold til den forret, han nyder; men den nyomvendte bør ikke besvære sindet med spørgsmål om, hvorledes hans fremgang og vækst skal foregå. Han må overlade sig helt til Frelseren og med frygt og bæven arbejde på, at det, som Gud virker i ham, må komme til syne i hans liv og vandel; thi det er Gud, "som virker i jer, både at ville og at udrette efter sit velbehag." Vækst i kristelig erfaring kan kun opnås ved samarbejde med de himmelske kræfter; thi denne fremgang er en følge af tilvækst i nåden. Følende sin egen hjælpeløshed må den unge kristne stille sig der, hvor lyset skinner, og udnytte alle de anledninger, som Gud i sin nåde giver ham, for at han må kunne opnå en større erfaring og blive mere rodfæstet i Kristus, ligesom planten slår sine rødder i jorden. Hans tro må forøges, hans gudhengivenhed vedligeholdes og kærligheden blive fuldkommen, således som det fremstilles ved bladene, akset og det modne korn i akset. Han bør være levende og utrættelig i sin nidkærhed, og dersom han nærer urokkelig tillid til Kristus, så kan hans vækst foregå uden hindring, eftersom en sand erfaring i gudsfrygt vil medføre udviklingen af en kristelig karakter.     
Men hvis han ikke hvert øjeblik stoler på Kristus, så vil forøget kundskab og større fortrin have selvtillid og egenretfærdighed til følge. Den unge kristne står i fare for at glemme, at det er Kristus, som har begyndt det gode værk i ham, og at det er Kristus, som må fuldende det. Han må forkaste alle egne fortjenester og forlade sig udelukkende på hans fortjeneste, som aldrig tager fejl. Af sig selv kan et menneske intet godt gøre. Jesus sagde, "uden mig kan I slet intet gøre." Vi må kaste os i Guds hånd. Da Gud gav Kristus, skænkede han alt, og igennem Kristus har den troende fået løfte om Helligånden. Jesus sagde til disciplene: "Men Talsmanden, Helligånden, som Faderen vil sende i mit navn, han skal lære jer alt og minde jer om alt, hvad jeg har sagt til jer." Joh 14,26. Kristus ikke alene tilbyder den troende bodfærdige sjæl syndernes forladelse, men han lover ham Helligåndens bistand til enhver tid.     
Under sædens vækst i jorden kan menneskene ikke se de usynlige kræfter, som udvikler planten til fuldkommenhed, frembringende først blade, dernæst aks og endelig fuldt korn i akset. Men selv om du er ung i troen, så kan du dog vide, at du er gået over fra døden til livet, såfremt Åndens frugter kommer til syne i dit liv. Dersom du vokser i tro, i håb og i kærlighed, så kan du vide, at dit åndelige syn er blevet klarere. Dersom du ynder at dvæle ved frelses planen, ved den guddommelige karakters herlige ytringer - dersom dit hjerte brænder af taknemmelighed og glæde, når du tænker på Guds kærlighed, så kan du være forvisset om, at du er blevet oplyst af Helligånden, og at himmelske kræfter er ved at udvikle din karakter til kristelig modenhed. Det er muligt, du ikke selv mærker, at du vokser op til Kristus, det levende Hoved. Dig tilkommer det kun at overlade dine veje og din vilje til Gud. Du har kun at forlade dig helt på Gud, vidende, at du ikke selv kan skaffe vækst. En Paulus kan plante, og en Apollos kan vande, men det er Gud, som giver vækst. <br><i>Konkluderes i næste nummer</i>  

3 04 1893 The Signs of the Times Vokse i kristenerfaring   
 <i>konkluderet</i><br>Gennem livsvigtig forbindelse med Kristus, vil himmerrigets mysterier folde sig ud, og efter de evner I får, vil Herren velsigne jer, hvis I er villige og lydige. Men den unge kristne kan ofte komme ud på vanskelige steder, og i prøvende omstændigheder, ligesom for Israels børn. Fra de gamle bragte de Herren sit folk ud på disse prøvende steder så han til sidst kan give dem velsignelse. Han siger: "Og du skal komme i hu, hvorledes Herren din Gud i disse fyrretyve år har ført dig i ørkenen for at ydmyge dig og sætte dig på prøve og for at se, hvad der boede i dit hjerte, om du ville holde hans bud eller ej." Gud vidste hvad der er i hans folks hjerter, før han bragte trængsler over dem; men de kendte ikke til tilstanden i deres egne hjerter. Under trængsler og prøve blev deres mangler tydelige, og de følte faktisk at de ikke forstod dem selv. Men trængslens og fristelsens hæftige flammer fortærede dem ikke, men virkede snare for deres renselse og forfining, og hjalp dem til at udvikle en kristuslignende karakter.    
Lad den unge kristne søge at fuldbyrde alle de ansvar som han har på sig, og imødekomme forhindringer og vanskeligheder med mod, holde øjet rettet på Guds herlighed, som hans udbytte viser sig for alle. Uanset hvilke omstændigheder du sættes i, har Herren påtænkt at I skal finde hans nåde tilstrækkelig, så din kærlighed kan være mere og mere i, så du må anerkender ting som er ganske udmærkede, og fyldes med retfærdighedens frugter som er fra Kristus Jesus, til Guds ære og pris. Men hvis den kristne ikke fortsætter med at vokse, vil han gå baglæns, og hans erfaring vil  blive sygelig og ingen frugter for godt. Jesus siger: "Heri er min Fader herliggjort, at I bærer mange frugter."    
For at bære mange frugter må vi få det meste ud af vore privilegier og anledninger, blive mere og mere åndeligt sindede. Vi må bortlægge al det tarvelige, al stolthed, al verslighed, og daglig få guddommelig hjælp. Hvis I vokser åndeligt, må I bruge alle de midler som evangeliet giver, og forberedes til at få det ind i fromhed, under Helligåndens indflydelse; for frøene udvikles fra blade til fulde korn ved usynlige og overnaturlige agenter. Det løfte som Jesus har trøstet sine disciple med lige før hans forrådelse og korsfæstelse, var af Helligånden; og læren om den guddommelige indflydelse og agentur, hvilke rigdomme blev åbenbaret for dem; for denne velsignelse vil føre en række andre velsignelser med sig. Helligånden ånder på den sjæl, som ydmygt hviler i Kristus, på hans tros ophav og fuldender; og fra en sådan tro vil frugten komme frem i det evige liv. Hans indflydelse vil være en vellugt, og Jesu navn vil være en musik i hans ører, og en melodi i hans hjerte.    
Den kristne vil være en duft af liv til liv for andre, selvom han måske ikke kan forklare sin erfarings mysterier. Men han vil vide, at da skyer og mørke omgav ham, og han råbte til Herren, blev mørket spredt, og fred og glæde var i hans sjæls tempel. Han vil vide, hvordan det er at have Guds tilgivende kærlighed åbenbaret for hjertet, at erfare den fred, der overgår al forstand, at have pris og taksigelse og tilbedelse svulme op i sjælen mod ham, som har elsket os og renset os fra vore synder i sit eget blod. Han har fred gennem Jesus Kristus og glæde i Helligånden. Han er ét med Kristus, og hans sjæl er fyldt med overgivelse til hans vilje, og himmelen har fået en plads i hans hjerte, medens han er omsluttet af den guddommelige kærligheds favn. Sådanne kristne vil bære megen frugt til Guds herlighed. De vil fortolke Guds karakter rigtigt og udvise hans egenskaber til verden.    
Jesus illustrer sin medfølende barmhjertighed og ømme Guds kærlighed i mange af de lignelser han gav udtryk for, og i hans eget liv og karakter gav han os en fremstilling af uendelig kærlighed. Han fremstiller sig selv som verdens liv. Han siger: "Sandelig, sandelig siger jeg eder: den, som tror, har evigt liv." "Jeg er det levende brød, som er kommet ned fra Himmelen; om nogen spiser af det brød, han skal leve til evig tid. Og det brød, jeg vil give, er mit kød, til liv for verden." "Sandelig, sandelig siger jeg eder: hvis I ikke spiser Menneskesønnens kød og drikker hans blod, har I ikke liv i jer." Der er ingen vækst hvor der ikke er liv. Hvor der intet liv er, er der ingen frugt.    
Men hvordan kan vi vide at vi er i Kristus? - Vi kan vide det ved vor frugters karakter. Den frugt der bæres på det kristne træ er hjertets hellighed, - helhed i Kristus. Gud vil være i den kristnes tanker, og han vil elske dem som Kristus døde for. Han vil følge på selvfornægtelsens sti og hans liv vil være en duft af kærlighed til Jesus. Han vil fryde sig mere og mere over at tænke over Guds kærlighed end noget andet joden kan give. Han vil foretrække hans tydelige, hjemlige pligter frem for romannoveller, og vil være tilfreds med det sted Gud har anvist ham. Når hjertet fornyes ved Guds ånd, når der vises helligelse til Gud, kan der kun være kærlighed, taknemmelighed og pris i hjertet, fordi Jesus er inden for, herlighedens håb, og de ved at se ham, der er usynlig. Kristus er en vandkilde i ham, der udspringer til evigt liv, og Kristi sande efterfølger styrker enhvers gode hensigter, som han kommer i kontakt med. Sådanne troende er levende, voksende kristne. De fører en vellugt af hellighed med sig, og når målet af mænds og kvinders statur i Kristus Jesus.  

10 04 1893 The Signs of the Times Vinde sejr, ligesom Kristus vandt sejr   
  "Siden børnene alle er af kød og blod, måtte han også blive det ligesom de, for at han med sin død skulle gøre ham magtesløs, som har dødens magt, nemlig Djævelen, og befri alle dem, som af frygt for døden hele livet igennem havde været holdt nede i trældom. Det er jo dog ikke engle, han tager sig af, men det er Abrahams efterkommere, han tager sig af. Derfor måtte han i ét og alt blive som sine brødre for over for Gud at blive en barmhjertig og trofast ypperstepræst, der kunne sone folkets synder. For som den, der selv er blevet fristet og har lidt, kan han hjælpe dem, der fristes. Hebr 2,14-18.     
Verdens Forløser måtte gå over det samme felt, hvor Adam faldt på grund af ulydighed mod Guds lov. Guds enbårne Søn kom til verden som et menneske for at vise verden, at menneskene ved Guds kraft kunne holde Herrens lov. Han stillede sig i menneskets sted og blev stillet, ligesom Adam var stillet , og bestod i fristelser, som var stærkere, end hvad mennesker nogen sinde har mødt eller vil møde. Han modstod Satans fristelser på samme måde, som enhver anden fristet sjæl må gøre i kampen mod det onde. Han henviste Fristeren til det af Gud indblæste Ord og sagde: Der står skrevet. Kristus sejrede i fristelsen som et menneske ved at forlade sig udelukkende på Guds Ord, og ethvert menneske kan sejre, ligesom Kristus sejrede.     
Vi behøver ikke at betragte Kristi lydighed som noget, han på grund af sin guddommelige natur særlig havde anlæg for; thi han stod for Gud som menneskets repræsentant og blev fristet som menneskets stedfortræder og borgen. Dersom Kristus havde besiddet en særskilt kraft, som et menneske ikke kan råde over, så ville Satan have benyttet sig heraf til sin fordel; men Kristi mission var at fratage Satan herredømmet over menneskene, og dette kunne han alene gøre ved at vinde en åbenbar sejr. Han kom som et menneske for at blive fristet som et menneske og vise lydighed som et menneske. Kristus viste lydighed mod Gud og sejrede, ligesom mennesket må sejre. Vi ledes ofte til at drage urigtige slutninger på grund af vore fejlagtige anskuelser om vor Herres natur. At tillægge hans natur en kraft, som det ikke er muligt for et menneske at have i striden mod Satan, er at tilintetgøre hans menneskelighed. Kristi lydighed mod Faderen var den samme, som kræves af mennesket. Vi kan ikke overvinde Satans fristelser uden ved hjælp af den guddommelige kraft, som virker i os. Den Herre Jesus kom til verden, ikke for at åbenbare, hvad Gud kunne gøre i hans egen guddommelige person, men hvad han kunne gøre i mennesket. Ved tro bliver mennesket delagtigt i den guddommelige natur og overvinder enhver fristelse, som det er udsat for. Det var Himlens Majestæt, der blev et menneske, og som forringede sig, så at han påtog sig vor natur; det var ham, som blev fristet i ørkenen, og som tålte syndernes modsigelse.     
Vi skal ikke tjene Gud , som om vi ikke var mennesker, men som de, der blev genløste ved Guds Søn, og ved retfærdighed skal vi stå overfor Gud med vore synders tilgivelse, som om vi aldrig havde syndet. Vi vokser aldrig i styrke ved at grunde på, hvad vi kunne gøre, om vi var engle, men som lydige børn skal vi i tro vende os til Jesus Kristus og ved lydighed mod hans bud vise, at vi elsker Gud. Jesus blev fristet i alle måder ligesom vi, men uden synd. Jesus siger Følg mig. Hvis nogen vil...(Matt 16,24). Jesus går foran. Opsæt ikke og bliv ikke ved i ulydighed i håb om, at omstændighederne kan forandres, så at det bliver lettere for dig at adlyde. Gå fremad; thi du kender Guds vilje. (Åb 3,21).     
Edens Have med dens bedrøvelige plet af menneskelig ulydighed bør omhyggeligt sammenlignes med Getsemane Have, hvor verdens Forløser gennemgik overmenneskelige lidelser, da hele verdens synder blev væltet over på ham. Hør Guds enbårne Søns bøn: Min fader, (Matt 26,39) Og den anden gang bad han: Min fader, (Matt 26,42). Han bad atter tredje gang de samme ord. Her var det, at det hemmelighedsfulde bæger skælvede i Guds Søns hænder. Vil han tørre den blodige sved bort fra sit angstfulde ansigt og lade mennesket gå til fordærvelse? En fortabt verdens nødråb, elendighed og ødelæggelse rulles op for hans tanke. (Luk 22,44). (v. 43).     
Striden er til ende. Jesus samtykker i at bære syndens forbandelse. Han var lydig indtil døden, ja korsets død. Her ser vi, hvad der er indbefattet i Adams ulydighed, og hvad Guds Søns lydighed betyder for os. Adam betænkte ikke, hvad følgerne af hans ulydighed ville blive. Han satte sig ikke for i sit hjerte at ville trodse Gud, ligesom han heller ikke på nogen måde talte imod Gud; han handlede simpelthen i strid med Guds tydelige påbud. Hvor mange er der ikke i vor tid, som gør netop det samme! Og deres skyld er så meget større, som de har Adams erfaring og eksempel tilligemed de frygtelige følger af hans ulydighed til advarsel og til at vise dem følgerne af at overtræde Guds lov. De har derfor større lys angående denne sag og har ingen undskyldninger for at forkaste Guds autoritet. Adam standsede ikke for at overveje, hvad følgen af hans ulydighed ville blive.     
Med det overblik over stillingen, vi har fra vor tids standpunkt, kan vi se, hvad det betyder at overtræde Guds bud. Adam gav efter i fristelsen, og vi har synden og dens følger lagt klart for os til beskuelse. Når vi tænker over sagen og slutter fra årsag til følger, så ser vi, at det ikke er ulydighedshandlingens storhed, der udgør synden, men at synd består i, at man afviger fra Guds udtrykkelige vilje selv i det mindste; thi en sådan afvigelse er i virkeligheden en fornægtelse af Gud, en opsætsighed mod de love, efter hvilke han styrer. Menneskenes lykke bunder i lydighed mod Guds love. Så længe de adlyder Guds lov, er de omgivet som af en mur og bevares fra det onde. Ingen  kan afvige fra Guds tydeligt angivne fordringer og opstille sin egen regel og rettesnor, som han mener trygt at kunne følge, og alligevel have fred og glæde. Skulle enhver følge sin egen vej, så ville man få en række af regler, som passede efter den enkeltes mening og opfattelse; herredømmet ville blive revet ud af Herrens hånd, og mennesket ville gribe tøjlerne. Menneskets eget jeg ville da blive gjort til en lov. Mennesket ville blive det højeste, og Guds gode hellige vilje ville blive vanæret og tilsidesat. Hvor langt mennesket ville kunne gå ved at følge sit eget hjertes tilskyndelser, er det umuligt at sige; men overalt, hvor mennesket vælger at gå sin egen vej, bliver der strid imellem mennesket og Gud.  

17 04 1893 The Signs of the Times Vinde sejr, ligesom Kristus vandt sejr (konkluderet)   
 Siden vore første forældres fald, har lydighed ikke været anset for absolut nødvendigt. Mennesker har fulgt deres egne indbildte hjerter, som Herren har sagt er "hele tiden onde." Herren Jesus erklærer: "Jeg har holdt min faders bud." Hvordan? som et menneske? "Se, jeg er kommen for at gøre din vilje, O Gud." Over for jødernes anklager fremstod Han i sin rene, dydige og hellige karakter, og udfordrede dem til at udpege en mangel i sit liv. Han sagde: "Hvem af jer kan overbevise mig om nogen synd?" Verdens Genløser komme ikke kun for at være offer for synd, men for at være eksempel for mennesker i alle ting. Han var en lærer, en opdrager som verden aldrig havde set før. Han talte som en med myndighed, og dog indbyder han alles tillid. "Kom hid til mig, alle I, som er trætte og tyngede af byrder, og jeg vil give jer hvile. Tag mit åg på jer og lær af mig, thi jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet; så skal I finde hvile for jeres sjæle." Thi mit åg er gavnligt, og min byrde er let."    
Den almægtige Guds enbårne Søn, har ved sit ord og sit praktiske eksempel, efterladt os et tydeligt forbillede som vi skal efterligne. Ved sine ord har han uddannet os til at adlyde Gud, og ved ait eget praktiske eksempel har han vist os hvordan vi kan adlyde Gud. Det er dette arbejde han ønsker at alle mennesker skal udføre: At adlyde Gud forstandsmæssigt, og ved forskrift og eksempel lære andre hvad de må gøre for at være Guds lydige børn. Jesus har hjulpet hele verden til et forstandsmæssigt kendskab til hans guddommelige mission og arbejde. Han kom for at fremstille Fadererens krakter for vor verden; og idet vi studerer Kristi liv, ord og gerninger, får vi al mulig hjælp til uddannen i lydighed til Gud; og vi efterligner det eksempel han har givet os, vi er levende breve kendt og læst af alle mennesker. Vi levende menneskeagenter der viser verden Kristi karakter. Kristus viste os ikke kun hvordan vi skal blive lydige børn, men med sit eget liv og egen karakter viste han os hvordan vi skal gøre de ting, ser er rette og antagelige for Gud, så der er ingen grund til at vi ikke gør ede ting som er behagelige i hans øjne.    
Vi skal altid være taknemmelige over at Jesus har vist os, at mennesker kan holde Guds bud, modsætte sig Satans falsknerier, så disse holde. Den store Underviser kom til vor verden for at som menneskehedens overhoved, og derved ophøje og helliggøre menneskene ved sin hellige lydighed over for alle Guds krav, vise at det var muligt at adlyde alle Guds bud. Han har demonsteret at en livslang lydighed er mulig. Derved sætter han mennesker til at eksemplifisere sig for verden Kristi liv i deres liv, ligesom Faderen gjorde det for sønnen.    
Kristus forløste Adams skændige fejl og fald, og blev sejrherre, og bevidnede for alle ufaldne verdener og den faldne menneskehed, at mennesker ved den guddommelige kraft der blev det tilstået, kan holde Guds bud. Jesus, Guds søn, ydmygede sig selv for os, udholdt fristelsen for os, overvandt for vor skyld, for at vise os hvordan vi kan overvinde; han bandt sin interesse for menneskene med de tætteste bånd, og gav en udtrykkelig forvisning for at vi ikke skal fristes mere end vi kan klare; for i fristelsens stund vil han give en udvej.    
Det blev lovet at Helligånden vil være med dem, som kæmper for sejr, viser mægtighedens styrke ved at begave menneskeagenten med overnaturlig styrke, og instruere den uvidende i Guds riges mysterier. Helligånden skal være vor hjælper. Hvilken nytte vil det være for os at Guds enbårne søn har ydmyget sig selv, klaret den listige fjendes fristelser, og kæmpe med ham i hale hans liv på jorden, og døde, den retfærdige for den uretfærdige, så at menneskene ikke går tabt, hvis Helligånden ikke var blivet givet som et stadigt virkende og genskabende redskab, der tilføjer vore sager den kraft, som verdens Genløser har udført?    
Idet Helligånden var implamenteret i disciplene, kunne de stå fast imod afgudstilbedelse, og ophøje Herren alene. Helligånden sin førte de hellige historieres pen, nedskrev Kristi dyrebare ord og gerninger, at det kunne bringes til verden. Helligånden arbejder konstant på at henlede menneskers opmærksomhed på det store offer, der blev givet på Golgatas kors for at åbenbare Guds kærlighed til mennesket for verden og at åbne Skrifternes dyrebare løfter for den overbeviste sjæl. Det er Helligånden, der bringer Retfærdighedens Sols klare stråler til de formørkede sind. Det er Helligånden, der får menneskers hjerter til at brænde med en opvakt forstand om evighedens sandheder. Det er Helligånden, der fremstiller retfærdighedens moralske standard for sindet og overbeviser om synd. Det er Helligånden, der frembringer bedrøvelse efter Guds sind, som virker til omvendelse, og som ikke fortrydes, og inspirerer tro på ham, som alene kan frelse fra al synd. Det er Helligånden, der arbejder på at forvandle karakteren ved at trække menneskers hengivenhed fra de ting, som er timelige og dødelige, og fæste dem på den udødelige arv, det evige, som er udødeligt. Helligånden genskaber, renser og helliggør menneskene, så de kan blive medlemmer af den kongelige familie, den himmelske Konges børn.    
Jesus siger: "Følg efter mig." "Den, som følger mig, skal aldrig vandre i mørket, men have livets lys." Du må ikke anse det for at være en hård pligt. Guds bud er han udtrykte karakter, der flyder ud af et kærligt hjerter, med eftertænksomme planer, så mennesker beskyttes fra alt ondt. De skal ikke udøve en egenmægtig autoritet over mennesker, men Herren vil have at mennesker skal handle som sine lydige børn, medlemmer af hans egen familie. Lydighed er produktet og frugtet af enhed med Kristus og Faderen. "Derpå kender vi, at vi elsker Guds børn: når vi elsker Gud og gør efter hans bud. Thi dette er kærlighed til Gud, at vi holder hans bud; og hans bud er ikke byrdefulde; thi alt det, som er født af Gud, sejrer over verden; og dette er den sejr, som har sejret over verden: vor tro."    
Når vi umiskendelig hører hans røst og adlyder, vil al knurren blive slået tilbage; og vi vil overlade alle konsekvenserne til ham som gav buddet. Hvis vi, når vi ser Jesu fodspor, følger med i disse, og følger ham, skal vi få kærlighed og kraft.    
Spørgsmålet stilles ofte: "Hvilken forskel gør det hvilken dag vi holder sabbat?" Men det gør en forskel; for det samme princip gør sig gældende som i Adams sag. Han skulle sættes på den samme prøve. For han skulle bevise sin loyalitet til Gud ved lydighed, eller ved ulydighed og miste retten til livets træ. Satan kom med den samme falske tvivl. Hvilken forskel gør det om du spiser af kundskabens træ mellem godt og ondt, eller af noget andet træ i haven? Adams synd bestod i at gøre de ting Herren havde forbudt ham at gøre, og dette åbne veernes flodporte i vor verden. Vi bør meditere omhyggeligt over Kristi liv, og ønske at forstå grunden for hvorfor han overhovedet kom. Vi bør ransage skriften så Kristus har pålagt os at gøre, så vi kan kende de ting, som vidner om ham. Ved ransagelse finder vi lydighedens dyder i modsætning til ulydighedens syndighed. "Thi ligesom de mange kom til at stå som syndere ved det ene menneskes ulydighed, således skal også de mange komme til at stå som retfærdige ved den enes lydighed."    
Herren har slået bro over den afgrund som synden har gjort. Han har forbundet jorden med himlen, og begrænsede mennesker med den ubegrænsede Gud. Jesus, verdens Genløser, som vort eksempel, kunne kun holde Gus bud på same måde som menneskene kan holde dem. "Derved har han også skænket os sine dyrebare og største forjættelser, for at I ved dem skal undfly fordærvelsen i verden, som skyldes det onde begær, og få del i guddommelig natur."    
 "Og alle vi, som med utildækket ansigt skuer Herrens herlighed i et spejl, forvandles til det samme billede, fra herlighed til herlighed, eftersom det kommer fra Åndens Herre. "Den herlighed der nævnes er karakter, og ved tro forandres vi fra karakter til karakter. "Og fornyes i jeres sinds ånd og iføre jer det nye menneske, der blev skabt i Guds lighed til at leve i den retfærdighed og fromhed, som hører sandheden til." "I er verdens lys. . . . Således skal jeres lys skinne for menneskene, for at de må se jeres gode gerninger og prise jeres Fader, som er i Himlene."  

12 06 1893 The Signs of the Times "Da bygges på ældgamle tomter"*    
  "Da bygges på ældgamle tomter, du rejser længst faldne mure; da kaldes du "murbrudsbøder", "genskaber af farbare veje". Varer du din fod på sabbatten, så du ej driver handel på min helligdag, kalder du sabbatten en fryd, Herrens helligdag ærværdig, ærer den ved ikke at arbejde, holder dig fra handel og unyttig snak, da skal du frydes over Herren; jeg lader dig færdes over landets høje og nyde din fader Jakobs eje. Thi Herrens mund har talet."    
Det arbejde der forventes af dem der ærer Gud, er blevet tydeligt åbnet op for os. "Da bygges på ældgamle tomter, du rejser længst faldne mure; da kaldes du "murbrudsbøder", "genskaber af farbare veje". Denne profeti peger på det fjerde bud, som er blevet brudt ned og lagt øde. Profeten får en klasse mennesker til at se og føle vigtigheden i at ophøje den dag, som Gud har spesificeret som sin egen, som er blevet vanæret og vanrygtet af kristenverden.    
I sit andet brev til tessalonikerne udpeger Paulus den magt, som har forsøgt at nedbryde Guds lov. Han advarer de troende angående det store frafald og den gudsbespottelige antikristelige magt, der ville udvikle sig og udføre dens gerning, inden Kristus skulle komme anden gang. Han siger: "Først må jo frafaldet komme, og lovløshedens menneske, fortabelsens søn, åbenbares, han, som sætter sig imod og ophøjer sig over alt, hvad der hedder Gud og helligdom, så han tager sæde i Guds tempel og udgiver sig selv for at være Gud... Lovløshedens hemmelighed er allerede i virksomhed, kun må den, som holder igen, først fjernes. Og da skal den lovløse åbenbares (ham skal Herren Jesus dræbe med et åndepust af sin mund og tilintetgøre ved sit synlige komme)." Idet han beskriver den samme magt, siger profeten Daniel: "Han skal tale store ord mod den Højeste, og skal nedtræde den Højestes Hellige, og tænke at ændre tider og love."    
Hvor slående er disse profetier ikke  levet opfyldt af romerkirken! Denne magt har ikke blot forsøgt at ændre Guds tider og love, men bekender åbenlyst at den har gjort sådanne ændringer, og den erklærer at den ved søndagshelligholdelsen, som hviler udelukkende på dennes myndighed, anerkender den protestantiske verden Roms overherredømme. Det er det brud som er sket på Guds lov, at de folk, som Esajas bexkriver, prøver at helne.     
 "Så siger Herren: Tag vare på ret og øv retfærd! Thi min Frelses komme er nær, min ret skal snart åbenbares. Salig er den; der gør så, det menneske, som fastholder dette: Holder sabbatten hellig og varer sin hånd fra at øve noget ondt. Ej sige den fremmede, som slutter sig til Herren: "Herren vil skille mig ud fra sit folk!" . . . .  Og de fremmede, som slutter sig til Herren for at tjene ham og elske hans navn, for at være hans tjenere, alle, som helligholder sabbatten og holder fast ved min pagt, vil jeg bringe til mit hellige bjerg og glæde i mit bedehus."    
Læg mærke til betingelserne i løftet; det er for ham "der holder sig fra at besmitte sabbaten, og holder sin hånd fra at gøre noget ond." Og tidspunktet hvor dette løfte særlig gælder er når "min frelse er nær ved at komme og min retfærdighed åbenbares." Der er et særligt arbejde for Guds folk i disse sidste dage, at vende deres fødder bort fra træde på det fjerde buds sabbat, og for at ophøje det for mennesker, kalde det "en fryd, Herrens hellige, ærværdige."    
Men når sabbatens krav præsenteres, er der mange som spørger: Hvilken forskel gør det om vi holder sabbat, så længe en dag ud af syv? Vi svarer: Det er vidt forskelligt om vi adlyder eller ignorer Guds Ord. Gud har givet os sabbaten som et mindesmærke på det store skabelsesarbejde. Han siger: "Kom sabbatsdagen i hu, og hold den hellig. I seks dage skal du arbejde og gøre al din gerning, men den syvende dag er Herrens din Guds sabbat; på den skal du ikke arbejde; . . . For på seks gjorde Herren himlen og jorden, havet, og alt hvad der er i dem, og hvilede på den syvende dag; derfor velsignede Herren den syvende dag, og helligede den." Han erklærede gennem Moses: "Det er et tegn imellem mig og Israels børn for evigt." Og Israels børn inkluderer alle dem der tror på Kristus. For "hvis I tilhører Kristus så er I Abrahams sæd." Herren siger atter ved profeten Ezekiel: "Hellige mine sabbater; for de skal være et tegn mellem mig og jer, så jeg kan kende at jeg er Herren jeres Gud." Sabbaten er et tegn på Guds skaberkraft; den viser ham som den højeste, universets Skaber og opretholder, Den som vi modtager "livet, brødet og alle ting" fra, og derfra Den som vor alliance passer til.    
Satan er  besluttet på at kundskaben om Guds skabermagt, skal forbandes fra menneskers betragtninger og erindring. Men han kan ikke udføre sit forehavende sålænge det fjerde bud overholdes; for sabbaten retter menneskers tanker mod Skaberen. Derfor har Satan arbejdet gennem pavedømmet for at tilsidesætte denne forskrift. Han inspirerede den romerske kirke at "påtænke at ændre" Guds tider og love. Når den sande sabbat sættes til side, som er et tegn på Guds kraft og autoritet, og underlægge sig den institution som er tegnet på Roms overherredømme , sidder "syndens menneske" faktisk i Guds tempel, og "viser selv at han er Gud." Han vender menneskers tanker bort fra Gud, og retter dem mod sig selv, og til een hvis redskab han er - til det ondes fyrste.    
Søndagssabbaten, pavedømmets barn, er blevet acceperet af den protestantiske kirke, som har opfostret og vugget den, som var den himmelsk født. Men deres menneskelige billigelse kan aldrig give Gud accept. Det er en rivaliserende og falsk sabbat, der erstatter pladsen for den hellige dag som Gud hvilede på, som Han velsignede og helligede, og gav menneskene som et evigt minde på Skaberens arbejde. Når kendsgerningerne kommer frem for dem, vil protestanterne så i deres forsvar for søndagen, samtygge i syndens menneskes profane krav? Vil de vælge at dyrke ham i stedet for Gud.    
Kan vi, som ser sabbaten som et tegn på den levende Gud, gå med til at frasige os dette tegn? Ønsker vi at frasige os det? Eller ønsker vi at holde og bevare det tegn som Gud har givet for at udpege sit lovlydige folk? Verdens vedholdne vantro mod denne store sandhed formindsker ikke dens vigtighed. Selv om vi nægter at adlyde, forbliver det stadig at være sandhed; hvis den ikke får lov at vejlede, vil den fordømme os.    
Nu er det tiden hvor Gud kalder på os at ære Hans forskrifter, som er blevet ophævet. Ligeså snart at lyset skinner på os, skal vi søge, ved stemme og pen og indflydelse, for at gøre op med brudet på Guds lov.     
Uretfærdighedens hemmelighed, som allerede var virksom på Pauli tid, vil fortsætte sit arbejde, indtil den bliver fjernet ved Herrens andet komme. Højdepunktet i uretfærdighedens virkninger vil snart være nået. Når det land, som Herren havde bestemt til at være et tiflugtssted for hans folk, så de kunne dyrke Gud efter deres samvittigheds overbevisning; det land, som den Almægtige har holdt sin hånd over i mange år; det land, som Gud har begunstiget ved dér at ville bevare Kristi rene religion, når dette land gennem lovgivningsmagten afsværger protestantismens principper og giver støtte til Roms frafald ved at ændre Guds lov, da er det, at lovløshedens menneskes sidste værk vil blive åbenbaret. Med hele deres indflydelse og styrke vil protestanterne stille sig på pavedømmets side, og idet de ved en national forordning gennemtvinger den falske sabbat, vil de give liv og kraft til Roms forvanskede tro og genoplive dets tyranni og undertrykkelse af samvittigheden. Da vil tiden være inde for Gud til at virke med stor kraft til forsvar for hans sandhed.    
<b>Vor pligt</b><br>Profeten siger: Derefter så jeg en anden engel komme ned fra Himmelen; han havde stor magt, og jorden blev oplyst af hans herlighed. Og han råbte med vældig røst og sagde: Faldet, faldet er Babylon, den store!. . . . Og jeg hørte en anden røst sige fra himmelen: "Drag ud fra hende, mit folk! for at I ikke skal gøre jer delagtige i hendes synder og rammes af hendes plager. Thi hendes synder har hobet sig op, så de når til himmelen, og Gud har kommet hendes uretfærdigheder i hu." Åb 18,1-4. Hvornår når hendes synder til himmelen? Når Guds lov til sidst gøres ugyldig ved menneskelig lovgivning. Da vil Guds folks nød være hans anledning til at vise, hvem der er Herre over himmel og jord. Mens en satanisk kraft sætter elementerne i oprør, vil Gud sende sit folk lys og kraft, så sandhedens budskab kan blive forkyndt for hele verden.    
Herren kalder på sit folk at rejse sig i nødssituationen; menneskeagenter skal skal samarbejde med det guddommelige. Det er altid vanskeligt at fastholde sig til en trosbekendelse, når en afdæmpende og paralyserende indflydelse odøves i den religiøse verden imod loyalitet til Gud. Men fordi synden udbreder sig, skal Guds folk så lade deres kærlighed blive kold? Skal vore hjerter så blive svage? Skal vi ikke hellere stå ved vor alliance, og bære det ædleste vidnesbyrd som et menneske kan bære til Guds ære? Dem som ikke er helhjertede vil hælde til verdens betvivlende side; de vil tilråde at den enkle og afgjorte sandhed holdes tilbage. Men sådan er læren i Guds ord ikke.    
 "Og dragen [Satan og alle der er gennemsyret med hans ånd] vrededes på kvinden og gik bort for at føre krig mod de andre af hendes slægt, dem, der holder Guds bud og bevarer Jesu vidnesbyrd." " Her gælder det om udholdenhed for de hellige, der holder fast ved Guds bud og troen på Jesus." Guds sande børn vil ikke være mindre brændende i deres tilslutning til hans lov fordi den var gjort ugyldig. Som modstand imod Guds lovs vækst, vil de udvalgte og trofaste, elske hans bud mere end guld, imedens verden regner dem for at være slagger. Alle som erloyale imod himlen tage Guds rustning på, "så I kan holde stand mod Djævelens snigløb. Thi den kamp, vi skal kæmpe, er ikke mod kød og blod, men mod magterne og myndighederne, mod verdensherskerne i dette mørke, mod ondskabens åndemagter i himmelrummet."    
 "Men I er en udvalgt slægt, et kongeligt præsteskab, et helligt folk, et ejendomsfolk, for at I skal forkynde hans guddomskraft, som kaldte jer fra mørket til sit underfulde lys." Den tid,  hvor Gud vanæres særligt af dem der ugyldigører hans lov, er den tid hvor enhver loyal undersårt bør folde det banner ud hvor der står skrevet: "Guds bud og Jesu tro."    
Herrens formaning til Josua, da han var ved at tage kommandoen over Israels hære, var: "Vær kun helt frimodig og stærk, så du omhyggeligt handler efter hele den lov, min tjener Moses pålagde dig, vig ikke derfra til højre eller venstre, for at du må have lykken med dig i alt, hvad du tager dig for. Denne lovbog skal ikke vige fra din mund, og du skal grunde over den dag og nat, for at du omhyggeligt kan handle efter alt, hvad der står skrevet i den; thi da vil det gå dig vel i al din færd, og lykken vil følge dig." Dem der mediterer over Guds bud sådan, og hvis' hjerter er fæstnet på Herren, er dem der vil findes som istandsættere af grenen i Guds hellige lov. De vil bygge på gamle øde steder, og oprejse fundamentet for mange generationer.  

31 07 1893 The Signs of the Times Vor evige skæbne afgøres af vor handlemåde her    
 Vi har kun een prøvetid i hvilken vi skal forme vor karakter, og vor skæbne afhænger af hvilken slags karakter vi danner. De, som er her på jorden, har formet en karakter, som, ved Kristi nåde, bærer den himmelske form, vil blive modnet til at kunne modtage den evige belønning, gennem Helligåndens nådige indflydelse. De får del i den Guddommelige Natur, og er undsluppet den begærets fordærvelse, som er i verden. Det er af erkendelsen af det faktum, at vor karakter ligner Kristi karakter, som får os til at prise og takke Gud og Lammet. De, som sætter pris på Kristi godhed, nåde og kærlighed, og som ved at beskue Ham, bliver forvandlet til hans billede, vil få del i det evige liv. Deres karakters egenskaber er lig Kristi karakters egenskaber, og de kan ikke fejle i det der mangler for Guds folk.    
Men de, som har udviklet en karakter efter den sataniske model ville ikke føle sig hjemme I himmelen. Den syndige, egoistiske og lidenskabelige anklager og kritiker vil føle sig elendig til mode i himmelen, og selv i Guds sals råd vil de åbenbare deres uhøflige, usympatiske og grove dispositioner. Selv hvis de blev placeret på den højeste tinde og havde overhøjheden i englenes råd, ville de til stadighed ønske at opnå en højere position og selv begære Guds trone. Der ville ikke være nogen lykke for sådanne mennesker i himmelen. De ville ikke kunne praktisere deres onde tanker, onde tale, være pralende, kritiserende og fordømmende blandt de frelstes hærskarer. Hvis sådanne kom i himlen, ville de opdage, at han havde taget sit utæmmelige, ustyrlige selv med sig, og selv himlen ville ikke kunne give ham lindring fra sin instinktive tilbøjeligheder. Himmelen begynder i sjælen, og efterhånden som sindet bliver mere og mere himmelvendt, bliver Kristus mere og mere værdsat og bliver til sidst den øverste blandt titusinder - Den eneste fuldkommen vidunderlige. Men hvor Satan får tilladelse til at kontrollere sindet, bliver hans egenskaber en del af karakteren hos dem, som han kontrollerer, og synderen opøver større og større ugudelighed.     
Hvis vi ønsker at se himmelen foroven, må vi skabe en himmel hernede. Vi må have en himmel her, for at komme ind i selv himmelen. Vi må have himmelen i vore familier og til stadighed nærme os Gud gennem Kristus. Kristus er det store centrum, som trækker os til sig, og Guds barn, som er skjult i Kristus, mødes med Gud og fortaber sig herved i den Guddommelige. Bøn er sjælens liv, ved bøn suger sjælen næring til sig fra Kristus. Bøn vender fuldstændigt vort åsyn mod Retfærdighedens Sol. Når vi således vender vort åsyn mod Ham, vender Han sit åsyn mod os. Han længes efter at give os guddommelig nåde; og når vi drager nær til Gud i troens fulde forvisning, bliver vor åndelige forståelse fornyet. Vi vandrer ikke længere i blinde og stønner under vore åndelige frugtesløshed, for ved flittig ransagelse af Guds ord, under bøn, tilegner vi vore sjæle Hans rige løfter. Engle drager nær til vor side, og fjenden og hans mangfoldige påfund (devices) bliver drevet tilbage.     
Bøn er sjælens kraft, og dog bliver denne opøvelse sørgelig forsømt. Ved simpel, alvorlig, angerfuld bøn bliver himmelsindetheden kraftigt forøget. Intet andet nådemiddel kan erstatte dette og derved bevare sjælens sundhed. Bøn bringer sjælen i umiddelbar kontakt med livets kildespring og styrker vor åndelige sene- og muskelvævs erfaring; for vi lever af tro, og ser Ham, den usynlige. Ved at forsømme bøn eller ved at bede krampagtigt i ny og næ, når det lige synes fordelagtigt, vil medføre at vi mister forbindelsen til Gud. Den kristne erfaring bliver tør og de åndelige evner mister deres vitalitet. Den religiøse erfaring mangler sundhed og livskraft. Der er en voksende tendens til at substituere menneskers skrifter og tale for Guds ord.    
Det er på grund af forsømmelsen af at bede og granske Bibelen, at masserne accepterer menneskers teorier, tomme filosofier, eller det menneskelige sinds glimtende (flashing) spekulationer. Det har aldrig været Guds plan (design), at sjælen skulle næres af traditioner og spekulationer af menneskelig oprindelse. Vor forestillingsevne må række meget højere end dét, som mennesker kan opfinde; sindet må hæve sig til al visdoms kilde. Sjæle omkring os vansmægter og trænger til livets brød, tørster efter det levende vand, klart som krystal, som flyder fra Guds trone og fra Lammet. Men disse stakkels sjæle nægtes adgang til livets brød, og selv fra talerstolene bliver Guds Ord erstattet af lektioner i videnskab og tom filosofi. Det er Guds ord der, som er det rene korn, er renset for menneskelige usikre og forudfattede meningers avner.     
Det er Guds nåde alene, som kan vitalisere og opfriske sjælen. Profetiens dyrebare sikre ord åbenbarer Kristi nådes rigdomme for dem, der søger sandheden. Guds ord er et åndeligt kornkammer, hvorfra sjælen kan modtage det, som vil være dens liv. Ved at granske Guds ord finder vi læresætninger, forskrifter, løfter, formaninger, tilskyndelser og opmuntrende ord, der vil imødegå nødssituationen i ethver menneskes sind. Her kan det Gudhengivne menneske blive grundigt udrustet til gode gerninger; for "Ethvert skrift, som er indblæst af Gud, er også gavnligt til at belære, til at irettesætte, til at genoprejse, til at optugte i retfærdighed." "Alt, hvad der forhen er skrevet, er jo skrevet, for at vi kan lære deraf, så vi ved udholdenhed og ved den trøst, skrifterne giver, kan bevare vort håb." "Men du, Guds menneske! fly alt dette og jag efter retfærdighed, gudsfrygt, troskab, kærlighed, udholdenhed, sagtmodighed; strid troens gode strid, grib det evige liv, som du er kaldet til og har bekendt dig til med den gode bekendelse i mange vidners nærværelse. . . . .  bevar det, der er dig betroet, og vend dig bort fra den vanhellige, tomme snak og indvendingerne fra den "erkendelse", der med urette kaldes således. Ved at bekende sig til den er nogle kommet bort fra troen." "Og ikke at lægge vægt på fabler og endeløse stamtavler, som snarere volder ordstrid end tjener Guds frelsesplan i troen. men det, som dette påbud skal sigte på, er kærlighed af et rent hjerte, af en god samvittighed og af en oprigtig tro. Dette er nogle kommet bort fra, og de har vendt sig til intetsigende snak, folk, som gerne vil være lærere i loven, skønt de ikke selv forstår, hverken hvad de siger, eller hvad de hævder så sikkert." "Og uimodsigeligt er denne gudsfrygtens hemmelighed stor:"    
Disse vejledninger er vitale og kan anses for værende profitable for os. Ve skal støtte os til Guds ord, og ikke til menneskelige filosofiske påstande og spekulationer. Sjælen skal næres af Guds rene uforfalskede ord; og ved udholdende granskning vil den, der studerer Bibelen finde et "festmåltid med fede retter og lagret vin, med marvfede retter og ædel, lagret vin". Da vil hjertets tale være : "Men mig blev dit Ord til Fryd og til Hjertens Glæde"  

4 09 1893 The Signs of the Times Den religion der er til frelse.   
 Om Kristus står der skrevet: "Du elskede ret og hadede uret, derfor salvede Gud, din Gud, dig med glædens olie fremfor dine fæller." Gud hader synd. Det er Satans arbejde at lokke til ondt. Satan har arbejdet snedigt med fortryllende kraft for at fascinere tankerne med syndighed, og få retfærdighed til at se uønskværdig ud. Vi må hele tiden huske på at vore skjulte synder står over for Guds ansigt. I os selv kan vi ikke se eller erkende hvor alvorlige vore skjulte synder er i Guds øjne. Vi ledes under indflydelse af Satan til at føre en ond kurs, indtil vore hjerter blive forhærdede, vor samvittighed forhærdet, og vore tanker kommer i fangenskab under det ondes fyrste. Men Gud søger hele tiden at indprente vore hjerter med sin Helligånd, så at vi overbevise af synd, om retfærdighed og kommende dom. Vi kan sætte vor vilje under Guds viljes side, og modstå fjendens fristelser i hans styrke og nåde. Idet vi giver efter for Guds Ånds indflydelse, bliver vor samvittighed øm og fintfølende, og synd som vi har forbigået med lidt omtanke, bliver enormt syndigt; for vi begynder at kunne indse at vore skjulte synder er i lyset af hans ansigtsmine.    
Der er håb for synderen. Kristus, opløftet på Golgatas kors, giver det håb; for barmhjertighed har gjort det yderste for at kræve offeret den retfærdighed der kræves, for menneskets overtrædelse. Gennem Jesu Kristi fortjenester, kan Gud tilgive synd, og blive hans retfærdiggører, som tror på Jesus. Dyrebar sandhed af uvurderlig værdi for enhver angrende sjæl! Skal vi ikke hver især prøve at påskønne, så vidt det er muligt, at Gud tilgiver synd, at han elsker os hvis vi tror på Jesus, selvom vi er fejlende, uvidne og syndige, ligesom han elsker sin Søn? Det øjeblik vi i anger og oprigtighed beder om tilgivelse, så tilgiver Gud. Oh, hvilken herlig sandhed! Forkynd det, bed for det, syng det ud. Opløft "Guds Lam som bærer verdens synd bort." Sig til folk: "Se på Golgatas menneske!" Gud venter på at tilgive alle som kommer til ham med oprigtig anger. Salmisten siger: "Men hos dig er der syndsforladelse, at du må frygtes."    
Oh, om sjæles frelse var formålet og målet for enhver sjæl, der bekender Kristi navn! Lad dem som kender Guds tilgivende kærlighed sige det til den unge, den uomvendte og tilskynde dem på en ømsindig måde til at give deres hjerter til Jesus. Oh, gør et offer for dig selv til Herren, før det er for sent! Jesus har givet sit eget dyrebare liv for dig. Hvis Gud ikke havde elsket dig, ville han ikke have sendt sin elskede Søn til at leve i ydmyghed, lide og dø. "Thi således elskede Gud verden, at han gav sin Søn den enbårne, for at enhver, som tror på ham, ikke skal fortabes, men have evigt liv." Lad ikke fjenden fortrænge denne sandhed ud af dit sind. Det er et emne til betragtning. Hvad har vi gjort for at vise, at vi værdsætter denne store kærlighed? Hvad har vi givet Jesus, som gav sig selv for os? Den gave, som vil behage ham mest, som vil være mest dyrebar og vellugtende, er dig selv. Jeg vil nu bønfalde jer, som ikke har besluttet jer for at blive Guds sønner og døtre, om ikke at udsætte det længere. Stil din vilje på Guds viljes side. Han glæder sig i barmhjertighed. "Hvo er en Gud som du, der tilgiver brøde, bærer over med synd hos din ejendoms rest?"    
Kom til Jesus just som du er, svag, syndig, uvidende, uværdig, og han vil tage imod dig. Han siger: "Et nyt hjerte vil jeg også give jer." Blandt jøderne blev synden husket til stadighed. Hver år på forsoningsdagen, blev et nyt offer bragt frem; for synd kunne stadig huskes, og ofrenes blod kunne ikke tage synden bort. Men synd der blev tilgivet gennem Kristus huskes ikke mere. Herren siger: "Jeg . . . kommer ikke mer deres synd i hu."    
Herren accepterer den synder som kommer til ham gennem Jesu fortjenester, og han behandler overtræderen som om han var uskyldig. Så vil den unge og uomvendte begynde at spørge: "Hvad skal jeg gøre for at blive frelst?" Svaret er: "Se Guds Lam, som bærer alverdens synd bort." "Tro på Herren Jesus Kristus, og du skal blive frelst." Oplær og uddan sindet til at tænke og tale om Jesus, og Satan vil miste sin magt over dig. Han kan ikke længe klare at være i gruppe med dem, som mediterer og taler om Guds kærlighed. På den måde styrkes sindet. De moralske kræfter øges ved at dvæle ved Kristi godhed, skønhed, barmhjertighed og kærlighed. Oplæres tankesindet på denne måde, vil det være naturligt for dig at spørge for hvert skridt: "Er dette Herrens vej? Er Jesus tilfreds med at jeg gør sådan? Vil denne kurs behage selvet eller min Herre?    
Herren vil have at vi følger hans fodspor, og påvirkes af hans Helligånds befalinger. Menneskers indflydelse på mennesker er en farlig indflydelse, medmindre den kontrolleres af Helligånden; for Satan får mennesker til at handle efter hans forslag, og drager mennesker til hans tjeneste ved menneskers hjælp. Men Herren Jesus ændrer tingenes orden ved sin Helligånds agentur. Han påtager sig selv menneskets synd, og ved hans guddommelige kærligheds kraft drager han mennesker til sig, helliggør dem og de bliver hellige. Når mennesker er under Kristi kontrol, bruger han dem som sine agenter, og får dem til at bruge alle deres kræfter til at gøre et arbejde der stik imod det som Satan havde planlagt de skulle gøre.    
Jesus ønsker mennesker i sin tjeneste. Han vil lede deres vildledte evner således, at de, ved hans nåde, kan virke til andres bedste, og alle kan blive sin broders vogter i uselvisk kærlighed, så verden kan vende tilbage til Gud. Ved tro på Jesus Kristus og indbyrdes afhængighed sluttes forbindelsen til Guds trone. Ved menneskelig virksomhed forenes menneskeheden, og bliver forædlet ved tro på Jesus Kristus. En indflydelse, som udgår fra Gud, samler universets kræfter, for at en fortabt og oprørsk slægt kan blive forliget med og løftet op til Gud.    
Lad så dem som står fast for Gud, holde fast ved deres trosbekendelse uden at vakle. Lad dem fastholde en tæt og levende forbindelse med Gud, fordi sjælens liv er involveret. Lad dem følge i Jesu fodspor, adlyde bogstavet i hans anvisninger, - "Hvis nogen vil gå i mit spor, skal han fornægte sig selv og tage sit kors op og følge mig!" "således skal han være mine disciple." Alene i Kristi nåde kan dette gøres. Uanset hvad den kristnes forretning måtte være, om det er et legitimt kald, så har Gud givet sine udvalgte nåde, hans udvalgte, skal ikke forpurres af fjenden. Gud har givet mennesker det som de skal være på markedspladsen, i handelshuset, i al slags embedsførelse i det private eller offentlige, såvel som ved bedemødet. Enhver forretningsvirksomhed må føres efter kristne principper; men i forsøget på at tjene Gud og mammon, vil der være forrådelse af betroede midler, vil mammon blive sat først og Kristus til sidst.    
For at Guds børn skal være til den velsignelse for verden som Han vil have dem til, må vi bede og våge i bøn. Vi må aldrig sættes i en stilling hvor vi presses så meget af opgaver at vi forsømmer bibelstudiet eller ikke deltager i bøn eller bedemødet. Vi skal aldrig have himlen ud af vort regnestykke. De ting som tilhører vor evige lykke, som gør os rige og ikke skaber sorger, skal på ingen måde fortrænges ud af vore tanker, når vi bærer vore ansvar. Det giver os ikke fred og lykke at vi skaffer os huse og lande, samler jordens skatte til hobe; men det er vor forbindelse med Gud, en erkendelse af at vi er medarbejdere sammen med ham, som må udgøre vor glæde. Vi har ikke ret til at sætte os selv der hvor vi betynges af opgaver, som vil svække og til sidst fortrænge sandhedens indflydelse på os, for at hellige sjælen. Lad os huske at hvert eneste øjeblik er et ansvar, og at vi skal behandle det hele med højeste retskaffenhed, både når det angår dette liv og det tilkommende.  

20 11 1893 The Signs of the Times Den gode hyrdes påskønnelse af et tabt får.*   
  "Alle toldere og syndere plejede at holde sig nær til ham for at høre ham. Og både farisæerne og de skriftkloge knurrede og sagde: "Den mand tager imod syndere og spiser sammen med dem." Da fortalte han dem denne lignelse og sagde: "Hvis en af jer har hundrede får og mister ét af dem, forlader han så ikke de nioghalvfems i ørkenen og går ud efter det, han har mistet, indtil han finder det? Og når han har fundet det, lægger han det på sine skuldre med glæde. Og når han kommer hjem, kalder han sine venner og naboer sammen og siger til den: "Glæd jer med mig; thi jeg har fundet mit får, som jeg havde mistet." Jeg siger jer: Således bliver der mere glæde i Himmelen over én synder, som omvender sig, end over nioghalvfems retfærdige, som ikke trænger til omvendelse. Eller hvis en kvinde har ti drakmer og taber én drakme, tænder hun så ikke lys og fejer huset og leder ivrigt, lige til hun finder den? Og når hun har fundet den, kalder hun sine veninder og naboersker sammen og siger: "Glæd jer med mig; thi jeg har fundet den drakme, som jeg havde tabt." Sådan, siger jeg jer, bliver der glæde hos Guds engle over én synder, som omvender sig.""    
Kristi mission og arbejde harmoniserede ikke med farisæernes arbejde. De var fulde af indbildskhed, og de så at Kristus ikke påskønnede deres gerninger. Han kom ikke med smigrende ord der nærede deres stolthed. De var skuffede over at Jesus, som viste verden en så ophøjet karakter, ikke blandede sig med dem, og praktiserede deres undervisningsmetode, frem for at gå rundt omkring i i en så fordringsløse, og arbejde iblandt alle folkeklasser. Blandt folkene så de dem, der ikke tilhørte den jødiske nation, lytte med største interesse, og som aldrig havde vist den mindste interesse for deres lære.    
Da farisæerne udtrykte deres foragt på grund af den gruppe mennesker han blandede sig med, lagde Jesus sagen frem for dem i lignelsen om det fortabte får. Men deres forståelse var formørket, for Satan havde kraft over deres tanker, og de satte sig selv i modsætning til Jesus. Farisæerne sagde, at hvis Jesus var en sand profet, ville han være i harmoni med dem og forkynde deres leveregler og behandle de stakkels toldere og syndere, som de gjorde. Herren Gud viste, efter hvilken målestok han værdsætter mennesket ved at give sin Søn i døden for verdens synd; for ved at ofre Jesus for verden, gav han Himmelens bedste gave. Dette dyrebare offer kræver ethvert menneskes dybeste taknemmelighed. Sorte eller hvide, uanset folkeslag, slægt eller tungemål, så bærer mennesket Guds billede. Når man studerer mennesket, må det ske på grundlag af, at menneskeheden er løskøbt ved Kristi blod. Man åbenbarer derfor Satans egenskaber ved at vise foragt eller had over for en nation, is to reveal the characteristic of Satan. Gud fastsatte menneskets værdi ved at lade Jesus ofre sig selv og leve under usle kår forkastet og foragtet. Han led døden, for at mennesket, hans tabte kunne blive frelst. Er det da mærkeligt, at hele Himmelen interesserer sig for menneskets forløsning? Er det ikke en forunderlig kendsgerning, at ti tusinde gange ti tusinde og tusinder gange tusinder af engle aktivt stiger op og ned ad den mystiske stige for at betjene dem, der skal arve frelse? Engle kommer ikke til Jorden for at fordømme eller ødelægge, for at herske eller blive hyldet. De er nådens budbringere, der samarbejder med Fyrsten over Herrens hær og samarbejder med de menneskelige redskaber der opsøger og redder det tabte får. Englenes opgave er at bevogte området omkring dem, som frygter og tjener Gud.    
Hele Himmelens sympati er på det fårs side, der er strejfet bort fra folden. Havde farisæerne arbejdet i harmoni med Gud, i stedet for at forene sig med Guds og menneskets fjende, ville de ikke have ringeagtet Kristi dyrebare blod. Når Satans vildfarelser fjernes fra menneskers sind, og synderen ser det dyrebare offer på Golgata, der frelser et frafaldet og ruineret folk, betragter han Guds kærlighed, der bevæger ham dybt, og det fører til omvendelse. "Deri består kærligheden: ikke i, at vi har elsket Gud, men i, at han elskede os." Kunne vi blot fatte Guds kærlighed, så vi i det mindste forstår den medfølelse, han viser det faldne menneske! Hvor ville vi da se og leve! Ved at beskue Kristus forandres mennesket, og karakteren forvandles fra herlighed til herlighed. Så er kampen mellem lys og mørke begyndt. Se da hen til korset, du stakkels synder det er dig, der er fremstillet som det tabte får hyrden søger efter! .. Den ulykkelige, blinde mand, som fik sit syn igen af den medfølende Hyrde, var én, de selvretfærdige farisæere mente kun fortjente had.    
Den Højestes Søn, Jesus, dyster imod de sataniske kræfter som søger at modarbejde Guds gerning med al mulig krigslist. Menneskets sjæl er byttet, som lysets og mørkets magter strides om. Den gode Hyrde søger efter sine får og se, hvilke selvopofrelser prøvelser og afsavn han udholder. Underhyrderne kender noget til kampens alvor, men ikke ret meget i forhold til hvad fårenes Hyrde lider. Med hvilken medfølelse, sorg og udholdenhed han søger efter det fortabte. Kun få fatter hvilke desperate anstrengelser Satan gør for at overvinde Hyrdens hensigter Når Hyrden endelig finder sit tabte får tager han det i sine arme med glæde og bærer det tilbage til folden på sine skuldre. Så berøres harpestrengene i Himmelen, og der synges en glædeshymne over forløsningen af det bortkomne, forvildede får "Der er mere glæde i Himmelen over én synder som omvender sig, end over nioghalvfems retfærdige, som ikke trænger til omvendelse."    
Hvordan viser modsætningen sig mellem de vrede skriftkloge og farisæere og så Kristus som de fordømte, fejlfortolkede hans mission, og brugte de værst tænkelige ord om? Menneskesønnen kom for at opsøge og frelse det fortabte. Et forvildet får finder aldrig på egen hånd vejen tilbage til folden. Hvis det ikke opsøges og reddes af den årvågne hyrde, strejfer det om, indtil det forgår. Hvilket billede på Frelseren i denne beretning! Hvis ikke Jesus, Den gode Hyrde, var kommet for at opsøge og redde de vildfarne, var vi omkommet. Farisæerne lærte, at ingen andre end jøderne ville blive frelst, og derfor behandlede de alle andre nationale grupper med foragt. Men Jesus fangede opmærksomheden hos dem, som farisæerne ringeagtede. Han behandlede dem hensynsfuldt og høfligt. Fordi han gjorde dette, forsøgte farisæerne at føre anklage imod ham, og ødelægge hans indflydelse.    
Thi således elskede Gud verden, at han gav sin Søn den enbårne, for at enhver, som tror på han, ikke skal fortabes, men have evigt liv Denne menneskekærlighed, som kom til udtryk ved, at han gav sin enbårne Søn, fremkaldte det bitreste had hos Satan, både mod Giveren og den uvurderlige Gave. Satan fremstillede Faderen i et falsk lys for verden, men den mægtige Gave beviste, at hans fremstilling ikke passede. Her var en kærlighed uden sidestykke, som beviste, at mennesket blev løskøbt med en ufattelig pris. Satan havde forsøgt at udviske Guds billede i mennesket for at få Gud til at opgive det som redningsløst fortabt i sin elendighed, fordærvethed og skam. Men Herren gav sin enbårne Søn, for at de mest syndige og uværdige ikke skulle fortabes, men reddes ved troen på Jesus Kristus og blive fornyet, idet Guds billede genoprettes i dem, og de på denne måde opnår evigt liv.  

5 02 1894 The Signs of the Times Guds kærlighed er uforlignelig   
  "I skal vandre, mens I har lyset, for at ikke mørket skal få bugt med jer. Og den, der vandrer i mørket, ved ikke, hvor han går hen." Fra Kristus, Retfærdighedens sol, udstråler livets lys. Vil du have at Jesus løfter Hans ansigts sundhed og lys over dig? - Vend dit ansigt mod ham, og se og lev. Tal om Jesus; dvæl ved hans uforlignelige yndigheder; spis livets brød; tag frit af livets vand. Ønsker du at elske Gud højestog dine medmennesker ligesom Jesus elskede dem? - Lad dit hjerte meditere over Kristi pletfrie karakter. Hans guddommelige hjerte er bevæget af guddommelig medfølelse og kærlighed for den lidende menneskehed. Hans kærlighed kan ikke måles, uden at vi tager det offer med der blev gjort på Golgata. Ved at give afkald på al selviskhed, skal vi være i stand til at fatte højden, dybden, længden og bredden af Guds kærlighed, som overgår al forstand.    
Hvis vi hele tiden værner om Kristi kærlighed, skal vi have den kærlighed som ikke kan hæmmes. Vi skal elske lysets kærlighedens, sandhedens og retfærdighedens atmosfære. Vi skal hele tiden spørge efter sandhed, og vide at der er en rigdom af sandhedens guldårer der er at finde, vi skal ikke gribe efter torne og tisler. Ydmygt og oprigtigt skal vi søge efter guddommelig kundskab, indse at alt vi kan få med os til himlen, er det som er beslægtet med himlen. Vi skal vide at det er en meget fattig fremgangsmåde at oplære os selv i at kunne se alt som er anstødeligt, for al Guds kundskab som kan fås her, skal vi have med os til himlen. Med sikkerhed kan vi opelske renhed, kærlighed og helligelse til gud og vore Genløser. Guds kærlighed må plantes i dette livs hjerte, og det vil kunne sætte os i stand til at få lykke, glæde og fred fordi himlens rige vil sættes op i vore hjerter. Himlen skal begynde på jorden. Guds ord vil åbenbare det for os som er virkelig og blivende, og disse stedsevarende fortrineligheder fil finde plads i vore hjerter, så at vi nu kan have himlens fuldkommenheder inden for os.     
Tror nogen at det er muligt at stolthed kan eksistere i hjertet og stadig få plads til Guds rige? Det var stolthed som bevirkede Satans fald. Hans hjerte blev opløftet på grund af han skønhed. Al hans visdom og herlighed var Guds gave; men den gave som blev givet ved Gud generøse kærlighed blev forvansket til forkert brug og ophøje sig selv, som om hans hans herlige begavelser var noget han selv havde opdrindeligt. På det tidspunkt viste der sig ingen stolghed, og resultaterne af det onde viste sig ikke. Stolthed vil aldrig få adgang ind i himlen. Kan vi gennem på misundelser i vore hjerter, og alligevel kunne findes i Guds rige? - Nej; misundelse kan ikke overføres til Guds rige. Satan stiftede dette forfærdelige onde, og dets reultat var at Satan ønskede og søgte at tage Guds enbårne Søns plads. Det var fordi han ikke kunne få Kristi plads at Satan gjorde oprør i himlen.    
Hjertesorger, ulykke, fører til ulovlig længsel, efter en andens plads og position. Han som er fuld af misundelse ser på ham som han misunder med modvilje og forsøger at vise sig som sin rival overmægtig; medmindre han ser og angrer sin synd, vil han have noget imod dem han misunder, og al Kristi kærlighed vil dø ud af hans hjerte. Kan nogen som gemmer på misundelse få lov at komme ind i himlens rige? - Nej; for misundelse fører til onde tanker, bedrag, stolthed, anklager, og fjendskab, og alt dette er blevet udstødt fra himlen. Hvis vi ikke afklæder alt som er ondt, skal vi ikke komme ind i Guds rige, men vil finde os selv lukket ude af dets porte.     
Hvad er det, som vil give os adgang til Guds rige? Det er en karakter, som er efter Jesu Kristi billede. Gud har givet menneskene enhver anledning; han har givet dem Helligånden og skænket dem Jesus Kristus, for at de må kunne opnå en guddommelig karakter og finde en rigelig indgang i Guds rige. Kristi mission i verden gjorde det klart, at menneskeslægten stod i fare for at rammes af en retfærdighed, der blev trådt under fødder, og at den stod på grænsen til evig ruin, hjælpeløs og uvidende. Jesus kom os til hjælp, medbringende den fuldeste forsikring om bistand. Hvad har Faderen gjort? "For således elskede Gud verden, at han gav sin enbårne søn, for at enhver, som tror på ham, ikke skal fortabes, men have evigt liv." Joh 3,16."    
Spørgsmålet er blevet stillet: "Vil en mindre gave fra Gud være tilstrækkelig for at genløse et faldet menneske?" Heri blev Guds kærlighed udvist imod os, fordi at Gud sendte sin enbårne Søn til verden, så vi kan leve igennem ham. Heri er kærlighed, ikke at vi elskede Gud, men at han elskede os, og sendte sin Søn til at være forsoning for vore synder." Spørgsmålet kan ikke besvares, og det er ikke gavnligt for os at bruge tid på gætterier. Alle vore tanker og indbildninger vil ikke ændre det mindste på den Genløsningsplan der er udtænkt fra al evighed af. Gu elskede verden i et sådant omfang at han gav fyldestgørende og fuldstændig bevis på kendsgerningen. Han gav ikke fristeren nogen chance for at sige at han ikke elskede os, for han gav en gave hvis værdi ikke kan vurderes. Havde han gjort mindre, ville Satan og hans agenter have søgt at indgyde misundelse imod Gud ved at efterligne det han kunne have gjort mere end han gjorde. Gud elskede verden således at  han besluttede sig for at give en gave ud over al beregning, og tilkendegive hvor umålelig hans kærlighed var. Guds søns gave vil være et under for alle verden, og alle skabte forstandsvæsener, der altid forstørrer deres tanker om hvad Guds kærlighed var i sin uendelighed og storhed. At betragte denne kærlighed vil rykke al selviskhed op med rode, og forvandle sjælen sådan, at mennesker vil værne om ædelmodighed, praktisere selvfornægtelse, og efterligne Guds eksempel. Gud elskede verden således at han gav himlens bedste gave, for at den mest skyldige overtræder ikke forhindres i at komme til Kristus, uanset hvor stor hans synd er, og kan bede om tilgivelse ved nådens trone.    
Eftersom Gud således har skænket os den største gave, som det stod i hans magt at give, bør vi give ham hele vort hjerte. Han har udøst himmelske skatte over verden, og det i en sådan udstrækning, at der intet mere er at give - der er intet reservefond holdt tilbage af nåde eller magt eller herlighed. Og denne kærlighed bør vi modtage ved villigt at tjene Jesus, der døde for os på Golgatas kors.    
På den tid, da synden var blevet fremherskende, da menneskets fjendskab imod Gud var voldsomt, da genstridighed havde slået sine rødder dybt i menneskehjertet, da Satan triumferede i den tanke, at han havde ledet menneskene så vidt i ondskab, at Gud ville ødelægge verden - på det tidspunkt blev Jesus sendt til verden, ikke for at fordømme den, men - oh underfulde nåde!  - for at frelse verden. De verdener, som aldrig har syndet, gav med dyb interesse agt for at se, om Herren ville rejse sig og udrydde menneskene af jorden. Og Satan pralede af, at dersom Gud gjorde dette, så ville han [Satan] fuldføre sine planer og sikre sig lydighed hos beboerne i de verdener, hvor synden aldrig havde fået indgang. Han havde sine argumenter færdige til at kaste skylden på Gud og til at udbrede sit oprør til verdener hisset. På dette kritiske tidspunkt ødelagde Gud dog ikke verden, men sendte tværtimod sin Søn for at frelse verden. Apostelen fik set et glimt af denne plan, og tanken om dette store emne tændte en hellig flamme i hans hjerte. Ord formår ikke at udtrykke hans opfattelse - de kommer altid til kort overfor virkeligheden. Johannes udbryder "Se, hvor stor kærlighed Faderen har vist os, at vi kaldes Guds børn, og vi er det! Derfor kender verden ikke os, fordi den ikke kender ham." 1Joh 3,1."    
Førend Kristus kom til verden, var der blevet givet rigelige beviser på, at Gud elskede menneskeslægten; men ved at skænke Kristus som en gave til en slægt så uværdig, har Gud åbenbaret sin kærlighed på en måde, som er udenfor al tvist. Denne gave overgik alt og viste, at hans kærlighed ikke kan måles. Vi har ingen målesnor at måle den med, ingen lod, der kan måle dens dybde, ingen kæde, der kan omslutte den, ingen målestok at sammenligne den med. Det eneste, vi kan sige, er, at "således elskede Gud verden, at han gav sin enbårne søn, for at enhver, som tror på ham, ikke skal fortabes, men have evigt liv." Joh 3,16. "    
Jesus sagde: "Derfor elsker Faderen mig, fordi jeg sætter mit liv til." Han gav sit liv for fårene. Guds enbårne Søn påtager sig al den skyld, som falder på overtræderen af Guds lov, og beviser herved dens hellighed og uforanderlighed. Kristi død gendriver enhver påstand, som Satan kunne stille op imod Herrens befalinger. Satan har påstået, at menneskene ikke kunne komme ind i Himmeriges rige, medmindre loven blev afskaffet, og en vej blev åbnet, hvorved overtræderne atter kunne komme i nåde hos Gud og blive arvinger til himlen. Han påstod, at loven måtte forandres, at tøjlerne måtte slappes i himlen, at synden måtte tåles, og at man måtte have medlidenhed med syndere og frelse dem i deres synder. Men enhver sådan påstand blev kuldkastet, da Kristus døde som synderes stedfortræder. Han, som var blevet gjort Gud lig, bar overtræderens synd og åbnede derved en vej, ad hvilken Guds kærlighed kunne nå en falden verden, og hans nåde og kraft blive dem til del, som kommer til Kristus i anger og bodfærdighed over synden."    
Summen og indholdet af satans argumenter er at synd må gøres udødelig, at Kristus ophævede loven, og at dem der gør ondt må få Guds begunstigelse. Kristi død fortæller en anden historie; for han døde for at fremhæve lovens krav, og give verden og englene et argument som ikke kan besvares, om Jehovas lovs udødelighed.  

19 02 1894 The Signs of the Times Romerkirken er menneskenaturens religion   
 Der er stort behov for at alle, som hævder at være bibelkristne, tager skriften sådan som de læser den. Der er behov for komme frem til rigtige konklusioner, hvad skriften vil sige om syndens menneske, som ville ændre tider og love. syndens menneske har ikke egentlig kraft til at ændre tider og Guds lov, men han mente at han selv var i stand til at gøre dette arbejde; for "han, som sætter sig imod og ophøjer sig over alt, hvad der hedder Gud og helligdom, så han tager sæde i Guds tempel og udgiver sig selv for at være Gud." Han efterligner den første store rebel, syndens ophavsmand. I himlen påtænkte Satan at forandre Guds love, og derfor forandrede han sin karakter og position i de himmelske sale, og påvirkede andre, indtil de gik sammen med ham i oprøret imod Gud; men han fik ikke held med at forandre Guds lov. Gud forandrede eller skiftede ikke sin regeringsform for at tilpasse sig Satans ideer, men gjorde det tydeligt at fundamentet for hans regering i himlen og på jorden er uforanderlig, ligesom tronen er.    
Da Satan ikke kunne bevæge alle englene til at gøre oprør imod Guds lov, gjorde han jorden til et sceneri for hans oprør, og gennem syndes menneske prøver han at gennemføre sin djævelske hensigter. Gennem pavedømmet, romerkirkens magt, syndens menneske, gennemføres Satans fortsæt iblandt mennesker; Guds lov og tid sættes til side. Heri ser vi at protestantismen opmuntrer til papistisk lære; og falske tilbedelsessystemer, imod det som vore fædre mandigt modsatte sig selv, bringer endog ejendomme og liv i fare, og opfostres og værnes og opmuntres til at få en vidstrakt indflydelse. Protestanter ransager ikke deres bibeler som de burde, og tager sig ikke af de advarsler som er blevet givet om syndens menneskes værk.  Den romerske kirke påberåber at paven er begavet med den højeste autoritet over alle biskobber og pastorer, og at protestanterne tidligere fornægtede denne påberåbelse af overherredømme. De tog det standpunkt at bibelen, og bibelen alene udgjorde regler for tro og lære, at Guds ord er den eneste ufejlbarlige vejledning for menneskesjæle, og at det er unødvendigt og skadeligt at tage præsternes og prælaternes ord i stedet for Guds ord.    
For den romerske katolik er bibelen en forbudt bog, fordi den tydelig åbenbarer det romerske systems vildfarelser; og dem som ransager bibelen med en oplyst forståelse, kan ikke længe vare i harmoni med den romerske kirke. Han som ransager bibeln for at forstå sandheden, vil ikke finde noget i Guds ord der bemyndiger paver og kardinaler til at overtage magten. Der er intet ord fra Gud som billiger deres påtagede overhøjhed og herredømme over deres folk, ligesom der heller ikke er noget ord der anerkender det krav Lucifer gjorde i himlen på herredømme over Kristus. Pavedømmets krav på herredømme er gjort under indflydelse af den første store tronraner, som hævdede så hårdnakket sin ret til overherredømme over Guds hær. Igennem de mørke tidsaldre, - den lange nat i uvidenhed og overtro - gjorde pavedømmet krav på overherredømme og magt, indrømmet af kejsere og konger, selvom Gud ikke anerkendte en sådan bekendelse, og oprejste mænd til at diskuttere kravene, og bryde den romerske åg fra Guds menighed. Gennem sine udpegede agenter sammenkaldte Gud menigheden for at genvinde sin uafhængighed, og at den i Guds styrke kunne stå frem i den frihed, som Kristus frigjorde den til. Den brød med pavemagtes åg, og med Guds ord i sin hånd, modstod romerkirkens store onder, ligesom David modstod Goliat i himlens navn, og brugte sin slynge og nogle få småsten. Israels udfordringsmand var blevet slået af troens mand; og når mennesker klynger sig til Herrens ord, kan de ikke slutte sig til et stort system i vildfarelse.    
Herren har erklæret en forbandelse over dem som tager fra eller lægger til skriften. Den store JEG ER har besluttet hvad skal udgøre troens og lærens regel, og han har lagt det til rette, at bibelen skal være en husholdningsbog. Den menighed som holder sig til Guds ord er uforenelig med Rom. Protestanter som tidligere var væk fra denne store frafaldskirke, men har nærmet sig tættere til denne kirke, er stadig på forsoningsstien til Roms kirke. Rom forandrer sig aldrig. Dens principper har ikke forandret sig det mindste. Den har formindsket bruddet mellem denne kirke og protestanterne; de har gjort alt for at fremme det. Men hvordan er det argument for protestantismen i dag? Det er forkastelse af bibelsandhed som får mennesker til at nærme sig hedenskab. Det er en frafalden menighed der formindsker afstanden mellem sig selv og pavedømmet.    
Der er sjæle som Luther, Cranmer, Ridley, Hooper og adelsmænd som var martyrere for sandhedens skyld, som er sande protestanter. De stod som trofaste skilvagter for sandhedens sag, erklærede at protestantismen ikke kan være i union med den romerske kirke, men må adskilles lige så langt fra pavedømmets principper, som øst fra vest. Disse sandhedens forsvarere kan ikke længere være i harmoni med "syndens menneske" end (than) Kristus og hans apostle kunne. I de tidlige tider følte de retfærdige at det var umuligt for dem at tilslutte sig Rom, og i det de fastholdte deres fjendskab mod dette vildfarelsens system, risikerede de ejendomme og liv, alligevel fik de mod til at fastholde adskillelsen, og kæmpe mandigt for sandheden. Bibelsandheden var mere dyrebar for dem end velstand, ære eller endog deres eget liv. De kunne ikke klare at se sandheden blive begravet under en masse overtro og løgnagtig sofisteri. De tog Guds ord i deres hænder, og oprejste sandhedens standard for folket, og erklærede frimodigt det som Gud havde åbenbaret for dem, ved grundig bibelransagelse. De døde i de grussomeste aflivninger for deres troskab mod Gud, men de købte friheder og privilegier til os, for deres blod, som mange der hævder at være protestanter nemt opgiver på grund af ondskabens magt. Men skal vi opgive disse dyrtkøbte privilegier? Skal vi krænke himlens Gud, og efter at han har udfriet os fra det romerske åg, og atter underlægge os selv dette antikristlige trældomsåg? Skal vi bevise vor degeneration ved at fraskrive os vor religiøse frihed, vor ret til at dyrke Gud efter det som vor egen samvittighed dikterer?    
Luthers røst, som genlød i bjerge og dale, og rystede Europa som et jordskælv, samlede en hær af ædle Jesu apostle, og den sandhed de forsvarer kunne ikke forties af bål, af tortur, af fangehuller, af død; og røsten fra den ædle hær af martyrer fortalte os stadig at romermagten er det forudsagte frafald i de sidste dage, syndighedens mysterium som Paulus så begyndelsen af, helt fra hans tid. Den romerske katolicisme fik hurtigt fodfæste. Den papistiske lære vokser, og dem som har vendt deres ører bort fra sandheden, lytter til dens falske fabler. Pavelige kapeller, pavelige skoler, nonneklostre, og munkeklostre er i vækst, og den protestantiske verden lader til at sove. Protestanterne mister skillemærket, som skiller dem ud af verden, og de får mindre afstand mellem dem selv og den romerske magt. De har vendt deres ører bort, fra at høre sandheden; de var ikke villige til at acceptere det lys som Gud havde udbredt over deres stivej, og går derfor i mørke. De taler foragteligt om den tanke at fortidens grusomme forfølgelser fra romerkirkens og disses tilknyttedes side, vil blive genoplivet. De vedkender sig ikke, at Guds ord forudsiger fuldt ud en sådan genoplivning, og vil ikke indrømme at Guds folk i de sidste dage skal lide forfølgelse, selv om bibelen siger: "Dragen vrededes på kvinden og gik bort for at føre krig mod de andre af hendes slægt, dem, der holder Guds bud og bevarer Jesu vidnesbyrd."     
Papismen (pavedømmet) er menneskenaturens religion, og store dele af menneskeheden elsker en lære som tillader at de begår synd, og befrier dem alligevel fra dens konsekvenser. Folk må have en vis formel religion, og denne religion, er formet af menneskelige planer, og påberåber sig alligevel guddommelig autoritet, tilpasser sig det kødelige sind. Mennesker, som selv tror at de er kloge og forstandige, vender sig stolt bort fra tibudslovens retfærdige standard, og tror ikke at den er i harmoni med deres værdighed at udforske Guds veje. Derfor går de ind på falske veje, ind på forbudte stier, bliver selvtilstrækkelige, oppustede, efter pavens mønster, ikke efter Jesu Kristi mønster. De må have religionens form, som stiller de mindste krav på åndelighed og selvfornægtelse, og efter et uhelliggjort menneskes visdom, vil det ikke vil få dem til at væmmes ved pavedømmet, drages de naturligt mod dens bestemmelser og doktriner. De ønsker ikke at vandre på Herrens veje. De er i det hele taget for meget oplyste, til at søge Gud i bøn og ydmygt, med en forstandsmæssig kundskab til hans ord. Uden at ville kende Herrens veje, er deres sind alt for åbne for bedrag, helt parat til at acceptere og tro på en løgn. De er villige til at lade den mest ufornuftige, og mest upålidelige falsknerier påduttet sig, som om det var sandhed.    
Satans mesterstykke i bedrag er den papistiske lære; og selvom det en gang blev demonstreret at forstandsmæssig mørke er godt for den romerkske kirke, så vil det også blive demonstreret  at et stort forstandsmæssigt lys er befordrende for dens magt; for menneskenes tanker samles om deres egen magt, og tager ikke Gud med i deres viden. Rom påberåber sig ufejlbarlighed, og protestanter følger i det samme spor. De ønsker ikke at søge efter sandheden og gå fra lys til et større lys. De omgiver sig selv med fordomme, og lader sig bedrage og vil bedrage andre.    
Men selvom kirkernes optræden er nedslående, er det ikke nødvendig at blive modløse; for Gud har et folk som vil bevare deres troskab mod hans sandhed, som vil gøre bibelen, og bibelen alene, til deres tros og læres leveregl, som vil højne standarden, og holde det banner højt; hvorpå der står: "Guds bud og Jesu tro." De vil værdsætte et rent evangelium, og gøre bibelen til fundament for deres tro og lære.    
I en tid som denne, hvor mennesker tilsidesætter herskarers Herres lov, vil Davids bøn være passende: - "Det er tid for Herren at gribe ind, de har krænket din lov." Vi kommer til en tid hvor næsten universel forhånelse vil hope sig op over Guds lov, og Guds lovlydige folk vil blive prøvet hårdt; men vil de miste deres respekt for Jehovas lov fordi andre ikke indser og erkender dens bindende krav? Lad Guds lovlydige folk, ligesom David, ære Guds lov i samme målestok, som mennesker tilsidesætter og sammenhober respektløshed og foragt imod den.  

16 04 1894 The Signs of the Times Kristus kom for at bryde syndens kæde   
 <i>Prædiken ved Biddle Brighton lejrmøde, Victoria</i><br>"Så har Gud elsket verden, at han har givet sin Søn den enbårne, at hver den, som tror på ham, ikke skal fortabes, men have et evigt liv."    
Usigelig stort er det offer, der er blevet bragt for os. Guds kærlighed gælder os, og han har vist os, at han gør vore anliggender til sine. Eftersom Kristus har givet sig selv for os, bør vi forstå rettelig at vurdere menneskesjælen. Han har skænket os himmelske gaver, han har gjort alt, hvad Gud kunde gøre, for at vi ikke skulde fortabes, men have evigt liv. Kan vi med vor begrænsede tanke fatte denne store og underfulde sandhed? Ikke medmindre vi renser os for al forfængelighed og løsriver os fra Satans trældom.    
Kristi mission i verden var at befri sjælen for Satans lænker og sætte de bundne i frihed. Det krævede et usigelig stort offer at løse Satans bundne af syndens fangenskab. I himlens rådslagninger blev det besluttet, at Kristus skulde dø for hele verdens synder. Han lagde sin kongekrone til side, iførte sin guddommelighed det menneskelige, for at han kunde nå menneskene; og dog annammede verden ham ikke. Godhed miskundhed og kærlighed fulgte i hans spor. Han helbredede de syge, trøstede de sørgende, bragte håb til de fortvivlede og prædikede evangelium for de fattige. De, der hørte hans taler, behøvede ikke at slå op i en ordbog for at kunde fatte, hvad han mente. Hans ord var så enfoldige, at et barn kunde forstå ham. Han valgte ikke en tekst for derpå at holde et videnskabeligt foredrag, skønt han godt kunde have afsløret videnskabens hemmeligheder for verden. Han kunde have fortalt menneskene sådanne ting, som de aldrig havde drømt om. Han prædikede ikke efter en avis, men han satte al sin kraft ind på dette ene mål: at bringe de fortabte frelse. Han opførte ikke et gudshus så pragtfuldt, at de fattige ikke kunde træde ind ad dets porte; han holdt sig til de stærkt befærdede steder og opsøgte folket, for at de måtte kunde høre det nådens budskab, som han kunde bringe dem. Han førte skarerne hen til strandbredden, hvor han i fiskerens båd lagde lidt fra land, og derfra prædikede han til dem, der flokkedes om ham.    
I evangeliets forkyndere, der tror, at alle tings ende er for hånden, prædik evangeliet i enfoldighed for menneskene, forkynd sandheden, som den er i Jesus Kristus! Førend Kristus forlod sine disciple, bad han, sigende: "Hellige dem i din sandhed; dit ord er sandhed." Der, hvor sandheden bliver antaget og troet, vil den have en helliggørende Indflydelse på sind og karakter. Jesus kom til verden, for at han måtte kunde forvandle karakteren og udvikle Guds moralske billede i mennesket. O vi må ikke være uforberedte til at møde Jesus, når han kommer! Vi ønsker ikke, at nogen skal vige af fra vejen. Dersom vi forstod menneskesjælens værd, ville vi ikke være ligegyldige angående vor egen eller andres frelse.    
Jesus, livsfyrsten, begav sig ud på Slagfeltet for at møde og bekæmpe mørkets fyrste og for at bestride hans krav. Fra sin fødsel af og indtil han hang på Golgathas kors, lå han i strid med den onde for vor skyld. Hans rene karakter var for verden en irettesættelse, og menneskene hadede ham for hans guddommelige og hellige karakter. Han kom ikke til verden som en herlighedens engel, men som et menneske. Han kom i syndigt køds lignelse og fordømte synden i kødet. Med sin menneskelige arm omfattede han slægten hernede, og med sin guddommelige arm holdt han fast ved den eviges trone - forbandt menneskene med Gud og jorden med himlen. O hvor er de Kristi medarbejdere, der giver Guds hungrende hjord føde?    
Vi læser om Kristi mission, sådan som han selv omtalte den i Nazareth, og kan deraf forstå, af hvad natur det værk må være, som hans efterfølgere skal udføre: "Og han kom til Nazareth, hvor han var opfødt, og gik i synagogen efter sin sædvane på sabbatsdagen og stod op at forlæse. Og de gav ham Esaias's profetens bog, og der han slog bogen op, fandt han det sted, hvor der står skrevet: Herrens Ånd er over mig, derfor salvede han mig; han har sendt mig til at kundgøre evangelium for de fattige, at helbrede dem, som har et sønderknust hjerte, at forkynde de fangne at de skal lades løs, og at de blinde, skal få Syn, at udlade de plagede i frihed, at forkynde et nådeår fra Herren. Luk 4, 16-18. Kristi Gerning var at redde dem, der lå under for Satans magt, og at befri dem for hans trældomsåg. Hvorfor er der da så mange, som foretrækker vedblivende at gå bundne bag Satans vogn? Hvorfor antager de ikke Guds løfter? Grunden er den, at Satan fremstiller for ethvert menneske de fristelser, hvormed han anfaldt Kristus i ørken, og de forføres ved hans bedrag. De ser på det timelige, medens de taber det åndelige og evige at syne. De fatter ikke betydningen af den over al måde store og evige vægt af herlighed. De tillader livets handler at lægge beslag på deres opmærksomhed og deres tid.    
Kristus har udsendt en indbydelse til menneskene om at komme til Lammet bryllupsnadver; men - som det fremstilles i bibelen - "de begyndte alle endrægtig at undskylde sig. Den første sagde til ham" Jeg har købt en ager, og har fornøden at gå ud og se den; jeg beder dig, hav mig undskyldt. Og en anden sagde: Jeg har købt fem par okser, og går hen at prøve dem; jeg beder dig hav mig undskyldt. Og en anden  sagde: Jeg tog mig en hustru til ægte, og derfor kan jeg ikke komme." Luk 14, 18-20. Efter deres mening, der var indbudte til brylluppet, var disse timelige interesser af større betydning end den evige vægt af herlighed.    
Alle vegne ser vi, at det er dette livs anliggender, der lægger beslag på menneskenes sind og hengivenhed. Kristus kom for at bryde det bedårelsens bånd, som Satan har belagt menneskesindet med. Han kom for at stille evigheden frem for vore blikke, så at vi ikke skulle lade himlen ude af vor betragtning, men fæste os ved det, som ligger hinsides jordelivets anliggender.<br><i>Konkluceres næste uge</i>  

11 06 1894 The Signs of the Times Harmoni med frafaldne magter er et tegn på fjendskab mod Gud.   
  "Alle dem, som tog imod ham, gav han magt til at blive Guds børn, dem, som tror på hans navn. De blev ikke født af blod, ej heller af køds vilje, ej heller af mands vilje, men af Gud." (Joh 1,12-13) Disse er Guds udvalgte; de er dem, til hvem Kristus siger: "Frygt ikke, du lille hjord! thi jeres Fader har besluttet at give jer Riget. Sælg, hvad I har, og giv almisse! Skaf jer punge, som ikke ældes, en uudtømmelig skat i Himlene, hvor ingen tyv kommer nær, og intet møl ødelægger. Thi hvor jeres skat er, der vil også jeres hjerte være. (Luk 12,32-34)    
Denne verdens mennesker er så optaget af verdslige affærer, at evige realiteter er af sekundær betydning for dem. De kan ikke skelne sandhed fra vildfarelse. I ånd og praksis gentager de jødernes historie, og i disse sidste dage vil Guds udvalgte, som holder Hans Bud blive mål for foragt, både hos de, der er på høje poster og hos de almindelige mennesker. "Thi den kamp, vi skal kæmpe, er ikke mod kød og blod, men mod magterne og myndighederne, mod verdensherskerne i dette mørke, mod ondskabens åndemagter i himmelrummet. Tag derfor Guds fulde rustning på, for at I må kunne stå imod på den onde dag og holde stand efter at have besejret alt." (Ef 6,12)       
I denne tid er der nogle, som lever midt i verdens fordærvede samfund, om hvem Herren siger: "Dog har du i Sardes nogle få, som ikke har besmittet deres klæder; de skal vandre med mig i hvide klæder, thi de er værdige dertil. Den, der sejrer, skal således iføres hvide klæder, og jeg vil aldrig slette hans navn af livets bog, og jeg vil vedkende mig hans navn for min Fader og for hans engle. Den, som har øre, han høre, hvad Ånden siger til Menighederne! .. Dette siger den Hellige, den Sanddru, han, som har Davids nøgle og lukker op, så ingen kan lukke i, og lukker i, så ingen kan lukke op: Jeg kender dine gerninger. Se, jeg har stillet dig foran en åben dør, som ingen kan lukke; thi vel er din kraft kun liden, men du har holdt fast ved mit ord og ikke fornægtet mit navn. Se, jeg skænker dig nogle af Satans synagoge, af dem, som kalder sig selv jøder, skønt de ikke er det, men lyver. Se, jeg skal få dem til at komme og kaste sig ned for dine fødder, og de skal forstå, at jeg har fattet kærlighed til dig. Fordi du har holdt fast ved mit bud om udholdenhed, vil jeg også holde dig fast og fri dig ud af den prøvelsens stund, som skal komme over hele jorderige for at prøve dem, der bor på jorden. Jeg kommer snart! Hold fast ved det, du har, for at ingen skal tage din sejrskrans." (Åb 3,4-11)    
Vi skal kende betydningen af disse ord: "Jeg sætter fjendskab mellem dig og kvinden, mellem din sæd og hendes sæd; den skal knuse dit hoved, og du skal hugge den i hælen!" (1Mos 3,15) Det fjendskab, der findes i hjertet mod ondt har, ikke en naturlig eksistens, men er et fjendskab, der er skabt gennem Den Hellige Ånds virke. "Alle dem, som tog imod ham, gav han magt til at blive Guds børn, dem, som tror på hans navn." (Joh 1,12) Det naturlige menneske er i overtrædelse, og dets natur er i harmoni med den første overtræders. Der er intet naturligt fjendskab mellem det faldne menneske og faldne engle; begge er delagtige i den samme ånd gennem eftergivenhed for det onde. Det er i overensstemmelse med Satans synagoges lov, at faldne mennesker og faldne engle vil forenes i et desperat fællesskab i det ondes kamp mod det gode. Fra begyndelsen har Satan arbejdet uophørligt på at drive Skaberen bort fra tronen, og er der nogen form for uenighed mellem onde mennesker og onde engle, så er de dog enige i deres opposition til Gud. De er bundet sammen med jernbånd i deres modstand mod Skaberen og menneskets Frelser. Satan er besluttet på at depravere mennesket fuldstændigt ved at gøre Guds lov til intet. Han opfinder traditioner, og gennem sine læresætninger lykkes det ham at assimilere deres karakter, som ikke yder fuld lydighed mod Guds lov, med sin egen karakter.        
Den harmoni, der eksisterer mellem Satan og onde mennesker, er nøglen til al religiøs forfølgelse, fra da Kain dræbte Abel til i dag. Det samme princip, som drev Satan i himmelen til at bekrige Gud, arbejder nu i ulydighedens børn, og driver dem til at frembringe love, der er i modstrid med Jehovas statutter. Det er frafaldets magt, der ophøjer religiøse gejstlige til Guds plads. Det falske bliver æret over det sande; og således er det, at det fjerde Buds Sabbat bliver trampet i støvet, medens den falske sabbat bliver æret af de verdslige magter.        
Falske loves oprindelse kan klart skelnes på de principper, der ligger til grund for dem. Alt, der ikke er i overensstemmelse med Guds kendte og udtrykkelige vilje, er fjendskab mod Gud og har sin oprindelse i Satans synagoge. Guds vilje er udtrykt i hans lov, og synd er lovbrud. De, der lader hånt om Guds bud, arbejder på linie med Satan og er i harmoni med den store leder af frafaldet. Da jøderne påberåbte sig at have Abraham til fader, men ikke gjorde Abrahams gerninger, sagde Jesus til dem :"I har Djævelen til fader, og I er villige til at gøre, hvad der lyster jeres fader." (Joh 8,44) "Den, der gør synd, er af Djævelen; thi Djævelen har syndet fra begyndelsen. Men derfor blev Guds Søn åbenbaret, for at han skulle tilintetgøre Djævelens gerninger." (1Joh 3,8)        
Lys skinner midt i det moralske mørke i denne tid. Helligånden arbejder på menneskenes hjerter for at overbevise dem om synd, om retfærdighed og om dom. Men de, der nægter at modtage lyset, og accepterer de undskyldninger, som Satan opstiller som grunde til ikke at adlyde sandheden, vil manifestere satanisk modstand mod dem, der adlyder Gud mere end mennesker. De, der følger den praksis og de vaner, der er i verden, på trods af lys og sandhed, vil være i stædig opposition til Guds bud og vil yde ufravigelig loyalitet til ham, som først gjorde oprør mod Gud og blev udstødt fra himmelens sale. Men midt i verdens fjendskab vil de, der virkelig tror på Kristus, gøre Ham til deres eksempel i alle ting. Jesus siger: "Jeg har holdt min Faders Bud og bliver i Hans kærlighed." (Joh 1-5:10) Den elskede discipel siger: "Den, der siger: "Jeg kender Ham", og ikke holder hans bud, han er en løgner, og i ham er sandheden ikke; men den, der holder hans ord, i ham er sandelig Guds kærlighed blevet fuldkomment. Derpå kender vi, at vi er i Ham. Den, der siger, at han bliver i Ham, han er også selv skyldig at vandre således, som Han vandrede. Mine elskede, det er ikke et nyt bud, jeg skriver til jer, men et gammelt bud, som I har haft fra begyndelsen." (1Joh 2,4-7)    
Holder verden Guds lov? - Nej; men selvom de ikke holder loven, så forener den bekendende kristne verden sig med sandhedens modstandere ved at vise foragt overfor dem, der holder Guds bud. Der er åben krig både i den bekendende kristne verden og i verden mod de, der holder det fjerde bud og adlyder alle Jehovas moralske forskrifter. Det fjerde bud lyder: "Kom hviledagen i hu, så du holder den hellig! I seks dage skal du arbejde og gøre al din gerning, men den syvende dag skal være hviledag for Herren din Gud; da må du intet arbejde udføre, hverken du selv, din søn eller datter, din træl eller trælkvinde, dit kvæg eller den fremmede inden dine porte. Thi i seks dage gjorde Herren himmelen, jorden og havet med alt, hvad der er i dem, og på den syvende dag hvilede han; derfor har Herren velsignet hviledagen og helliget den." (1Mos 20,8-11)    
Lad enhver sjæl, som læser dette bud, forstå, at det skal holdes præcis, som det står skrevet. Det skal ikke misbruges eller vrides ud af sin sande mening. Syndens menneske tænkte at ændre tider og Guds lov, men ingen magt i himmelen eller på jorden kan ændre det, som er blevet skrevet med Guds finger og lagt i vidnesbyrdets ark under nådestolen (sonedækket).        
I et helligt syn blev Johannes taget ind i den himmel- ske helligdom. Han siger: "Guds tempel i himmelen blev åbnet, og hans pagts ark kom til syne i hans tempel". (Åb 11,19) "Derefter så jeg: templet, vidnesbyrdets telt, i Himmelen blev åbnet". (Åb 15,5) Det tabernakel, som Moses blev beordret at bygge, skulle være efter samme mønster som den himmelske helligdom. I arken blev de Ti Bud, som blev skrevet med Guds finger, lagt. Den lov der blev lagt i arken på jorden, var en kopi af den lov, der var i vidnesbyrdets ark i himmelen og Jehovas forskrifter er uafviselige. De Ti Bud udgør karakterens moralske standard. Gud kræver for menneskets del fuldstændig overensstemmelse med hans lov, og forbandelsen er udtalt over enhver, der ikke bliver i alt, hvad der er skrevet, og handler derefter.        
Menneskeracen står ikke med en retfærdig karakter, som den Adam havde før han faldt. Selvom det er synd ikke at holde Guds forskrifter, og syndens løn er døden, er der ingen anden mulighed for mennesket, hvorved det kan opnå evigt liv, end ved Jesu Kristi lydighed og retfærdighed, Han som er menneskehedens hoved og repræsentant. Synderen kan kun finde håb ved at stole på Kristi fuldkommenhed. Vi skal benytte os af det syndfri offers fortjenester, som blev fremskaffet ved Guds enbårne Søns død. "Se, hvor stor en kærlighed Faderen har vist os, at vi må kaldes Guds børn; og vi er det. Derfor kender verden os ikke, fordi den ikke har kendt ham. I elskede, nu er vi Guds børn, og det er endnu ikke åbenbaret, hvad vi engang skal blive. Men vi ved, at når Han åbenbares, skal vi blive (være) ham lige, thi vi skal se Ham, som han er. Og enhver, der har dette håb til ham, renser sig selv, ligesom Han er ren." (1Joh 3,1-3)  

20 08 1894 The Signs of the Times Bibelen kan forstås af alle    
  "I gransker Skrifterne, fordi I mener, at I har evigt liv i dem; og netop de vidner om mig." "Og dette er det evige liv, at de kender dig, den eneste sande Gud, og ham, du har udsendt, Jesus Kristus. " "For han, som Gud har udsendt, taler Guds ord; Gud giver jo ikke Ånden efter mål. Faderen elsker sønnen, og alt har han lagt i hans hånd. Den, der tror på Sønnen, har evigt liv; den, der er ulydig mod Sønnen, skal ikke se livet, men Guds vrede bliver over ham. "    
Det er ved at ransage Skriften, at vi kommer til at kende Gud og Jesus Kristus, som han har sendt. Bibelen er ikke kun blevet givet til gavn for prædikanter; det er en bog for folket; den er til trøst for den fattige. Det er en stor fejltagelse, når prædikanter giver folk det indtryk, at de ikke skal læse Bibelen, fordi de ikke kan forstå dens hellige undervisning og må være tilfredse med fortolkning fra dem, hvis opgave det er, at forkynde Guds ord. Forkyndere, der underviser folk sådan, tager selv fejl. Bibelen og sjælen er skabt for hinanden, og Gud rører ved hjertet gennem Ordets og Helligåndens indvirke. For den, der får kærlighed til sandheden, er Guds ord som et lys, der skinner på et mørkt sted og viser vejen så klart, at den vejfarende ikke behøver gå fejl, selvom han er enfoldig. Han indser at, "dine ord giver lys, når de åbner sig, og giver den uerfarne forstand. "    
Den ulærde kan med sin ydmyghed og enfoldighed og i sjælens oprigtige ønske høste langt større trøst i Bibelen end den lærde eller mere ophøjede og agtede mand. Han bliver måske aldrig i stand til at præsentere over for andre de samme beviser på ordets inspiration, som en lærd mand ville kunne; men i sit liv og sin karakter kan han bære et stærkt vidnesbyrd, der viser sandhedens kraft i hans adfærd. Gud vil, at de fattige og dårligt uddannede skal have hans ord som et sikkert lys og en vejleder på retfærdighedens vej. Hvis de er oprigtige og virkelig ønsker at kende Guds vilje, vil de ikke blive efterladt i mørke. Det er enhvers privilegium, at selv blive vis til at læse Skriften. Ingen kan trygt overlade sin sjæl til en forkynder, eller til mænd, der er lærde og velbegavede. Jesus anklagede præsterne og lederne, der blev anset for at være lærde i skrifterne, for at være uvidende om både skrifterne og Guds kraft. De, som Gud har betroet talenter, er ansvarlige for brugen af deres gaver, og bør studere skriften som en bog, der kan forstås. En eneste tekst har førhen og vil fremover være som en duft af liv til liv for mangen en sjæl. Når et menneske søger omhyggeligt, vil Bibelen åbne for nye skatte af sandhed, der vil være som lysende juveler for sindet.    
Hvis de fattige og uuddannede ikke er i stand til at forstå Bibelen, var Kristi mission til vor verden nytteløs; for han siger, "Herrens Ånd er over mig, fordi han har salvet mig. Han har sendt mig for at bringe godt budskab til fattige, og lægedom til dem, hvis hjerte er knust, for at udråbe frigivelse for fanger og syn til blinde, for at sætte undertrykte i frihed. " Befalingen om at søge skrifterne rettede Kristus ikke kun til farisæerne og de skriftkloge, men til den store skare af almindelige mennesker, der flokkedes om dem. Hvis Bibelen ikke kan forstås af alle klasser i folket, rig som fattig, hvad ville Frelserens formaning, om at søge skriften, så gavne? Hvilket udbytte kan det give, at studere noget, der aldrig vil kunne forstås? Hvilken konsekvens vil dette bud have, hvis ikke studiet af skriften vil fjerne vildfarelsers tåger og lede mennesker til at få forståelse af Guds åbenbarede vilje for mennesker?    
Lad enhver, der er blevet velsignet med evner til at tænke, åbne den forsømte Bibel og studere skrifterne, så han må forstå, hvad der er Guds vilje med ham. I denne bog er der givet himmelske oplysninger til mennesket. Bibelen er skrevet til alle, - til ethvert samfundslag, til mennesker under alle himmelstrøg og alle aldre. Det er ethvert intelligent menneskes pligt at studere Skriften. Enhver må selv kende de betingelser, der er for frelse. Satan har placeret sin skygge mellem din sjæl og de klare lysstråler, der skinner fra himlen for at lede dig til lyksalighedens porte. Gennem sit forbund af onde engle og onde mennesker har Satan arbejdet på en sådan måde, at sandheden er blevet begravet under affald af menneskelige traditioner, skikke og vaner.     
På Kristi tid, lige som i vore dage, så folk hen til de veluddannede, til de skriftkloge og farisæerne, for at de skulle forklare dem betydningen af det, som himlens Gud havde åbenbaret. Disse lærere var veget væk fra Gud og fulgte deres egen forståelse og ikke Herrens veje. De syntes, de måtte fortolke skrifterne på en måde, der passede med deres handlemåde. De søgte menneskeres ære og gik mere og mere væk fra Herrens tydeligt åbenbarede vej for at følge menneskeligt udtænkte traditioner. Kristus sagde om dem: "forgæves dyrker de mig, for det, de lærer, er menneskebud. "    
Farisæerne og de religiøse ledere fremstillede Guds karakter så forkert, at det var nødvendigt for Kristus at komme til verden for at repræsentere Faderen. Gennem Satans listighed var mennesket blevet ledt til at tillægge Gud sataniske egenskaber; men Frelseren fejede det tætte mørke til side, som Satan havde placeret for Guds trone for at standse de skinnende stråler af nåde og kærlighed, der kom fra Gud til mennesket. Jesus Kristus viste Faderens sande karakter for verden, idet han repræsenterede ham fuld af nåde, kærlighed og lys. Kristus tog menneskelighed på sig, for at lyset og den guddommelige kærligheds stråler ikke skulle udslette mennesket. Da Moses bad: "Lad mig dog se din herlighed, " blev han placeret i en klippespalte, og Herren gik forbi ham. Da Filip bad Kristus om at vise dem Faderen, sagde han, "Den, der har set mig, har set Faderen. " Han åbenbarede Faderen for Filip, som han havde åbenbaret ham for Moses, da han gik forbi ham og forkyndte: "Herren, Herren er en barmhjertig og nådig Gud, sen til vrede og rig på troskab og sandhed. " Jesus erklærede sig over for verden som den fuldkomne repræsentant for Faderen, og indbød verdens kærlighed og tillid til at samle sig i Faderen. Han sagde: "Jeg er i Faderen og Faderen er i mig. " "Kender I mig, vil I også kende min Fader. Og fra nu af kender I ham og har set ham... Tror I ikke, at jeg er i Faderen og Faderen i mig? De ord, jeg siger til jer, taler jeg ikke af mig selv, men Faderen, som bliver i mig, gør sine gerninger. Tro mig, at jeg er i Faderen og Faderen i mig; hvis ikke, så tro på grund af selve gerningerne. "    
I et tydeligt sprog lærte Frelseren verden, at den ømhed, medfølelse og kærlighed, som han viste mennesker, netop var hans himmelske Faders egenskaber. Uanset hvilken læresætning om nåde han fremholdt, hvilket løfte om glæde, hvilken gerning af kærlighed, uanset hvilken guddommelig tiltrækning han udøvede, så havde den sin kilde i alles Fader. I Kristi person ser vi den evige Gud optaget af at udøve uendelig nåde mod det faldne menneske. Kristus iklædte sin guddommelighed menneskelighed, så hans menneskelighed kunne røre menneskeheden og guddommelighed nå guddommelighed.  

28 02 1895 The Signs of the Times Hvem er helliggjort?    
  "Fordi Gud fra begyndelsen udvalgte jer til frelse ved Åndens helligelse og tro på sandheden."    
Helliggørelse er ikke en lykkelig følelsesbølge, ikke et øjebliks værk, men et livsværk. Hvis en eller anden foregiver, at Herren har retfærdiggjort ham og gjort ham hellig, vil beviset for hans påstand om at være velsignet, kunne ses i ydmygheds, tålmodigheds, langmodigheds, sandhedens og kærligheds frugter. Hvis den velsignelse, som de, der påstår at være helliggjort, har modtaget, leder dem til at stole på en eller anden særlig følelse, og de erklærer, at det ikke er nødvendigt at granske skrifterne for at få Guds åbenbarede vilje at vide, så er den foregivne velsignelse et falsum, for den leder dem, som har modtaget den, til at berømme deres egne vanhellige følelser og fantasier og lukke ørerne for, hvad Gud siger i sit ord. Hvorfor skal dem, der hævder at have Åndens særlige manifestationer, og vidne til at alle deres synder er tilgivet, konkludere at de kan lægge bibelen til side, og herefter kunne vandre alene? Når vi spørger dem der hævder at være helliggjort øjeblikkeligt, hvis de ransager skrifterne som Jesus fortalte dem at gøre, for at se om der ikke er mere sandhed de kan acceptere, så svarer de: "Gud gør sin vilje kendt for os direkte i tegn og åbenbaringer, og vi kan tillade os at lægge bibelen bort.    
Der er tusindvis som er blevet bedraget ved at stole på nogle særlige følelser, og ignorere Guds ord. De bygger ikke på det eneste sikre og visselige fundament, - Guds ord. En religion som henvender sig til forstandige skabninger vil give fornuftige beviser for dens ægthed, for der vil være markante resultater i hjerte og karakter. Kristi nåde vil vise markante resultater i hjerte og karakter. Vi må helt sikkert spørge dem, der bekender at være helliggjort: Viser Åndens frugter sig i jeres liv? Tilkendegiver du Kristi sagtmodighed og ydmyghed, og åbenbar at du dagligt lærer i Kristi skole, afpasser dit liv efter det uselviske livs mønster? Det bedste bevis for at nogen af os kan få vor forbindelse med himlens gud er at vi holder hans bud. Det bedste bevis på tro på Kristus er mistillid til selvet og afhængighed af Gud. Det eneste pålidelige bevis på at vi forbliver i Kristus er at genspejle hans billede. Så langt som vi gør dette, skal vi bevise at vi er helliggjort gennem sandheden, for sandheden er der givet eksempel på for vort daglige liv.     
Der er tusindvis, ja millioner, som gør en fejltagelse i deres religiøse liv. De gør religionen til noget uafhængigt i deres liv, fra deres tanker ord og daglige handlinger. Deres religion er et bedrag af deres sanser. Deres tanker og principper der præsenteres som helliggjorte, er bedrageriske gerninger. Nogle siger at de hører stemme og ser syner fra en overnaturlig karakter; men der er intet tegn på deres daglige handlemåde at Guds Ånd har udført en forandring i det naturlige hjerte, for de er kødelige, fjendskab med Guds lov, og hverken elsker Gud eller adlyder hans bud.    
Nervøs ophidselse på det religiøse område er ikke noget bevis for, at Guds Ånd virker på hjertet. Vi læser om afsindige vridninger af legemet, om hyl og skrig ved Satans arbejde på menneskers sind og legemer; men Guds ord viser os ikke noget eksempel på sådanne tilkendegivelser i forbindelse med dem, på hvem Guds Ånd bliver udøst. Det er klart, at ubehersket opførsel, vilde udbrud og forvredne legemlige bevægelser er fjendens værk. Og dog er der mange, der tror, at sindsforvirring, som forstærkes ved Satans magt, er bevis for, at Gud får disse forvildede sjæle til at handle på en så utækkelig måde. Hele Bibelens ånd og tone fordømmer mennesker, som handler uden fornuft og intelligens. Når Guds Ånd virker på hjertet, får det Guds trofaste og lydige barn til at handle på en måde, som vil anbefale religionen til enhver' fornuftigt tænkende mands eller kvindes gode dømmekraft. Guds Ånd oplyser sindet med Guds ord, og skal ikke gå i stedet for ordet. Helligånden styrer altid den troende til Ordet, og bringer dens passager frem for sindet, for at irettesætte, rette, rådgive og trøste. Det lede aldrig den der har Helligånden til at handle på en upassende måde, eller vise en overdreven og uønsket udvikling, som ikke har den mindste lighed med det himmelske, og fornedrer standarden for det som er ren og ubesmittet religion i menneskenes sind.    
Der kunne ikke findes noget af den karakter i Jesu liv eller lære. Alt som er af himlen er rent, fredfyldt, forfinet og forædlet, fri fra alt som er overdrevet eller af fanatiske tanker, ord eller handling. Kristi religion bæer de himmelske legitimationer, og når hjertet er blevet indprentet af det guddommelige billede, er sjælen i harmoni med alle Guds bud. Men den helliggørelse som får den helliggjorte til at nægte at studere skrifterne, og overtaler dem til at tro de ved det hele, og at der ikke er nogen større sandhed de skal acceptere, er af en falsk orden. De er stadig kødelige, for det er det kødelige sind " bøjer sig ikke under Guds lov, og det kan heller ikke gøre det". De er bedragede af Guds og menneskenes fjende. De har illustioner, og en fortryllende kraft er over dem idet de råbe ud: "Jeg er frelst, jeg er frelst. Jeg kan ikke synde." Vi kan kun skilne det sande fra det falske ved at vise Åndens nådegaver, som Kristus har lovet indplantes i hjertet.    
Mange som er helliggjort, som alligevel bryder Guds bud, er fyldt med fjendskab imod Gud, er tydeligvis formastelige, og så længe de er ulydige Kristi ord ulydige, og drister de sig alligevel til at regne med løfter, den loyale og lydige har fået. De har ingen ret til nogen af Guds løfter, fordi de ikke opfylder betingelserne for de løfte som er opfyldt. De vil tale om tro og hellighed, medens deres fundament er opbygget på rådden tømmer, og de er afhængige af deres egen selvretfærdighed. Men deres formastelige forsikring er ikke tro. De ved ikke hvad tro består af.    
Når der er så mange som gør krav på Guds løfter, skønt de ikke opfylder deres betingelser, er der en anden klasse som er ydmyge og samvittighedsfulde, men mangler opmuntring, og de overser Guds dyrebare løfter, de skal anvende. De er hele tiden bange for at Jesus ikke elsker dem. De vandrer i frygt og skælven, og troens hånd synes for svag til at række ud og gribe fat i Guds løfter. De Ser  hele på dem selv, for at finde forvisning for at de er gode nok til at blive Guds børn. Men ses der på selvet ses der i den forkerte retning Lignelsen om farisæeren og tolderen har kraftfulde lektier om begge disse klasser. Farisæeren er fuld af selvtilstrækkelighed, og hviler i en kødelig sikkerhed for at han er frelst, medens tolderen har en dyb fornemmelse af sin uværdighed, og stå langt borte. Han føler sig ikke værdig til at drage nær til gud, men slå sig på sit bryst i selvfordømmelse og vil ikke så meget som løfte sine øjne op mod himlen, for at møde den hjertesøgende Guds øjne. Hans råb er af sjælspinsel: "Gud vær mig synder nådig" Dog var det ham som Jesus selv erklærer at han gik retfærdiggjort hjem til sit hus. Men Farisæeren fik ikke den guddommelige gunst. Tolderen så bort fra sig selv, for han kunne ikke se noget der beroede på frelse. Han mærkede behov for en længe, og hans ydmyge bøn blev hørt, medens den pralende farisæer var en forhånelse for Gud.     
Løfterne der er i de syv saligprisninger er ikke blev opfyldt for ham der føler sig selvtilstrækkelig, som vender sig bort fra de skrifter der åbenbarer sandhed fra falsk teori og råber: "Jeg er frelst, jeg er frelst. Jeg kan ikke synde." Saligprisningenes dyrebare løfte er for dem som mærker åndens armod, for den oprigtigt sørgende, for den sagtmodige, for fredsstifteren, for den rene af hjertet, for dem som hungrer og tørster efter retfærdighed. Det er den trætte og tungtbelastede som Kristus indbyder at komme til sig, og for ham er løftet sikkert: "I skal finde hvile for jeres sjæle." Men hvilen kommer ved at bære Kristi åg, og bære Kristi byrde.  

18 04 1895 The Signs of the Times Et eksempel på frelsende tro   
 Vi skal finde forvisning for at vi er accepteret af Gud fra hans skrevne løfte, ikke fra en lykkelig flygtig følelse. Vi skal fundere vort håb på glædelige følelser, der er mange af Guds sande folk som vil være uden vished. I Kristi fold er der ikke kun fåret, som han leder til grønne vange, men lam, som Hyrden samler op i sine arme og bærer ved sit bryst. Jesus har omsorg for de svage og skrøbelige i deres enfoldighed, og han ville levendegøre dem ved sine egne hjerteslag. Hvis alle havde en stærk forvisning, på hvilken måde ville spædbarnet så adskille sig fra dem med større erfaringer? Guds ord er rigt på perler af løfter; men der er svage og skælvende sjæle, som ikke vover at tænke, at de frembærer angerens frugt, og som ikke gør krav på løftet; dog er de dyrebare i Herrens øjne. Maria Magdalene var meget tæt på Kristus, dog stod hun grædende og sørgende og sagde: "De har taget min Herre bort, og jeg ved ikke, hvor de har lagt ham."    
Det vil være til mange sjæles fordærv at altid have en tåget forvisning om den glade forvisning at de er antaget til Gud. Uden følelse må vi lære at læne os til ordet. Vi må lære at gribe løftet, fordi vi aldrig går tabt hvis vi kommer til den uendelige Kærligheds fødder. Den absolutter forvisning vil være vor når vi hører de indbydende ord fra Mesterens læber: "Vel gjort, du gode og tro tjener; gå ind til din Herres glæde." Vi vil få trosprøvelser, men de vil kun få vore åndelige sener og muskler til at øges, og lægge vor skælvende hånd på et "så siger Herren." Men på den måde skal vi bringe ære og herlighed til Gud. Den tvivl og frygt imod os som vi er kaldet til at kæmpe, er dyrebare troens trængsler, Guds arbejdsfolk som udvirker for os en lagt mere overmådelig og evig herlighedsvægt. Igen og igen må vi hæve vore øjne mod Ham som er blevet løftet på korset. "Se og lev," var de ord som genlød udover Israels lejr da kobberslagen blev rejst. Dette krævede troens handling fra de lidende ofre, som var blevet bidt af giftslanger, men de blev forvisset om at hvis de så, så skulle de leve. Vi skal også se og leve.    
Når verden har så mange efterligninger af tro, er der en ægte tro, og det er denne tro som virker ved kærlighed og renser sjælen. Ved sit forsyn bruge Gud Noa som repræsentant for, hvad sand tro vil gøre. Herren planlagde, at Noa i sit liv og sin karakter skulle fremstille for verden før syndfloden et tydeligt eksempel på resultaterne af at tro på Guds ord. Han vandrede ikke i gnister, som han selv havde antændt. Han fik al sin dømmekraft, al sin styrke, fra kilden til alt lys, for han havde samfund med Gud. Det var, fordi han havde tro på Gud, fordi han var en bønnens mand, at han var en kraftens mand. Han antændte sin kerte ved det guddommelige alter, så han kunne være et lys for verden. Han havde et budskab, som Gud havde betroet ham. På hans tid var der så frygteligt et frafald fra Gud og hans veje, at had mod Guds lov, foragt for sandhed og retfærdighed, var næsten verdensomspændende. Menneskers ondskab var meget stort, dog var der håb for dem, hvis de ville vende sig fra deres ondskab, og Herren gjorde Noa til sin budbringer til at forkynde for den gamle verdens indbyggere deres synder og fremsætte for dem, hvordan de havde fremkaldt Guds vrede. Han fortalte dem, hvad Gud havde i sinde at gøre i verden. Han erklærede Guds ord for dem: "Da sagde Herren: 'Min Ånd skal ikke for evigt blive i menneskene, eftersom de jo dog er kød; deres dage skal være 120 år... Men Herren så, at menneskenes ondskab tog til på jorden, og at deres hjerters higen og tragten kun var ond dagen lang. Da angrede Herren, at han havde gjort menneskene på jorden, og det skar ham i hjertet... Men Noa fandt nåde for Herrens øjne.'    
 "Noa var en retfærdig, ustraffelig mand blandt sine samtidige; Noa vandrede med Gud." "Men jorden fordærvedes for Guds øjne, og jorden blev fuld af uret; og Gud så til jorden, og se, den var fordærvet, thi alt kød havde fordærvet sin vej på jorden. Da sagde Gud til Noa: "Jeg har besluttet at gøre ende på alt kød, fordi jorden ved deres skyld et fuld af uret; derfor vil jeg nu udrydde dem af jorden."    
 "Se, jeg bringer nu vandfloden over jorden for at udrydde alt kød under himmelen, som har livsånde; alt, hvad der er på jorden, skal forgå. Men jeg vil oprette min pagt med dig. Du skal gå ind i arken med dine sønner, din hustru og dine sønnekoner. . . . Og Noa gjorde ganske som Gud havde pålagt ham; således gjorde han."    
Noa havde tillid til Gud. Han var i en position, hvor han blev prøvet; han skulle kæmpe troens gode strid ved hvert eneste skridt. Et hundrede og tyve års prøvetid blev givet jordens beboere, og Noa skulle gennemleve den generation. Alt omkring ham var i en tilstand af forvirring. På alle sider var der synd, ondskab og tilsidesættelse af Gud og hans hellige lov; men han skulle leve blandt mennesker og ikke tage del i deres onde gerninger. Han skulle være et eksampel på retfærdighed, tro og fuldstændig lydighed mod Gud. Midt i en verdensomspændende foragt over for Gud var han en trofast forkynder af retfærdighed, idet han eksemplificerede over for verden, hvad et menneskets liv kunne blive ved at nære tillid til Guds sikre ord og adlyde alle hans bud. Næsten hele verden var imod Noa; alligevel var der mange som ikke fik lys om den genløsning vore første forældre fik udlovet. Betydningen af brændofrene blev forvansket, og de genskinnede ikke længere forsoningsmetoden for folk.    
Det budskab Noa gav, opbyggelsen af denne besynderlige båd, fremkaldte spørgsmål, præcis sådan som Gud havde planlagt det skulle, og vækkede folks nysgerrighed. Store skarer kom fra alle dele af verden for at se den besynderlige og forunderlige struktur, og hørte domsbudskabet og løftet om udfrielse. De ord som var blevet talt til Adam blev genfortalt, - at synd og Satan ikke altid sejrer. Der skulle være sejr til dem som frygtede Gud. Da hans røst opløftes i advarsel om den dom som Gud var ved at pådrage verden, på grund menneskers ondskab, viste der sig en stor modstand imod budbringerens ord. Ikke desto mindre var modstanden ikke helt verdensomspændende; for nogle troede Noas budskab, og gentog advarsel ivrigt. Men mennesker som regnedes for kloge blev opsøgt, og blev opfordret til at komme med argumenter som Noas budskab kunne modsiges med. Og da verden havde fred og ikke i krig med den onde fyrste, var de glade for at kunne lægge alt til side med et "så siger Herren" og lytte til tidens filosoffer som viste umuligheden af at nen sådan forandring ville finde sted, med naturens kræfter som Noa forudsagde. Der var ikke fjendskab mellem faldne mennesker og faldne engle; begge er onde på grund af frafald, og det onde, uanset hvor det er er i forbund imod Gud. Faldne mennesker og faldne engle forenes i at få afsat Gud.     
Sådan var det at denne verdens kloge mænd talte om videnskab og naturens fastlåste love, og erklærede at der ikke er variation i disse lov, og at dette budskab fra Noah slet ikke kunne være sandt. Talentfulde mænd på Noas tid satte sig selv i forbund imod Guds vilje og hensigter, og hånede budskabet og budbringeren som han havde sendt. Da de ikke kunne bevæge Noa fra hans faste og ubetingede tillid til Guds ord, pegede de på ham som en fanatiker, som en højtragende gammel mand, fuld af overtro og vanvid. Derved fordømte de ham fordi han ikke vil vende sig fra hans mål ved menneskers fornuft og teorier. Det var sandt at Noa ikke kunne diskutere deres filosofier, eller modbevise den såkaldte videnskabs fordringer; men han kunne proklamere Guds ord; for han vidste at det indeholdt uendelig visdom fra Skaberen, og da han udråbte det overalt, mistedede det ingen kraft og virkelighed, fordi verdens mennesker truede ham med hån og foragt.    
Noa blandede ikke Satans bløde og behagelige bedrag med hans budskab. Han gav ikke udtryk for nogen af de mange følelser han havde der erklærede at Gud var barmhjertig for at gøre et så forfærdeligt arbejde. Mange påstod at Gud ville give de onde en ny prøvetid; men Noa gav ikke efter for deres svage håb at dem der ikke gav anledning, som ikke bragte budskabet ville begunstiges for en ny anledning til Frelse. Gud vil at mennesker ikke kun elsker ham, men at hans frygt skal være i deres hjerter. Noas tro blev blandet med frygt; for det står skrevet at Noa, blev advaret af Gud, bevæget af frygt, forberedte en ark for at frelse sit hus. Hans tro forstærkede hans frygt; for det var ingen krysteragtig frygt som bevægede ham. Han turde ikke holde inde med Guds ord af frygt for mennesker, eller holde hans budskab tilbage af frygt for de konsekvenser som der måtte være, på grund af de onde og ikke troendes modstand og had omkring ham. Han kendte til Guds kraft, og indså at Gud ville opfylde sit ord. Hans frygt for Gud adskildte ham ikke fra Gud, men gjorde at han drog nærmere til ham, og ledte ham til at udgyde sin sjæl i ydmyg og alvorlig bøn. Der var mange som først tog imod Noas budskab, men frygt for mennesker var større end frygt for Gud, og de vendte sig bort fra Guds sandhed og tro en løgn. Eftersom tiden gik, blev de overdynget med bebrejdelser og hån, deres hjerter svigtede dem, og de stod ikke prøven. Det er den prøvende stund som vil måle den bekendende tro og forsikring til Gud. Mod og renhed kan ikke sammenlignes rigtigt med mennesker, før trængslens dag sætter dem på prøve.    
Evangeliet er Guds kraft til frelse for enhver som tror; men det er en del af Evangeliet at advare synderen om den dom som venter den ikke-troende og ikke omvendte sjæl. Guds kærlighed vises i gaven af hans dyrebare søn for verden, at enhver som tror på ham ikke skal gå tabt, men have evigt liv; men når frelse er udlovet på betingelse af tro på Guds søn, erklæres der dom over dem som ikke tror. "Den som ikke tror Sønnen skal ikke se livet; men Guds vrede forbliver hos ham" Gud har en ubeskrivelig kærlighed for synderen, men han erklærer: "Den sjæl der synder, han skal dø." Gud har ikke behag i de ondes død; for det er hans vilje at alle mennesker skal få evigt liv gennem troen på Guds Søn.    
Herren udlover en velsignelse til dem som tror på hans bud, og erklærer at de skal gå ind ad portene til byen, og skal få ret til livets træ. Men når Gud kommer med en befaling, mener han at vi skal adlyde ham. Vore omstændigheder, vore omgivelser, fore finansielle udsigter, skal ikke tages med i sagen, eller gøres til en undskyldning; for han vil give styrke til enhver som i oprigtighed gør alt for at opfylde hans ord, fordi det er Gud som har talt.     
Den langmodige Gud bar over med den Gamle Verdens indbyggere i et hundrede og tyve år, men hans tålmodighed, hans lange overbærenhed, blev gjort til undskyldning for ligegyldighed og forhærdelse og misbrug af hans forudseenhed. Ingen sjæle har nogen sinde forladt gud, opgivet hans egne veje og gøremål, forladt himlen, så længe der er det mindste håb for hans frelse. Gud følger mennesker med bønner, med advarsler om fare, med forvisning om medfølelse, indtil det er sikkert at flere anledninger og privilegier vil være helt forgæves. Noas lys skal skinne frem i et hundrede og tyve år midt i blandt folks moralske mørke, som var omgivet af et vist begrænset antal år. Under Noas ledelse byggede hans tømre en ark, og de blev indprentet dag for dag med den urokkelige tro, den usvigelige renhed fra Guds budbringer. Ethvert hammerslag, alt der skred fremad på byggeriet, var en advarsel om verdens vandflod som fejede de ikke-troende og ugudelige væk. Noas tro var en arbejdende tro; det var en frelsende tro, som bevægede ham med frygt, og lede ham til at handle efter Guds ord. Dette er den kvalitet i troen der vil frelse sjælen. Er det din?  

16 05 1895 The Signs of the Times Menneskets fulde pligt   
  "Enden på sagen, når alt er hørt, er: Frygt Gud og hold hans bud! Thi det bør hvert menneske gøre. Thi hver en gerning bringer Gud for retten, når han dømmer alt, hvad der er skjult, være sig godt eller ondt."    
Alle menneskers liv står nedskrevet i himlens bøger. Al synd som er blevet begået står registreret. Al anger for synd, alle fortrydelsestårer, al skyndsbekendelse, og aflæggelse af al yndlingssynd står også nedskrevet. Når dommen sættes og bøgerne åbnes, vil alle sager skulle stå Guds lovs prøve. Gud har en lov som han regerer intelligensvæsener med både i himlen og på jorden. Jehova er nationernes største Regeringsmand, og ikke større eller mere fatalt bedrag kan omfatte menneskesindet end de  der for mennesker til at erklære at Guds lov er blevet ophævet. Var det sådan skulle der ikke være nogen dom; for der vil ikke nogen regl som karakteren prøves ved, og handlinger vejes ved. Men vi læser at dommen skal sættes, og at bøgerne åbnes, og at alle mennesker skal belønnes efter som hans gerninger har været. Hvis Gud ikke har nogen moralstandard, som karakteren måles efter, kan der ikke være nogen dom, ingen løn.    
Men efter Guds ufejlbarlige ord, vil ethvert menneske dømmes og belønnes efter hans gerninger, og vil formanes til at tale sådan og gøre sådan som "der skal dømmes efter frihedens lov." Når synden er blevet andret, bekendt og lagt fra sig, står tilgivelsen skrevet over for synderens navn; men hans synder er ikke udslettede før efter den undersøgende dom. Intet begrænset menneske kan sige hvordan hans sag står i Hans syn hvis øjne er som ildflammer, om siger: "Jeg kender dine gerninger . .  råder jeg dig til hos mig at købe guld, lutret i ild, så du kan blive rig, og hvide klæder at iføre dig, så din nøgenheds skam ikke skal blive åbenbar, og øjensalve til at salve dine øjne med, så du kan se. Alle dem, jeg har kær, dem revser og tugter jeg; vær derfor nidkær og omvend dig!"    
Dem som formasteligt tror at Guds lov er bortskaffet, og at den ikke længere eksisterer, har sat en ufuldkommen standard for sig selv. Når de måler sig selv med deres begrænsede standard, erklæerer de selv at de er rene og fuldkomne. Satan har netop sådan en standard, hvorved han erklærer at han er retfærdig; men disse falske standarder kan ikke sammenlignes med Guds ufejlbarlige retfærdighedsstandard. Ingen som har en forståelse af sandrueligheden i Guds lov vil påberåbe sig selv en ophøjet karakter. Vor sande stilling og eneste sikkerhed ligger i omvendelse og bekendelse af vore synder for Herren. Selv om vi ved, at vi er syndere, skal vi have tro på vor Herre Jesus Kristus, som alene kan tilgive overtrædelser og tilregne os sin retfærdighed. Når fornyelsestiderne skal komme fra Herrens nærhed, så vil den angrende sjæls synder, som har modtaget Kristi nåde og har overvundet gennem Lammets blod, blive fjernet fra himlens optegnelsesøger, og vil sættes på Satan, forsagelsesbukken, syndens ophavsmand, og ikke huskes mere på ham. De vil blive lagt på Satan, syndebukken, og aldrig mere blive husket. De, som sejrer, vil få deres synder udslettet af regnskabsbøgerne, men deres navne vil blive stående i livets bog. "Det sanddru vidne siger: "Den, der sejrer, skal således iføres hvide klæder, og jeg vil aldrig slette hans navn af livets bog, og jeg vil vedkende mig hans navn for min Fader og for hans engle." Åb 3,5. Når livets kamp er til ende, når rustningen er lagt for Jesu fødder, når Guds hellige er forherliget, da og kun da, vil det være sikkert at påstå at vi er frelst, og syndfrie. Sand helligelse vil ikke lede noget menneskevæsen til at erklære sig selv som hellig, syndfri og fuldkommen. Lad Herren proklamere sandheden om din karakter.     
Johannes erklærer: "Hvis vi siger, at vi ikke har syndet, så gør vi ham til en løgner, og hans ord er ikke i os." Men vi skal acceptere det dyrebare løsfte at, "hvis vi bekender vore synder, er han trofast og retfærdig, så han tilgiver os vore synder og renser os fra al uretfærdighed." Vi skal gøre vore gerninger tydelige, som vi har en personlig tro på Kristus som vor Frelser eller ej; for det er ved Kristi retfærdighed at vi helliggøres. Dag for dag studerer vi Kristi lektier, og vokser op i ham i alle ting. Hvis vi holder på at kende Herren, skal vi vide at hans banebrydning er forberedt ligesom morgenen. Han udvikler kristen karakter efter den guddommelige model, vokse i tro, i indflydelse og kraft, og dette værk vil vokse i hans karakter, indtil troen mistes af syne, og nåde i herlighed. Kristi retfærdighed er det blivende princip i hjertet.    
 "Børnlille, dette skriver jeg til jer, for at I ikke skal synde. Men synder nogen, så har vi en talsmand hos Faderen, Jesus Kristus, den retfærdige." Der er ingen kvalitet i loven der frelser overtræderen fra loven. Loven kan fordmme, men den kan ikke tilgive, derfor vil overtræderen overlades til at gå tabt i sin ulykke hvis der ikke var lagt en plan for hans frelse. Jesus Kristus alene var i stand til at frelse frelste mennesker. Han blev menneskets sikkerhed og stedfortræder. Han blev menneskets forsvar der går i forbøn med hans sag for Faderen. Det var for vor skyld han nedlagde sig til at blive menneske. "Og Ordet blev kød og tog bolig iblandt os, og vi så hans herlighed, en herlighed, som den enbårne Søn har den fra Faderen, fuld af nåde og sandhed." Kristus blev den faldne slægts trøst og håb. Vor Frelser er menneskeSønnen såvel som Guds Søn. Han tog menneskelighed på sig, og frembragte en model for menneskeheden, i sin rene og fuldkomne karakter. "Han, som ikke gjorde synd, og i hvis mund der ikke blev fundet svig." Hans liv var lige så fuldkomment som et forbillede, ligesom hans død var fuldkommet som et offer. Han blev fristet på alle punkter lige som vi, derfor ved han hvordan de fristede skal undsættes.    
For os burde det være til stadig taknemmelighed og fryd at Jesus kender vor svaghed og kender til vore fristelser. Vi har for store tankevaner om at Guds Søn var et væsen der er så meget ophøjet over os, at det er umuligt for ham at gå ind i vore trængsler og fristelser, og at han ikke har mødfølenhed med os i vor svaghed og skrøbeligheder. Det er fordi vi ikke tager kendsgerningen til os at han er et med menneskene. Han påtog sig syndig køds lighed, og blev gjort lige med sine brødre på alle punkter, så han kan være en nådig og trofast ypperstepræst i alle ting der angår Gud. Han er selv gået ind i at frelse enhver søn og datter af Adam, som vil indvilige i at blive frelst på Guds bestemte måde.    
Da vi blev formanet til lydighed, skal vi ikke tro at vi kan fortjene frelse ved vore gode gerninger. Frelsen er Guds frie gave, og den skal modtages i tro. Den tilvjebringes for den angrende sjæl ved Krisgus gennem den store genløsningsplan. Men prøven på at vi elsker ham, beviset på vor tro, vil findes i vor lydighed mod Guds hellige lov. Vor Frelser siger: "Den, som har mine befalinger og holder dem, han er den, som elsker mig; og den, som elsker mig, skal elskes af min Fader; og jeg skal elske ham og åbenbare mig for ham." Kristus pålægger os at holde budene fordi han ved at der er stor løn ved at holde dem, åbenbare en karakter efter det guddommelige billede.    
Vi må ikke vanærre Gud ved at ikke tro på Kristus som vor Mellemmand; for han kan fuldt ud frelse alle til det yderste, som kommer til Gud ved ham. "Og han er soning for vore synder, ja, ikke alene for vore, men også for hele verdens. Og deraf kan vi erkende, at vi kender ham, om vi holder hans bud." Kristus har gjort det muligt for faldne mennesker at holde Guds bud, for han vil løfte enhver falden sjæl fra syndens fordærv, som vil gribe fat i Guds løfter i tro, og indvilge i frelsens betingelser. Kristi menneskelighed er et under for himmelske engle, som er hos ham i de himmelske sale, og kender den uendelige pris han har betalt for at genløse mennesker. De undres over den nåde han gav den faldne slægt, så at de, ved at få del i guddommelig natur, kan holde Jehovas lov. Disse forunderlige mysterier ønsker engle at se ind i.  

20 06 1895 The Signs of the Times Renser sig selv   
 I elskede, nu er vi Guds børn, og det er endnu ikke åbenbaret, vad vi engang skal blive. Men vi ved, at når Han åbenbares, skal vi blive ham lige, thi vi skal se ham, som han er. 1Joh 3,2. Guds folks arv ses ved tro i Guds ord. Og dette er det evige liv, at de kender dig, den eneste sande Gud, og ham, som du har sendt, Jesus Kristus. Joh 17,3. Ved tro opnår Buds børn kundskab om Kristus og værdsætter håbet om hans komme for at dømme verden i retfærdighed, indtil det bliver en herlig forventning. For da skal de se ham, som han er og blive ham lige og være sammen med Herren i alt evighed. De hensovende hellige vil da blive kaldt frem fra deres grave til en herlig udødelighed. Når befrielsens dag kommer, da skal I vende tilbage og skelne mellem den, der tjener gud og den, der ikke tjener ham. Når Kristus kommer vil det være for at blive beundret af alle dem, der tror, og denne verdens riger vil overgives til vor Herre og frelser Jesus Kristus.    
De, der ser frem til Kristi komme i himlens skyer med magt og megen herlighed, som kongernes Konge og herrernes Herre, vil i deres liv og karakter søge at repræsentere ham for verden. "Og enhver, der har dette håb til ham, renser sig selv, ligesom Han er ren." 1Joh 3,3. De vil hade synd og uretfærdighed, ligesom Kristus hadede synd. De vil holde guds bud, som Kristus holdt sin Faders bud. De vil forstå, at det ikke er nok at være indforstået med sandhedens læresætninger, men at sandheden må få plads i hjertet, praktiseres i livet, for at Kristi efterfølger må være et med ham, og at mennesket må være ligeså rene i deres virkefelt som Gud er i sit virkefelt. Ikke kun hører, men gørere. I hver eneste generation har der været mænd, der har erklæret sig for at være Guds sønner, som betalte tiende af mønt, anis og kommen og som dog førte et gudløst liv. De forsømte de mere betydningsfulde sider af loven barmhjertighed, retfærdighed og Guds kærlighed. Der er i dag mange, der befinder sig i et lignende bedrag. Mens de har udseende af stor hellighed er de ikke Guds ords gørere. Hvad kan der gøres for at åbne øjnene på disse selvbedragene sjæle udover at vise dem et eksempel på sand fromhed og selv ikke være herrens buds hører men gørere og på den måde lade lyset af en ren karakter skinne på deres vej?    
Guds sønner vil ikke være som de, der er af verden; for sandheden, der modtages i hjertet, vil være midlet til Sjælens renselse og til karakterens forvandling og gøre dens modtager ligesindet med Gud. Hvis et menneske ikke bliver ligesindet med Gud, er det stadig i dets naturlige fordærvelse. Hvis Kristus er i hjertet, vil han kunne ses i hjemmet, på arbejdet, på markedspladsen og i Kirken. Sandhedens kraft vil føles ved en højnelse og forædling af sindet og blødgøre og betvinge hjertet, idet den bringer hele mennesket i harmoni med gud. Den, der er forvandlet ved sandheden, vil lade et lys skinne på verden. Den, der har Kristi håb i sig, vil rense sig selv, ligesom han er ren. Håbet om Kristi komme er et stort håb, et langtrækkende håb. Det er håbet om at se Kongen i hans herlighed og om at blive ham lig.     
Når Kristus kommer vil jorden skælve foran ham, og himlen vil rulles sammen som en bogrulle og hvert bjerg og hver ø vil flyttes fra dets plads. "Vor gud komme og tie ikke. Foran ham gik fortærende ild, omkring ham rasede storm; han stævnede himlen deroppe hid og jorden for at dømme sit folk: 'Saml mig mine fromme, der sluttede pagt med mig ved ofre!' Og himlen forkyndte hans retfærd, at Gud er den, der dømmer." Sl 50,3-6. I lyset af herrens store dag ser vi, at vore eneste sikkerhed findes i at tage afstand fra alt synd og uretfærdighed. De, der fortsætter i synd, vil blive fundet mellem de fordømte og fortabte. Johannes så de, som valgte overtrædelsens vej: "Og jordens konger og stormændene og hærførerne og de rige og de mægtige og alle trælle og frie skjulte sig i huler og mellem bjerge og klipper, og de sagde til bjergene og klipperne: "Fald over os og skjul os for hans åsyn, som sidder på tronen, og for Lammets vrede! Thi deres vredes store dag er kommet; hvem kan da bestå?" Åb 6,15-17.    
En frygtelig skæbne venter synderen, og derfor er det nødvendigt, at vi ved, hvad synd er, så vi kan undfly dens kraft. Johannes siger: "Enhver, der gør synd, begår dermed også lovbrud, ja, synd er lovbrud." Her har vi den sande definition på synd; det er "lovbrud." Hvor ofte bliver synderen ikke indtrængende rådet til at forlade sine synder og komme til Jesus; men har budbringeren, som ville lede ham til Kristus, tydeligt udpeget vejen? Har han tydeligt gjort det klart, at "synd er lovbrud," og at han må angre og forlade sin overtrædelse af Guds bud? Kristus vil komme for at tilintetgøre den falske profet, for at feje frafaldets hære bort, for at tage hævn over dem, som ikke kender Gud, og som ikke adlyder Guds evangelium; og det er af den højeste betydning for enhver af os, at vi kender betingelserne, ved hvilke vi skal undfly synderen s skæbne. Det er af den største betydning, at vi forstår beskaffenheden af vort fald og følgerne af overtrædelse. Menneskets samvittighed er blevet hærdet af synd og hans forstand formørket af overtrædelse, hans dømmekraft er blevet forvirret angående, hvad synd er. Han er blevet lammet af syndens indflydelse, og det er vigtigt, at hans samvittighed bliver vakt til at forstå, at synd er overtrædelse af Guds hellige lov. Den, som ikke adlyder Guds bud, er en synder i Guds åsyn.    
"Alle har syndet, og mangler herligheden fra Gud," og af den grund har Herren tilvejebragt bod for synd: "Thi således elskede Gud verden, at han gav sin Søn den enbårne, for at enhver, som tror på ham, ikke skal fortabes, men have  evigt liv." "Og I ved, at han åbenbaredes, for at han skulle bære synden; og der er ikke synd i ham. Enhver, der bliver i ham, synder ikke; enhver, der synder, har hverken set ham eller kendt ham." Den sande prøve på religiøs erfaring gives  her. Han der bliver i Kristus er fuldkommen i Guds kærlighed, og hans mål, tanker, ord og handlinger er i harmoni med Guds vilje, udtrykt i hans bud. De er intet i menneskes hjerte, hvem bliver i Kristus, som er i krig med forskrifterne i Guds lov. Hvor Kristi Ånd er i hjertet, der vil Kristi karakter åbenbares, og der vil blive vist venlighed under provokation, tålmodighed og trængsler. "Børnlille, lad ingen føre jer vild. Den, der gør retfærdigheden, er retfærdig, ligesom Han er retfærdig." Retfærdighed kan ved Guds store moralstandard, de Ti Bud. Der er ingen andre regel som karakteren kan måle sig med. "Den, der gør synd, er af Djævelen; thi Djævelen har syndet fra begyndelsen. Det er Satans nægtelse at lyde Guds bud som har bragt synd og frafald ind i universet. "Men derfor blev Guds Søn åbenbaret, for at han skulle tilintetgøre Djævelens gerninger."    
På grund af den store apostrats bedrag, er mennesket ledt til at adskille sig selv fra Gud, og har overgivet sig til Guds og menneskers fjendes fristelser og begået synd og brudt den Allerhøjestes lov. Gud kunne ikke forandre en tøddel af sin hellige lov for at møde mennesket i dets faldne tilstand. Dette ville bringe skam over guds visdom i at lave en lov, hvorved himlen og jorden skulle styres. Men Gud kunne give sin enbårne Søn til at blive menneskets stedfortræder og sikkerhed til at lide straffen, som overtræderen fortjente, og til at tildele den angrende sjæl sin fuldkomne retfærdighed. Kristus blev det syndfri offer for en skyldig slagt, gjorde menneskene fangne i håbet, så at de, ved anger overfor Gud over at de har brudt hans hellige lov og ved tro på Kristus som deres stedfortræder, sikkerhed og retfærdighed måtte blive bragt tilbage til lokalitet overfor Gud og lydighed mod hans hellige lov.    
Det var umuligt for synderen at holde Guds lov, der var hellig, retfærdig og god, men denne umulighed blev fjernet ved Kristi retfærdigheds tildelelse til den angrende, troende sjæl. Kristi liv og død i syndens menneskes sted havde til formål at bringe synderen tilbage til Guds gunst, ved at tildele ham den retfærdighed, der kunne møde lovens krav og accepteres hos Faderen. Men det er altid Satans hensigt at sætte Guds lov ud af kraft og at forvanske den virkelige betydning af frelsen. Derfor har han opfundet bedraget, at Kristi offer på Golgatas kors var for at befri mennesket fra forpligtelsen til at holde Guds bud. han har prakket bedraget på verden, at Gud har ophævet sin natur, kastet sine moralske standarder bort og sat sin hellige, fuldkomne lov ud af kraft. havde han gjort dette, hvilken forfærdelig omkostning ville det ikke have været for himlen! I stedet for at forkynde ophævelsen af loven, forkynder golgatas kors med tordenlyd dens uforanderlighed og evige karakter. Hvis loven kunne være ophævet, og himlens og jordens og Guds utallige verdeners regeringer kunne være bevaret, behøvede Kristus ikke st dø. Kristi død var for i alt evighed at bilægge spørgsmålet om Herrens lovs gyldighed. Idet han havde lidt den fulde straf for en skyldig verden, blev Jesus mellemmand Gud og mennesker, for at bringe den angrende sjæl tilbage til Guds gunst ved at give ham nåde til at holde den Højestes lov. Kristus kom ikke for at ødelægge loven eller profeterne, men for at opfylde den til det mindste bogstav. Golgatas forsoning retfærdiggjorde Guds lov som hellig, retfærdig og sand, ikke kun for den faldne verden men for himlen og for de ufaldne verdener. Kristus kom for at ophøje løven og ære den.  

17 10 1895 The Signs of the Times Striden, som blev vakt af sandheden   
 Den menighed, som samlede sig for at høre Kristi bjerg- prædiken, var en blandet mangfoldighed. Kristi hjerte længtes efter dem med ynkende ømhed; for Han kendte deres store behov. Han anvendte illustrationer fra naturens forhold og fra deres daglige gøremål for at gøre forhold af evig betydning tydelige for dem. Hans udtalelser var fulde af øm kærlighed, da han talte til de trætte og de nedtrykte. Han blev ofte afbrudt af opfordringer fra de syge og de bedrøvede, og medens han helbredte deres fysiske sygdomme, formidlede han trøst til deres hungrige sjæle. Hans ord: "Dine synder er dig forladt" faldt som en forfriskende regn på nogle tørstende sjæle, som ikke vidste, hvad de skulle gøre for at opnå frelse. Og Han begyndte at lære dem mange ting. Han talte til dem om Guds rige, idet han fremlagde retfærdigheden som den, der først skulle tages i betragtning. Han åbnede Guds lovs krav for dem. Guds ti bud var blevet begravet under en mængde menneskebud, og det var nødvendigt, at han som en opdager adskilte de hellige fra de andre.    
Hans prædikener skabte diskussion mellem folk, og skønt diskussion ikke er det mest ønskelige, så er den dog at foretrække frem for kold, død apati. Kristi udlægning af skrifterne var lige så ny for dem, der gjorde krav på at være lovens tolkere, som for den store hob, der stimlede sammen om ham; for sandheden var blevet lemlæstet mellem hænderne på de skriftkloge og rabbinerne. Kristus kom for at fjerne snavset og for at lade sandhedens juveler skinne i deres uvurderlige skønhed. Han vidste, at hans prædikener ville skabe strid og ophidse lidenskaberne hos de skriftkloge og farisæerne; men han vidste også, at striden ville være bedre end roen, hvor ingen stillede spørgsmålet: "Hvad er sandt?" Stilhed kommer efter storm, og der må opfordres til undersøgelse, for at dyrere sandhed kan blive opdaget. Når strid bliver vakt, bliver sandhedens forsvarere tilskrevet, at de forårsager forvirring. De, som fordyber sig i arbejde, og søger tilfredsstillelse i sanselige opfattelser ved at gå efter fornøjelser, interesserer sig ikke for evige virkeligheder; men skulle evige anliggender ikke fremlægges for dem, som sover dødens søvn, sådan som de gjorde? Lad alvoren blive fremkaldt, selv midt i striden, og mange vil søge efter sandheden som efter en skjult skat. I enhver tilhørerskare, hvor Kristus fremlagde sandheden i klare linier, var der vrede afbrydelser fra præster og lovkyndige, og deres protester førte til skarp strid, men i disse tilhørerskarer var der mange, som sagde: "Dette er Guds salvede".        
Skrifterne var tilstrækkelig tydelige til at bevise, at Kristus var Guds Søn, Messias, "lyset, der skulle oplyse hedningerne", og "dit folk Israels herlighed"; men menneskenes sind var så formørkede af misbrugen af skriften, at skønt profetierne blev opfyldt lige for øjnene af dem gennem Kristi lære og mirakler, undlod de at indse opfyldelsen af profetien og forblev i mørke. Til tider var de overbevist om sandheden, men ydmygelsen ved at godkende den var større, end de ville udholde.        
Hvorfor accepterede den jødiske nation ikke beviserne, som var så klare og overbevisende? Helligånden har vidnesbyrd i de mirakler, som Kristus gjorde. Alle de guddommelige egenskaber blev åbenbaret ved ham, og skønt Han bar menneskehedens lidelser, var han himmelens majestæt. Han fandt ikke nogle få udvalgte for at lære dem de store, evige sandheder, men han fremlagde disse anliggender for mængden; for hele verden var hans arbejdsfelt. Han fremsatte sit kongedømmes lov for både hellige og syndere, for verdens stormænd og for almindelige mennesker. Den sandhed, som Han lærte, blev indpodet i hjerterne på dem, som lyttede, ved den hellige Ånds kraft, for at deres hjerter skulle granskes som ved et tændt lys. Gud forsonede verden med sig selv ved Kristus. Kristus lærte mennesker om Guds riges mysterier ved at fremlægge sandheden for deres sind gennem naturlige ting, som åbenbarede dets åndelige natur. Hans teori var ikke en spidsfindig, opdigtet teori, som kun nogle få kunne sanse; det var en fremlæggelse af det, som indebærer de lidendes og de nedtryktes behov. Hvordan de forudindtaget end var, erkendte de dog, at Hans ord imødekom deres behov. Hans ord var enkeltheden selv, og de helt ulærde var i stand til at begribe deres betydning, når han lovede hvile til de trætte, samt velsignede de fattige og sorgfulde. Han fremlagde ikke sandheden i et tvetydigt sprog. Der var alt for meget på spil ved at gøre dette; for de uvidende er mange, og et liv i fred og hvile opnås kun ved at modtage sandheden. Det var nødvendigt at gøre det så ligetil, at ingen af hans tilhørere skulle blive vildledt.        
Præster og regenter havde sat sig mellem folket og Gud, og de søgte at sætte sig mellem dem og den store lærer, sådan som de endog gør i dag. Hvor stor vil ansvarligheden være hos mænd, som søger at hindre sjæle i at gå ind i himmelens kongedømme? Hele forløbet af Kristi lære var modsat rabbinernes. I bjergprædikenen bortrev Han den midterste skillevæg; som adskilte mænd fra hinanden ved nationale fordomme, og lærte dem at indøve en kærlighed, som skulle omslutte den menneskelige race. Han sagde til folket" I har hørt, at der er sagt du skal elske din næste og hade din fjende. Men Jeg siger jer: Elsk jeres fjender, velsign dem, som forbander jer og bed for dem som forfølger jer, så I må vorde jeres himmelske Faders børn; thi han lader sin sol stå op både over retfærdige og uretfærdige. Thi hvis I elsker dem, der elsker jer, hvad løn får I så? Gør ikke også hedningerne det samme? Så vær I da fuldkomne, som jeres himmelske fader er fuldkommen." Matt 5,43-46 og 48.    
Kristus lærer os, at vi skal anerkende vor næste i en hvilken som helst race og tilstand. Der skal ikke gøres forskel med hensyn til hvem, der er vores næste på baggrund af fattigdom, rigdom eller social stilling. Kristi efterfølgere skal se deres næste i enhver, som har brug for deres hjælp. "I er alle brødre". Herren har ikke etableret et kongedømme alene for de rige, og det eneste afbrydning for indgang til Hans kongerige er at have en Kristuslignende karakter. Lovgiveren forklarede hensigten med de guddonnelige forskrifter og viste, at de ikke var vilkårlige krav, men at der er liv i at følge dem; for Kristus havde fra skysøjlen klart fortalt dem, at de, der fulgte dem, skulle leve i dem. De ti bud er i Det nye Testamente kaldt den kongelige lov om frihed. Ved at adlyde de guddommelige forskrifter vil mennesker undergå en forandring til den guddommelige karakter; for Guds karakterer udtrykt i Hans hellige lov. Ved at sætte deres egne ideer i stedet, ved at oprette deres egen standard, vil de komme til at fejlrepræsentere Faderen og Jesus Kristus, som Han har sendt, idet de ikke opnår en Kristuslignende karakter. Ved at oprette en standard for sig selv, vil de klynge sig til deres egne mangler, praktisere deres tidligere vaner og falde langt under fuldkommenheden af Kristi karakter. Men gennem Kristi nåde skulle vi altid stræbe efter at nå den perfekte standard.    
Vi er i en verden af ufuldkommenhed, og på hver hånd er billedet af falske Kristuser Kristne, som kun er kristne af navn; for de bibeholder afvisende kendetegn i karakteren, som mærker dem som fjendens undersåtter mere end Prins Emanuels undersåtter. Hvis de havde været under Kristi kontrol, ville de bære hans billede og overskrift; men de er falske Kristuser, som ikke repræsenterer Jesus, idet de fornægter ham hver dag i karakter, skønt de erklærer at tro på hans navn. Kristus udlagde lovens forskrifter i bjergprædikenen, for han vidste, at nogle som afviger den, ville vende tilbage til troskab, og blive repræsentanter for Sønnen og Faderen.  

12 12 1895 The Signs of the Times Lovens karakter er åbenbaret i Kristi liv   
 I Kristi bøn for sine disciple, sagde han vedrørende dem: "Og den herlighed, du har givet mig, den har jeg givet dem, for at de skal være ét, ligesom vi er ét, jeg i dem og du i mig, for at de må være fuldkommen ét, så verden kan forstå, at du har sendt mig og har elsket dem, ligesom du har elsket mig."    
Kristi herlighed er hans karakter, og hans karakter er et udtryk for Guds lov. Han opfyldte loven i alle dens specifikationer og i sit liv gav verden et fuldkomment mønster på, hvad det er muligt for menneskeheden at opnå ved at samarbejde med guddommelighed. I sin menneskelighed var Kristus afhængig af Faderen, ligesom menneskeheden nu er afhængig af Gud for guddommelig kraft til at opnå en fuldkommen karakter. Guds lov er en fortolker af hans karakter, et udtryk for hans hellighed; men fra dens synsvinkel, der er faldet i synd, er den en stemme af fordømmelse, en dødens tjener. Det er ikke i lovens domæne at tilgive overtræderen; for "ved loven når man at erkende sin synd." "Intet menneske bliver retfærdiggjort af lovgerninger." Ingen stråle af håb skinner fra loven mod synderen, og dens overtræder kan ikke finde noget svar fra loven på sit ængstelige spørgsmål: "Hvad skal jeg gøre for at blive frelst?" "Hvordan kan jeg være retskaffen hos Gud?"     
Men gennem Kristus er der tilvejebragt en udflugtsvej. Vor Genløser kom i kødet for at fælde dom over synden i kødet, for at tage fat på den angrende sjæl med et greb, som ikke giver sig, og samtidig tage fat på Guds trone og blive forbindelsesleddet mellem menneskehed og guddommelighed, mellem jord og himmel. Han er den skyldige sjæls eneste tilflugt. I sin søgen efter at kende Gud ledes mennesket til Kristus, som levede Guds lov og åbenbarede Faderens egenskaber for verden. Guds uudtrykkelige godhed er åbenbaret i Guds Søn; for i ham mødes barmhjertighed og sandhed sammen, retfærdighed og fred kysser hinanden. "Således elskede Gud verden, at han gav sin enbårne Søn, for at enhver, som tror på ham, ikke skal fortabes, men have evigt liv." Kristus i kødet, som fældede dom over synden i kødet, var en fuldkommen åbenbaring af Gud for verden. Kristus erklærede: "Jeg er vejen, sandheden og livet; ingen kommer til Faderen uden ved mig."    
Som svar på Filips anmodning, "Herre! vis os Faderen, og det er os nok.", sagde Jesus: "Så lang en tid har jeg været hos jer, og du har ikke lært mig at kende, Filip? Den, som har set mig, har set Faderen; hvordan kan du så sige: "Vis os Faderen?" Tror du ikke, at jeg er i Faderen, og Faderen er i mig? De ord, jeg siger til jer, taler jeg ikke af mig selv; men Faderen, som bliver i mig, gør sine gerninger." Herren Jesus er guddommens herlighed legemliggjort. Lyset om kundskaben af Guds herlighed ses på Jesu Kristi ansigt. Gud har åbenbaret sig selv for mennesker; han nedværdigede sig for at tage vor natur på sig, og i hans Søn ser vi de guddommelige egenskabers herlighed. De, som ikke ser den guddommelige karakter i Kristus, dvæler i skyggen af Satans fejlfremstilling af guddommelighed. "For de vantro, hvis tanker denne verdens gud har slået med blindhed, så de ikke skuer ind i det lys, der stråler fra evangeliet om Kristi herlighed, han, som er Guds billede." "Han er hans herligheds afglans og hans væsens udtrykte billede og bærer alt med sit mægtige ord. Og han tog sæde ved Majestætens højre hånd i det høje, efter at han havde fuldbragt renselse for vore synder." "I ham har vi forløsningen, syndernes forladelse; og han er den usynlige Guds billede, førstefødt forud for al skabningen."    
I Kristus Jesus er en åbenbaring om Guddommens herlighed. Alt det som menneskeagenten kan kende til Gud om sjæles frelse, er målet af den sandhedskundskab som den er i Jesus, som han kan opnå, for Kristus er ham der fremstiller Faderen. Den mest forunder sandhed mennesker kan gribe er sandheden, "Immanuel, Gud med os." Kristus er Guds visdom. Han er den store "Jeg er" for verden. Idet vi betragter den guddommelige karakters herlighed som den er åbenbaret i Kristus, kommer vi til at udbryde: "O, dyb af rigdom og visdom og indsigt hos Gud!" Denne visdom udvises i den kærlighed, som når ud for at genoprette tabte og fordærvede mennesker.     
Der var ikke behov for at gøre Guds skabelse af mennesket om. Der var intet ufuldkomment, intet ufuldstændigt. Han talte, og det skete. Mulden, som mennesket blev dannet af, var ren, og den livsånde, som Gud blæste ind i dets næsebor, var hellig. Han blev sat i Eden, Guds have, og dens atmosfære var ubesmittet. Alt fra solstrålerne fra himmelen, der velsignede og oplyste jorden, til kilderne og vandløbene, der vandede haven, var helligt, alt var iklædt pletfri renhed og uovertruffen yndighed og var i harmoni med Faderens og Sønnens karakter, ved hvem alle verdener er blevet til, og i hvem livet var, og livet er menneskenes lys.    
Men ved menneskets overtrædelse blev både Faderen og Sønnen vanæret. Mennesket begik synd, og synd er overtrædelse af den lov, som er hellig, retfærdig og god. Gennem synden blev Guds tempel, som han havde bygget til hans egen iboen og herlighed, reduceret til ruin, blev faldet og i forrådnelse. Satan fortryllede det hellige par til sin egen ødelæggelse, og indførte et karakterelement som var modstander mod Gud og mod deres medskabninger. Før syn kom ind, var Guds børns hjerter blevet fyldt med kærlighed imod deres Skaber, og de var i harmoni med hans vilje, men ved at give efter for fristeren begyndte et krigselement at virke i menneskeagenten. Endog jorden selv viser overtrædelsens forbandelse, og fjendskabets tegn viser sig. Mørke dækker jorden som et ligklæde, og vil fortsætte med at dække Guds herlighed, indtil døden er opslugt i sejr.    
Ved Guds skabelse, før synden kom ind, var alle dele af naturen i fuldkommenhed, tog Gud intet unødigt ind i sin plan. Han behøvede ikke at igangsætte en kraft der fortrænger, han behøvede ikke at indsætte modstandskraft. Men ved syndens katastrofe, var opløsningsværket begyndt, og Guds skønne tempelbygning blev besmittet og lagt i ruiner. Gud boede ikke længere i menneskets hjerte. For at modsætte og forpurre fjendens værk, gives dette løfte: "Jeg sætter fjendskab mellem dig og kvinden, mellem din sæd og hendes sæd; den skal knuse dit hoved, og du skal hugge den i hælen!"    
I himlens rådssamlinger, blev håbet givet til den faldne slægt. Jesus Kristus ofrede sit liv som løsesum for det tabte, og den pris hvorved han kan købe retten til at genskabe synderen, og forme det igen i Guds billede i sjælen. Faldne mennesker skulle fornys i den guddommelige lighed. De skulle opløftes, og tilgives, og genløses, ikke ved loven, men ved Jesus Kristus, vor Retfærdighed. Engle flyver udover himlens midte, og forkynder de glade nyheder at en genløsning er blevet fundet, og at de skatte som er blevet skjult for alle tider og generationer i Kristus, skal vises frem for et undrende univers.    
I Kristus findes en ressource som aldrig før er blevet kaldt frem. Idet han iklæder sin guddommelighed med menneskelighed, med himlens rige rigdomme under hans befalingsret, skulle han komme til vor verden for at modvirke den ruin som Satan havde udført. Hvilket sceneri var det ikke da engle, keruber, og en seraf gladelig hastede sig igennem himlens sale, og proklamerede at der var fundet en løsesum, og at Gud kunne være retfærdig, og alligevel være hans retfærdiggører, som tror på den løsesum, der er blevet tilvejebragt! Loven kunne ophøjes og gøres ærværdig, og alligevel kunne faldne mennesker blive genoprette til mere end dets tidligere værdighed og ære, og ophøjes som en sejrherre over de sataniske hære. Enhver som skulle tro på Jesus, bør  genskabes til at vandre i det nye liv, og fra de ruiner som Satan har udført igennem synd, bør Herrens faldne tempel oprejses i renhed og hellighed. Mennesket skal genopbygges, og blive formet efter Jesu Kristi billede, Guds visdom. "Kom til ham, den levende sten, der vel er vraget af mennesker, men udvalgt og kostelig i Guds øjne, og lad jer selv som levende stene opbygge til et åndeligt hus, til et helligt præsteskab, der bringer åndelige ofre, som ved Jesus Kristus er velbebagelige for Gud."  

9 01 1896 The Signs of the Times Lydighed bedre end offer   
 Herrens ord skal adlydes uden diskussion; det skal være den højeste myndighed i vort liv. Saul undveg Herrens udtrykkelige bud, og forsøgte at fortie samvittighedsnaget, ved at overtale sig selv at Herren ville acceptere hans offer, og overså sin ulydighed. Da profeten Samuel, kom for at møde ham, handlede Saul som han betragtede sig selv som en retfærdig mand og udbrød: "Herren velsigne dig! Jeg har holdt Herrens befaling!" Men de umiskendelige tegn på hans ulydighed, var så tydelige at hans påstand om lydighed var af lille vægt. "Men Samuel sagde: "Hvad er det for en brægen af småkvæg, som når mit øre, og brølen af hornkvæg, jeg hører?" Saul svarede: "De tog dem med fra amalekiterne; thi folket skånede det bedste af småkvæget og hornkvæget for at ofre det til Herren din Gud." "Men Samuel sagde: "Mon Herren har lige så meget behag i brændofre og slagtofre som i lydighed mod Herrens høst? Nej, at adlyde er mere værd end slagtoffer, og at være lydhør er mere værd end væderfedt; thi genstridighed er trolddomssynd, og egenrådighed er afgudsbrøde. Fordi du har forkastet Herrens ord, har han forkastet dig, så du ikke mere skal være konge!"    
Selvom Saul havde været ulydig mod Herrens udtrykte bud, hævde Saul at have udført de anvisninger, som han havde fået; og i dag er der dem som hævder at være Guds børn, som gør det på lignende måde. Men Johannes fortæller os at " Den, der gør synd, er af Djævelen."    
Der er dem som hævder at være helt helliggjorte, og alligevel vedholder de en ubønhørelig krig imod Guds lov. Vi behøver ikke at sige hvilken klasse de tilhører, for Johannes erklærer tydeligt at "den, der gør synd, er af Djævelen." "Enhver, der er født af Gud, gør ikke synd," som er at ikke finde overtrædelse af Guds lov. Vi skal ikke bedrages af deres høje krav som hævder at være meget fromme; for vor Frelser har givet os en regl at måle deres krav med. Han siger. "På deres frugter skal I kende dem." "Nej! Til læren og vidnesbyrdet! Således skal visselig de komme il at tale, som nu er uden morgenrøde."    
 "Salige de, hvis vandel er fulde, som vandrer i Herrens lov. Salige de, der agter på hans vidnesbyrd, søger ham af hele deres hjerte. De, som ikke gør uret, men vandrer på hans veje. Du har givet dine befalinger, for at de nøje skal holdes. O, måtte jeg vandre med faste skridt, så jeg holder dine vedtægter! Da skulle jeg ikke blive til ? skamme, thi jeg så hen til alle dine bud. Jeg vil takke dig af oprigtigt hjerte, når jeg lærer din retfærds lovbud. Jeg vil holde dine vedtægter, . . . .  Giv mig kløgt, så jeg agter på din lov og holder den af hele mit hjerte. . . . . . . Tag ikke ganske sandheds ord fra min mund, thi jeg bier på dine lovbud. Jeg vil stadig holde din lov, ja evigt og altid; jeg vil vandre i åbent land, thi dine befalinger ligger mig på sinde. Jeg vil tale om dine vidnesbyrd for konger uden at blues; jeg vil fryde mig over dine bud, som jeg højlige elsker; jeg vil udrække hænderne mod dine bud og grunde på dine vedtægter. . . . . Hvor elsker jeg dog din lov! Hele dagen grunder jeg på den. Dit bud har gjort mig visere end mine fjender, thi det er for stedse mit. Jeg er klogere end alle mine lærere, thi jeg grunder på dine vidnesbyrd. Jeg har mere forstand end de gamle; jeg agter på dine bud."    
Davids sprog vil være enhvers sprog som er sand lydig og helliggjort hjerte. Men dem som hele tiden udgyder bitterhed imod Jehovas lov, har en anden ånd. De følger hans lederskab som først bragte synd ind i verden, og som har arbejdet, og arbejder stadig på, med uretfærdighedens bedrageri. Gennem hans forkerte fremstillinger af Guds lov, leder Satan mange af himlens engle til at stille sig på hans oprørs og frafalds side, og ved den metode har han sikret sig verden, og endog den største del af den kristendomsbekendende kirke, at være i fjendskab mod Jehovas lov. Men det at Satan har verden på sin side, er ikke argument for at sandhed er vildfarelse, eller at vildfarelse er sandhed. Utallige kan ikke gøre synd til andet end synd, - overtrædelse af Guds lov.    
 "Derpå kendes Guds børn og djævelens børn: enhver, der ikke øver retfærdighed, er ikke af Gud, ej heller den, der ikke elsker sin broder." Enhver karakter må prøves efter dette mål; men det har været Satans afgjorte mål at nedrive Guds lovs standard og i dens sted rejse en lavere standard, et begrænset mål, ved hjælp af hvilket mennesker kan måle sig selv med hinanden; og således er deres ideer om, hvad der udgør retfærdighed, blevet sænket og forvirret. Det er derfor, at så stort et antal, som bekender sig til at være Kristi efterfølgere, hævder at være fuldkomne og helliggjorte, mens de er syndere i Guds øjne.    
 "Thi dette er det budskab, I har hørt fra begyndelsen, at vi skal elske hverandre." Johannes hentyder ikke i disse ord til et nyt bud, men til det gamle bud, som i har hørt fra begyndelsen: "Du skal elske din næste som dig selv." "Og ikke være som Kain, der var af den Onde og myrdede sin broder. Og hvorfor myrdede han ham? Fordi hans egne gerninger var onde, men hans broders retfærdige." Dem som ikke har kritik over for Jehovas lov, har ingen kritik over for dem som ophøjer guds lov, kalder den hellig, retfærdig og god. De kan vise den samme bitterhed, skinsyge og had som Kain gjorde mod Abel. De yngre broder udførte Guds udtrykkelige anvisning, ved at bringe ofret til alteret; men Kain, ophøjede sin dom over at det Ubegrænsede, opsat på at bringe et offer efter sine egne idéer. Da Herren anerkendte Abels handlemåde, og nægtede at acceptere Kains offer, blev Kain fyldt med misundelse, jalousi og had, og dræbte sin bror, hvis retfærdige gerninger fordømte hans syndige handlemåde.    
Mange, rigtig mange i den ristne verden følger en handlemåde efter den orden Kain fulgte. Herren har givet mennesker sin lov, og har lovet at han vil velsigne dem som holder hans bud. I det fjerde bud har han pålagt mennesker at holde sabbaten, et minde om hans skaberværk og kraft; men mennesker har fundet på rigtig mange påskud, og Satan har fået lov til at vinde vej ind til den bekendenden kristne kirkes tro og lære, indtil Herrens Sabbat, mindesmærket på skabermagt, er bleet sat til side, og loven er sat ud af kraft af syndige mennesker, medens en falsk sabbat er blevet sat ind i dets sted. Mennesker erklærer at den først dag i ugen fejres til at ære Kristi opstandelse fra døde, skønt der ikke kan findes nogen linjer i Guds ord der forlanger dette fra deres hænder. "At adlyde er mere værd end slagtoffer, og at være lydhør er mere værd end væderfedt." Men mange fejer de ti bud helt væk, og erklærer at de blev naglet til korset sammen med ceremonilovens billeder og ofre. Skønt de bekender at ære Guds søn og holde en dag i ære for hans opstandelse, udgyder de foragt over Jehovas lov, og følger Kains handlemåde og ofrer det som Gud aldrig har pålagt, og ignorerer en tydelig befaling som han har givet. Dem som adlyder Guds stemme, ligesom Abel gjorde, får det samme behandling af ulydige hænder, som Abel fik fra Kains hænder. Johannes siger: "I skal ikke undre jer, mine brødre, om verden hader jer."    
Guds ord skal være af højeste autoritet. Herren siger: "Jeg bryder ikke min pagt og ændrer ej mine læbers udsagn." Gud kan ikke ændre en tøddel af sin lov uden at ophøre med at være den højeste. Mennesker kan ikke bøje Guds lov efter deres ideer, og uden at få den i harmoni med sig selv, vil de bryde dens påbud og overtræde dens forskrifter. Alt for sent vil verden lære at de ikke kan dømme Guds ord, men at Guds ord vil dømme dem. Om mennesker ville tænke over hvor tåbelig og hvor ondsindet det er at kæmpe mod Gud! Om de ville ophøre med at sætte deres egen vilje op imod den Uendelige Guds vilje! Dem som modsætter sig Gud, vil dog lære at de derved har forladt den eneste sti der leder til hellighed, lykke og himlen.  

16 04 1896 The Signs of the Times Forældres arbejde med deres børn   
  "På den tid, da Herodes var konge i Jødeland, levede der en præst ved navn Zakarias, som hørte til Abias skifte; hans hustru var af Arons døtre, og hendes navn var Elisabet. De var begge retfærdige for Gud og levede ulasteligt efter alle Herrens bud og forskrifter. Men de var barnløse, thi Elisabet var ufrugtbar; og de var begge højt oppe i årene. Engang, mens han gjorde præstetjeneste for Gud, idet turen var kommet til hans skifte, skete det ved den sædvanlige lodtrækning mellem præsterne, at det tilfaldt ham at gå ind i Herrens tempel og bringe røgelseofferet. Og hele folkemængden stod udenfor og bad, mens ofringen fandt sted. Da viste en Herrens engel sig for ham, stående ved højre side af røgelsealteret..Og da Zakarias så ham, blev han forfærdet og grebet af frygt. Men engelen sagde til ham: "Frygt ikke, Zakarias! thi din bøn er hørt, og din hustru Elisabet skal føde dig en søn, og ham skal du give navnet Johannes. Han skal blive dig til glæde og fryd, og mange skal glædes over hans fødsel; thi han skal blive stor i Herrens øjne. Vin og stærk drik må han ikke drikke, og allerede fra moders liv skal han være fyldt af Helligånden, og mange af Israels børn skal han omvende til Herren, deres Gud. Selv skal han gå foran ham i Elias' ånd og kraft for at vende fædrenes hjerter til børnene og de genstridige til retfærdiges sind, så han kan berede Herren et velskikket folk." . . . Og barnet voksede til og blev styrket i Ånden; og han var i ørkenerne indtil den dag, da han skulle træde frem for Israel."    
En engel fra Himmelen kom for at fortælle Zakarias og Elisabet, hvorledes de skulle oplære og opdrage deres barn og samarbejde med Gud i uddannelsen af en budbringer til at forkynde Kristi komme. Som forældre skulle de trofast samarbejde med Gud i at forme Johannes' karakter således, at den ville sætte ham i stand til at udføre den opgave, Gud havde tildelt ham, som en dygtig arbejder. Johannes var deres alderdoms søn og født ved et mirakel, og forældrene kunne have tænkt, at han skulle udføre en særlig gerning for Herren, og at Herren ville tage sig af ham. Men forældrene tænkte ikke således. De flyttede til et afsides sted på landet, hvor deres søn ikke ville blive udsat for bylivets fristelser eller overtalt til ikke at følge de råd og formaninger, de som forældre ville give ham. De gjorde deres til at udvikle en karakter i barnet, der på enhver måde ville opfylde den hensigt, Gud havde med hans liv. Uden nogen ryggesløs forsømmelse fra deres side så deres søn ikke bliver god og klog "for at skinne for dem, som sidder i mørke og dødens skygge, og lede vore fødder ind på fredens vej." De opfyldte deres hellige pligt.    
Ved tidspunktet for Johannes fødsel, var folket generelt vandt til brugen at ugæret vin. Ved bryllupsfesten i Kana forvandlede Kristus vand til vin. Ved et mirakel forvandlede han vandet til den rene druesaft. Vinen er kun god, når den ikke er gæret. Da den er uskadelig; nedlagde himlens Gud ikke desto mindre forbud mod at Johannes skulle drikke vin eller stærk drik. Ugæret vin blev hurtig sur i Palæstina, og hverken den søde vin eller den syre vin skulle komme forbi Johannes læber. Kristus kendte alle ting; han så ned igennem vor egen tids aldre, og så hvad betingelsen for samfundet ville være i afslutningen af verdens historie. Han så tusinder og atter tusinder gå tabt fordi de drak vin og stærke drikke. Verden ville gradvis komme i den samme tilstand som den var i dagene før vandfloden. Men himlen opløftede et faresignal, at mennesker må tage advarslen op, og samarbejde med Gud for at passe på dem selv. Han har givet os et eksempel på absolut afhold, og fremkom med belæringen at det vil føre til at vore børn skaber og bevarer deres livskraft, dygtighed og udmærkelse.    
Fædre og mødre bør have klare og utågede tankesind, upåvirket af en forvansket appetits udsvævelser, - sådanne tankesind som Gud kan knytte til sig selv for de sjæles frelse, som er ved at gå tabt. Dem som bruger vin og gæret spiritus svækker deres fysiske og mentale kræfter. Deres sind omtåges så at det er umuligt for dem at se hellige ting. Min hvis det menneskeagenten skal samarbejde med guddommelige agenter, vil hans fysiske og mentale udvikling blive højere og bedre. Hans tankesind vil blive større, og vil vokse i kraft til at gøre godt. Det største og mest effektive arbejde er af de forældre, der følger Herrens instrukser, og som oplærer deres børn fysisk, mentalt og moralsk efter Herrens anvisning. Hvis forældre forsømmer at instruere deres børn ordentlig, og den unge overlades til at få deres egn vilje og vej fra deres barndoms dage, vil deres karaktertræk blive forvansket stærkt; for fjenden vil træde ind og gladelig tage oplæringsarbejdet af børn og unge i sine hænder.    
Hvordan kan det være at forældre ikke forstår det arbejdes storhed som er blevet betroet dem? De mest tålmodige og utrættelige kultur er nødvendig for at børn og unge må undgå at danne vaner som forværrer deres karakter. Under megen bøn bør forældre omhyggelige lede deres børns uerfarne fødder til sikre stier. At lade barnet til at gøre som det behager er at sikre dydigheden til ondt. Satan vil føre børn til at blive kloge i ulydighed, i selviskhed, og til alle måder egensindighed. Se på en mark som er ubearbejdet, og hvilket usigtbart sted det er! Ukrudt og rajgræs overskygger de dyrebare planter, indtil slet intet værdifuld kan ses. Den tidlige barndom er generelt en periode hvor markant fordærv er tydelig. Barnet viser en stærk tilbøjelighed til ondt, og det kræver en fast, og klog hånd at kontrollere de små, ellers vil det vokse op i synd, et ubehageligt ondt element i samfundet. Forældre som ikke kontrollerer deres børn vil kontrolleres af dem, og vil føje deres børn i forfængelige ønsker, vil tilfredsstille deres fordærvede appetit og tilbøjeligheder. Hvis ikke nogen, i Guds forsyn, træder ind, og påtager sig missionsarbejdet at oplære barnet, vil tage det bort fra dets forældre, hvor de ikke kan lægge sig imellem i dets opdragelse, eller føje det i trodsighed, vil der ikke være håb for at der dæmmes op for det forfærdelige arbejde forældrene har gjort, ellers den fare barnets sjæl er i vil forsvinde.     
Et barn som forsømmes, som får lov til at være viljefast og ulydig, vil føre en feberagtig indflydelse, som vil plette og forurene dem som kommer i forbindelse med det. Børn bliver i meget tidlig alder modtagelige for demoraliserende påvirkning, men forældre, som bekender sig til at være kristne, indser ikke det forkerte ved deres egen handlemåde. Gid de ville forstå, at de tilbøjeligheder, et barn får i de første år, angiver karakterens retning og former skæbnen enten til evigt liv eller evig død! Børn er modtagelige for moralsk og åndelig påvirkning, og de, som er blevet forstandigt oplært i barndommen, kan vel fejle til tider, men de vil ikke komme langt på afveje. Men et barn der overlades til at forme sin egen karakter, er mere lig at vælge onde indflydelse end godt.    
Selskab med ondsindede børn er farlig for det barns karakter, som er blevet opfostret så ømt og omhyggeligt. Led jeres børn fra al mulig påvirkning som er anstødeligt; for i barndommen kan de bedre få indtryk, om det er moralsk værdighed, renhed og elskelig karakter, eller om det er selviskhed, urenhed og ulydighed. Er de en gang blevet påvirket af en knurrende, en forfængeligheden og urenhedens ånd, og besmittelsen kan være ligeså uudslettelig som livet selv. Forældre skal se på de børn de har fået betroet af Gud til at blive uddannet til familien der oppe. Oplær dem i Guds frygt og kærlighed; for "Herrens frygt er visdoms begyndelse."  

30 07 1896 The Signs of the Times Jesu barndom.   
 Jesus var himlens befalingsmand, lige med Gud, og dog indvilgede i at lægge sin kongelige krone til side, og iklæde sig sin guddommelighed med menneskelighed. Kristi inkarnation til menneskeligt kød er et mysterium. Han kunne have kommet til jorden som en med et bemærkelsesværdigt udsende, der ikke lignede menneskenes sønner. Hans udseende kunne have skinnet med herlighed, og hans form kunne have været af bemærkelsesværdig måde. Han kunne have vist et sådant udseende så beskueren blev fortryllet; men dette var ikke den plan der var lagt i Guds sale. Han skulle bære menneskeslægtens karaktertræk, og den jødiske slægt. I alle henseender skulle Guds Søn bære samme træk som andre mennesker gjorde. Han havde ikke en så personlig skønhed som ville gøre ham til noget særligt blandt mennesker. Han skulle ikke vise forunderlige fortryllelser som tiltrækker sig selv opmærksomhed. Han kom som repræsentant for menneskeslægten for himlen og for jorden. Han skulle stå som menneskets stedfortræder og sikkerhed. Han skulle leve menneskenes liv på en sådan måde at det dementerer den anklage som Satan fører, at menneskene er sin evige ejendom, og at Gud selv ikke kan tage dem ud af sine fjendske hænder.     
Kristus vise sig på scenen som spæd, og som barn, havde ingen ekstra fortrin i verden. Han kom fra trange kår, havde ikke haft andre privilegier end dem fattige kende til, Han erfarede de vanskeligheder som fattige og ydmyge erfarede fra spæd til barndom, fra ungdom til manddom. Der omgiver et mysterium omkring Kristi fødsel, som ikke kan forklares, og er heller ikke nødvendigt. For næsten to tusinde år siden, hørtes en mystisk stemme i himlen, der udgik fra Guds trone, og sagde: "Til slagte- og afgrødeoffer havde du ej lyst; men et legeme beredte du mig." "Se, jeg er kommen i bogrullen er der skrevet om mig for at gøre din vilje, min Gud!" Gud som er tilkendegivet i kødet, kom til vor verden, blevet retfærdiggjort i Ånden, set af engle, forkyndt for hedninge, troet i verden, modtaget i herlighed.    
Når vi beskuer Kristi menneskevorden, står vi uforstående over for et ufatteligt mysterium, som ligger langt over den menneskelige tanke. Jo mere vi tænker over det, des mere forunderligt bliver det. Hvor vældig er ikke kontrasten mellem Kristi guddommelighed og det hjælpeløse spædbarn i krybben i Betlehem! Hvordan kan vi spænde over kløften mellem den mægtige Gud og det hjælpeløse barn? Og dog blev verdeners skaber i hvem guddomsfylden boede legemlig, åbenbaret i det hjælpeløse spædbarn i krybben. Højt hævet over alle engle, Faderens jævnbyrdige i værdighed og ære, og dog i menneskelig skikkelse! Guddommelighed og menneskelighed blev forenet på mystisk, ubegribelig vis, og mennesket og Gud blev ét. Det er i denne forening, vi finder håb for vor faldne slægt. Når vi ser på Kristus i menneskelighed, ser vi på Gud, og ser hans herligheds klarhed i ham, hans persons udtrykte billede.    
Kristus levede sit liv i flittigt arbejde fra sine tidligste barneår. I sin ungdom arbejdede han sammen med sin fader ved tømrerhåndværket og viste således agtelse for alt arbejde. Skønt han var herlighedens Konge, irettesatte han lediggang hos ethvert menneske ved selv at beskæftige sig med et beskedent håndværk og regnede alt arbejde for at være ophøjet og passende for en kristen. Dem som hengiver sig i lediggang fralægger sig den lektie Kristus har givet i sit eksempel for alle menneskene. Fra barndommen af var han et eksempel på lydighed og flid. Han var en lille solstråle i hjemmets kreds. Han gjorde sin del i ydmyge pligter, trofast og med glæde, som hans ydmyge kald krævede. Som verdens Forløser, havde han valgt den mest ydmyge position. Han har iklædt sin guddommelighed med menneskelighed for at han kan skal kunne nå menneskene. Han sympatisere med fattige; for han forstod fattigdommens besværligheder. Han selv delte den ringes byrder. Verdens Forløser levede ikke et selvisk liv i magelighed og fornøjelse. Han valgte ikke en position der ville bringe menneskenes ros og smiger. Af erfaring kendte han til deres vanskeligheder som slider for deres levebrød, og kunne trøste og opmuntre alle ydmyge medarbejdere. Den nedskrevede beretning om det ydmyge arbejde i hans liv, er skrevet til vor formning og trøst. Dem som har et virkeligt begreb om Kristi liv, vil aldrig kunne gøre forskel mellem de forskellige menneskeklasser, og stille den velhavende op over for den stakkels fattige mand. Herlighedens konge levede et slidsomt liv.    
Der stor skrevet om Jesu barndom at "barnet voksede og blev stærkt og fyldtes af visdom; og Guds nåde var over det." Da han kun var tolv år gammel, gjorde han det klart at hans sind var udviklet i åndelig retning. Hans forældre tog til Jerusalem hvert år for at fejre påskehøjtiden, og i hans tolvte år, tog Jesus med dem til byen. "Og da de havde tilendebragt højtidsdagene og var på hjemvejen, blev drengen Jesus i Jerusalem, uden at hans forældre lagde mærke til det. Da de mente, at han var i rejsefølget, kom de en dags rejse frem og ledte efter ham blandt deres slægtninge og bekendte. Men da de ikke fandt ham, vendte de tilbage til Jerusalem og ledte efter ham." I tre søgte de bekymret efter ham; for de var klar over det ansvar som Gud har placeret på dem. "Og det skete efter tre dages forløb, da fandt de ham i helligdommen, hvor han sad midt iblandt lærerne og lyttede til dem og spurgte dem ud."    
Hans forældre lyttede i forundring, da de hørte hans indgående spørgsmål. Jesus udnyttede den gode anledning der var åbnet op for ham, til at sprede lys. Han havde fået rabbinerne og lærerne til at tale om profetierne om Messias tilsynekomst. De havde bragt deres syn for sagen, og talt om den forunderlige ophøjelse som hans velsignelse ville bringe det jødiske folk; men Jesus viste dem Esajas profeti, og spurgte dem om betydningen af de skriftsteder som synliggjorde Guds Søns ydmygelse, lidelse og død. Skønt Jesus indtog en elevs holdning, var der meget at lære af hvert ord, han udtalte. Han fortolkede skrifterne for rabbinernes formørkede sind og gav dem klart lys med hensyn til Guds Lam, som borttager verdens synd. Den unge elevs skarpe, klare spørgsmål kastede et væld af lys over deres formørkede forstand. Sandheden skinnede som et strålende lys på et mørkt sted, da han modtog og tildelte undervisning om frelsesplanen.    
Det står tydeligt, at Jesus gik frem i visdom. Hvilken lærdom findes der ikke for alle unge i denne begivenhed i Jesu liv! Hvis de flittigt gransker Guds ord og modtager guddommelig vejledning ved Helligånden, vil de blive i stand til at meddele lyset til andre. Ved videreførelse af den nåde de havde fået, vil en ny nåde blive givet fra himlen. Jo mere mennesket kommunikerer med andre, des rigere er Kristi nådegave, des klarere og mere livskraftig vil hans forståelse blive, og jo rigere vil Guds nåde forblive i hans eget hjerte. Hvis den unge vil forblive lige så ydmyg som Jesusbarnet var, vil de blive kanaler for lys.    
De lært og klæge mænd var forbavset over Jesus barnets spørgsmål, og, i ønsket at opmuntre et sådant studie af profetierne, søgte de at få den kundskab han havde fået. Josef og Maria var meget overraskede, da de hørte de kloge svar fra deres søn, som var han selv en lært mand. Da der var en pause i samtalen spurgte Maria, Jesu moder: "Barn! hvorfor gjorde du således imod os? Se, din fader og jeg har ledt efter dig med smerte." Guddommeligt lys skinnede gennem Jesu menneskeskikkelse, da han løftede sin højre hånd og spurgte: ""Hvorfor ledte I efter mig? Vidste I ikke, at jeg bør være i min Faders hus?" Men de forstod ikke, hvad han mente med det, han sagde til dem." Vers 48-50. De forstod ikke den fulde betydning af hans ord. Men skønt han var Guds Søn, fulgte han med dem hjem til Nazaret og var lydig imod dem. Og hans moder forstod ikke hvad meningen var med hans ord, dog "gemte hun alle disse ord i sit hjerte."    
Da Jesus var 12 år gammel, kom Helligånden over ham, og han følte noget af storheden ved den mission, for hvilken han var kommet til verden. Hans sjæl blev vakt til handling. Som den, der søger visdom, stillede han spørgsmål, som lå langt ud over det almindelige, men som tændte lys i tilhørernes sind og fik dem til at forstå profetierne og den mission og opgave, som skulle udføres af deres forventede Messias. Jødefolket nærede fejlagtige forhåbninger om noget stort og vidunderligt. De mente, at når Messias kom, ville de selv blive hævet over andre nationer. De så frem til den herlighed, som vil kendetegne Kristi andet komme, men overså fornedrelsen, som var forbundet med hans første komme. Da Jesus stillede spørgsmål vedrørende de af Esajas' profetier, der forudsiger hans første komme, brød lyset frem i deres sind, som var villige til at tage imod sandheden. Det var ham selv, der havde givet disse profetier før han blev menneske, og nu, da Helligånden mindede ham om disse ting, og jorde klart for ham, hvilken mægtig opgave han skulle udføre, spredte han lys og kundskab til dem, som var omkring ham.      
    Selv om han voksede i kundskab og Guds nåde var over ham, blev han ikke stolt og følte sig ikke hævet over hverdagens arbejde og slid. Han tog sin del af arbejdsbyrden sammen med sine forældre og brødre. Han sled for at underholde familien, og tog del i det arbejde der ville dække hjemmets omkostninger. Selv om hans visdom havde forbavset de vise og lærde, underkastede han sig i ydmyghed sine jordiske forældre og udførte sin del af de fælles pligter. Han sled med sine hænder på lige fod med enhver anden arbejder. Det siges om Jesus, at han, efterhånden som han blev ældre, gik "frem i visdom og vækst og yndest hos Gud og mennesker".    
Den kundskab, han daglig modtog om sin enestående mission, gjorde ham ikke mindre skikket til at udføre de ringeste opgaver. Med glæde udførte han det arbejde, som hvilede på enhver ung, som voksede op under små kår knuget af fattigdom. Han forstod børnenes fristelser, for han havde selv erfaret deres sorger og prøvelser. Med beslutsomhed og standhaftighed gjorde han det, som var rigtigt. Når det onde lokkede, nægtede han selv i mindste måde at vige fra sandhedens og retskaffenhedens principper Han var hengiven og lydig over for forældrene, men netop denne pletfrie vandel vakte hans brødres had og misundelse. Hans barndom og ungdom var langt fra let og lykkelig. Hans brødre troede ikke på ham og blev vrede, fordi han ikke opførte sig som dem i ét og alt og ikke deltog i deres onde handlinger. I sit hjem var han frimodig og glad, men aldrig støjende eller voldsom. Han bevarede altid en ydmyg og lærvillig indstilling. Han fandt stor glæde i naturen, og Gud var hans lærer.  

13 08 1896 The Signs of the Times Hvordan forældre skal opdrage deres børn.     
 Det er forældrenes pligt at uddanne og opdrage deres børn fra deres første år. De bør søge at lede dem venligt og ømt til Jesus, og indprente børnene den kendsgerning at de meget gerne vil have Guds velsigne over deres små. Forældre bør føle nødvendigheden i af dette, lige så meget som mødrene bragte deres børn til Jesus for at få hans velsignelse. Kristi disciple kunne ikke se hvorfor disse mødre var så ivrige efter at bringe deres børn til samvær hos Jesus. De forsøgte at overbevise disse mødrene om at dette var en meget upassende ting at gøre; men Jesus irettesatte sine overivrige disciple, og opmuntrede mødrene at bringe deres børn til hans nærhed. Han sagde til sine disciple: "Lad de små børn komme til mig, og forbyd dem det ikke; for sådan hører himlens rige til." Disse dyrebare ord skal mødrene ikke kun gemme på, men lige såvel alle fædrene. Disse ord er en opmuntring til at forældre om at drage deres børn til hans opmærksomhed, bede i Kristi navn, at Faderen må lade sin velsignelse hvile på hele deres familie. Det er ikke kun de mest elskede der skal modtage særlig opmærksomhed, men også de hvileløse og egensindige børn, som behøver omhyggelig oplæring og øm vejledning.    
Forældre behøver ikke at føle, at det er nødvendigt at hæmme deres børns aktivitet, men de bør forstå, at det er væsentligt at lede og føre dem i den rigtige retning. Disse aktive impulser er ligesom vintræet, der, hvis det ikke bøjes i en bestemt retning, vil brede sig over stubbe og gennem krat og fæstne sine slyngtråde på lave steder. Hvis vintræets grene ikke bøjes i en bestemt retning omkring et passende støttepunkt, spildes deres energi til ingen nytte. Således er det også med børn. Deres aktiviteter må ledes i den rigtige retning. Giv deres hænder og tanker noget at gøre, der vil øge deres fysiske og mentale færdigheder.    
Herren har lovet børnene velsignelser. Han elsker at rense og indprente deres tanker, og lede dem på retfærdighedens vej. Børn og unge må oplæres i en sådan vej for at blive medarbejdere i Mesterens vingård. Herren ønsker at de skal modtage hans tjeneste, og se til at forældrene oplærer dem på en måde som gør dem til missionærer hjemme og der ude. De bør være så uddannede at det er deres fornøjelse at lette deres slidsomme fædre og mødres byrder. Hvis forældrene ikke havde forsømt deres ansvar for forældreopgaver over for deres børn, ville der ikke være indskrevet så få børn og unge som soldater i Kristi hær. Oplæres de rigtigt vil børn vindes til Kristus, og må blive til velsignelseskanaler for andre børn og unge. Deres indflydelse må spredes vidt og der bør planlægges metoder for at deres aktive temperament må være til rig velsignelse for andre. Når forældre til fulde udfører deres del, idet de giver dem bud på bud og regel på regel, gør deres lektioner korte og interessante og ikke blot underviser dem med påbud, men ved eksempel, så vil Herren virke i forbindelse med deres anstrengelser og gøre dem til effektive lærere.    
O, om unge og børn vil give deres hjerter til Kristus! Hvilken ær må oprejses, til at vinde andre til retfærdigheden! Men forældre bør ikke overlade dette arbejde til menigheden alene. Hvis forældrene vil søge Skriften så at de lærer fra Guds ord hvad deres pligt er, så vil de vågne op for deres opgave. De vil finde at verden omvender menigheden, og at de selv giver de samme trivielle undskyldning er for at ikke udføre pligter, ligesom verden gør, for at ikke agte på Guds ord. Lad forældre indvillige i at de betingelser der er anført i Guds ord, angre deres synder, og blive omvendte. Børn har hørt skriften blive fejlfortolket, og tror at denne fejlfortolkning er sandhed. Når sandhedens lys kommer, er mange af disse børn overbevist om at Gud har talt til dem. Hvor stort ansvar har forældre for om deres børn kan se sandheden, og de bruger argumenter de har hørt fra talerstolen for at forhindre deres børn fra at følge retfærdighedens sti, og lære dem menneskebud! Forældre må uddanne deres børn ømt og venligt, og selv være repræsentanter for den tro der virker ved kærlighed og renser sjælen. Der er større behov for den slags uddannelse end nogen sinde før; for verden er i menigheden, der former og danner den efter en verdslig standard.    
Uddannelse er mere end at studere bøger. Det er nødvendigt at både fysiske og mentale kræfter bruges for at få den rette uddannelse. Under en rådslagning med Faderen, før verden blev til, blev det bestemt, at Gud Herren skulle plante en have til Adam og Eva i Eden og give dem til opgave at passe frugttræerne og pleje vegetationen. Nyttigt arbejde skulle være deres værn, og det skulle videreføres gennem alle slægtled indtil afslutningen af jordens historie. For at få en favnende uddannelse, er det nødvendig at kombinere videnskab med praktisk arbejde. Børn bør fra små af trænes i at gøre de ting, der passer for deres alder og evner. Forældre bør nu opmuntre deres børn til at blive mere selvstændige. Alvorlige vanskeligheder vil snart komme over Jorden, og børnene bør oplæres på en sådan måde, at de vil være i stand til at møde dem. Mange forældre tager en del tid og opmærksomhed til at underholde deres børn, opmuntre dem til at bringe alle deres problemer til dem; men børn bør oplæres til at underholde sig selv, og bruge deres tanker til at lægge planer for deres egne behov, og gøre de enkle ting som er naturligt for dem at gøre. Barnet i hjemmet 118; 332    
Børn mellem to og fire år bør ikke opmuntres til at tro, at de kan få alt, hvad de beder om. Forældrene bør opdrage dem til at vise selvfornægtelse og aldrig behandle dem på en måde, der kan få dem til at tro, at de er midtpunktet, og at alting drejer sig om dem. Mange børn har arvet egoisme fra deres forældre, men forældrene bør søge at rykke hver eneste trævl af denne onde tilbøjelighed i deres natur op med rode. Kristus gav mange irettesættelser til dem, som var begærlige og egoistiske. Ved den første tilkendegivelse af selviske karaktertræk hos børnene, enten de nu viser sig over for forældrene eller over for andre børn, bør forældrene søge at undertrykke disse træk og udrydde dem af børnenes karakter. Lad ikke barnet få det indtryk, at fordi det er jeres barn, så må det have lov til, ja, have fået overladt at vælge og bestemme selv. Det bør ikke få lov til at vælge fødeemner, der ikke er gode for det, blot fordi det kan lide dem. Forældrenes erfaring bør være en kontrollerende magt i barnets liv.    
Hvor bør forældrene tage sig omhyggeligt af deres børn for at modarbejde enhver tilbøjelighed til egoisme! De bør til stadighed være vågne for, hvordan deres børn kan blive hensynsfulde mod andre og lære at gøre noget for deres fader og moder, som gør alt for dem. Hvis forældrene ikke passer på, vil de behandle deres børn på en sådan måde, at det vil få børnene til at kræve opmærksomhed og særrettigheder, der fordrer, at forældrene må fornægte sig selv noget for at kunne tilfredsstille deres børn. Børnene vil bede forældrene om at gøre noget for dem og opfylde deres ønsker, og forældrene vil gøre indrømmelser over for deres ønsker uden hensyn til den kendsgerning, at de indpoder egoisme i deres børn. Men ved at handle sådan forsynder forældrene sig mod deres børn, og de vil senere opdage, hvor vanskeligt det er at modarbejde indflydelsen af opdragelsen i de første år af barnets liv. Børn har brug for tidligt at lære, at de ikke kan blive tilfredsstillet, når det er selviskhed, der giver anledning til deres ønsker. Barnet i hjemmet 87; 128    
Fædre bør oplære deres sønner til at deltage sammen med dem i deres erhverv og beskæftigelser. Landmænd bør ikke tro, at arbejdet ved landbruget ikke er fint nok for deres sønner. Landbruget bør udvikles ved metodisk viden. Landbrug er blevet erklæret for urentabelt. Folk siger, at jorden ikke betaler for arbejdsindsatsen, og beklager jordbrugernes tunge lod. I dette land (Australien) har mange opgivet den tanke at det kan betale sig at opdyrke jorden, og tusindvis hektarer ligger ubenyttet. Men hvis folk med de rigtige evner tager fat på denne beskæftigelse, studerer jordbundsforholdene og lærer at så og plante, at berede jorden og at bringe afgrøden i hus, ville man få mere opmuntrende resultater at se. Mange siger: "Vi har prøvet at dyrke jorden og kender resultaterne," og dog trænger de selv samme til at lære, hvordan de skal berede jorden og sætte deres arbejde i system. Deres plovskær skal lave dybere og bredere furer, og de skal lære, at de ved dyrkning af jorden ikke behøver at få en grov og simpel natur. Lad dem lære at bringe religionen ind i deres arbejde. Lad dem lære at så sæden i rette tid, og give plantevæksten opmærksomhed, og følge den plan som Gud har udtænkt.     
Landmanden og hans sønner har den åbne naturens bog foran den, og de bør lære at landbrug er en ædel beskæftigelse, når arbejdet gøres på en rigtig måde. Den fremherskende mening, at landbrug degenerer mennesket , er forkert. Jorden er Guds egen skabning, og han kalder den for såre god. Hænderne kan blive hårde og rå, men denne hårdhed skal ikke omfavne sjælen. Hjertet behøver ikke at være ligeglad, eller sjælen tilsmudset. Det blege kvindeagtige ansigt må blive solbrændt, for et rødt og brunt ansigt bevidner om sundhed. Kristuslig karakter må bevares i landmandens liv. I sin opdyrkning af jorden lærer mennesker dyrebare lektier om Åndens opdyrkelse.  

15 10 1896 The Signs of the Times En lektie fra Guds udvalgte folk.   
 Gud valgte Israel som sit folk, og gav dem fornemme løfter på betignelse af lydighed. Han udførte trofast sine løfter. Han viste sin kraft i deres udfrielse fra Ægypten; han åbnede dem en sti over det Røde Hav, og fik dem til at gå sikkert over, medens deres fjender, gik tabt under dens vande, medens de jagede dem. Han lagde alle folkeslag ned for dem; han vejledte dem med sine råd; han berigede dem med sin gavmildhed.    
Den blandede skare, som kom fra Ægypten med Israel, forlod hele tiden Gud, og gjorde sig selv til snare for sit folk. Gud så at Israel, i deres fremtidige omgang med andre folk, ville være i fare for at følge deres eksempel; og dette gjorde han noget for. Hans lov skulle læses og forklares for dem som et folk; hans handlemåde imod dem skulle gentages; advarsler, irettesættelser og råd som Herren gav dem, skulle bringes frem for dem. Hans lov skulle proklameres fra Sinais bjerg, så alle kan høre. Punkt for punkt, blev den forklaret for at møde alle mennesker, både lærte og uvidende. Det var nødvendigt for at alle skulle få forstand på dens bindende krav, især om sabbaten og indgiftning i med andre folkeslag.    
Sabbaten og ægteskabet blev indført i Eden, da mennesket var oprigtigt og uskyldig over for Gud. De oprettet da jordens grundlag blev lagt, da morgenstjernerne sang sammen, og alle Guds sønner genlød af glæde. Men menneskene brød de regler som Gud gav om disse institutioner, og pådrog sig selv fordømmelse og ve.    
Da loven blev udtalt stod Herren, himlens og jorden Skaber, ved sin Søns side, omgivet af ild og røg på bjerget. Det var ikke her at loven blev givet første gang; men den blev proklameret, så Israels børn, hvis tanker var blevet forvirrede af Ægyptens afguderi, kunne blive minde om dens bud, og forstå hvad sand tilbedelse af Jehova indbefatter.    
Hvilken nedlandenhed var dette, at den uendelige Gud skulle stå ved sin Søns side, medens lovens, som er fundamentet for hans regering, blev givet. Han ville give sit folk en forstandsmæssig kundskab om hans vilje. Han befaler ikke mennesker at adlyde ham, når de ikke forstår hvad han forlanger. Her blev hans visdom, kraft og kærlighed fremvist. Mennesket var så dyrebar for verdens Skaber at han talte til mennesket gennem Jesus Kristus, med en høj røst, og gav et umiskendeligt bevis for hans nærhed og majestæt.    
Ved denne lejlighed har vi en illustration på fristelsens kraft på mennesker. Satan stod med sin hær i midten af Israels hære, for påvirke Guds folks valg. Han fristede dem, og mange gav efter for hans antydninger; for medens Guds hellige lov stadig lød i deres ører; medens Guds herlighed viste sig for deres øjne, og Gud selv ledte, vogte og støtte dem med sin mirakuløse kraft, gjorde Israels børn oprør imod ham, og efterlignede de skikke de var vidne til i Ægypten. De vendte deres ansigter mod Ægypten igen; og de vendte sig fra Gud til afguder.    
I sin handlemåde med Israel ophøjede Herren altid sin lov for dem og lovede dem rige velsignelser, hvis de ville efterleve hans forskrifter. Og når han tillod deres fjender at triumfere over dem, var det fordi han ønskede, at de skulle søge hen til ham og i ham finde deres ven og tilflugt. Deres utaknemmelighed og oprør; deres foragt for Guds forbud og tilrettevisninger; deres forfølgelse af dem, Gud sendte for at frelse dem fra den dybeste fornedrelse og ruin; deres tilbagefald til afguderi; deres hårdhed og hjertets ubodfærdighed idet de fulgte en kurs, Satan valgte for dem fremfor at følge lydighedens, sandhedens og den sande helligheds vej, bragte elendighed over dem selv. Da de i trældommens sorg og bitre smerte, lidende under hedningernes tyranni, kaldte på Gud, ynkedes han over dem. Han forstødte dem ikke. Han tillod ikke, at de blev udslettet. Han begyndte forfra med dem igen og igen, som kun Gud kunne, for at få dem ind i et nærmere forhold til ham.    
Dette har været Guds folks historie siden Adams fald. Menigheden har vendt sig bort fra hans lov og fulgt fabler, som mennesker har udtænkt. Hans kraver ofte blevet gjort til et spørgsmål om hvad der er mest belejligt, og mennesker har været lydige eller ulydige, alt efter hvad situationen dikterede. Men Herren mener, hvad han siger, og mennesker kan ikke ustraffet sætte hans lov til side. Han vil ikke tage lettere på nogen overtrædelse nu, end den dag han udtalte dommen over Adam.    
Vor Frelser hævede også sin røst i protest mod dem, der ser på de ti bud med skødesløshed og ligegyldighed. Han erklærede: "Derfor: den, der bryder et af de mindste blandt disse bud og lærer menneskene således, han skal kaldes den mindste i Himmeriget; men den, der holder dem og lærer andre dem, han skal kaldes stor i Himmeriget." Matt. 5, 19.    
Og alligevel har Gud, i stedet for at ødelægge en syndig slægt, givet sin Søn til at dø for dem. Hans eget folk har været ustadigt og oprørsk, og han har været forpligtet til at tilbageholde store velsignelser, som han længtes efter at skænke, fordi de valgte deres egen vej i stedet for hans. Men han er altid rede til at høre deres bønner, tilgive deres overtrædelser og gøre dem godt, når de med angergivent sind vender tilbage til ham. Frelseren er også fuld af barmhjertighed og kærlighed. Han afviser aldrig den, der kommer med oprigtig anger, hvor stor deres skyld end måtte være. Men han kræver streng lydighed. "Synd er lovbrud" (1 Joh. 3, 4), og Jesus døde, den retfærdige for de uretfærdige, for at Guds lovs ære kunne bevares og mennesket alligevel kunne genindsættes i Himmelens velbehag. Ved anger, tro og lydighed vil menneskene kunne fuldkommengøre en retfærdig karakter og ved Kristi fortjeneste blive sønner og døtre af Gud.  

22 10 1896 The Signs of the Times Styrkens kilde   
 "Rejs dig, bliv lys, for dit lys er kommet, Herrens herlighed er brudt frem over dig. For se, mørket dækker jorden, mulmet dækker folkene; men over dig bryder Her-ren frem, hans herlighed viser sig over dig. Folkeslag skal komme til dit lys og kong-er til din stråleglans."     
For enhver er der en gerning at gøre, hvis han vil samarbejde med Gud. "For dette siger den højt ophøjede, som troner for evigt, og hvis navn er hellig: Jeg bor i det høje og hellige og hos den, der er knust, hvis ånd er nedbøjet, for at oplive den nedbøjede ånd og oplive det knuste hjerte." Hellige intelligente skabninger venter på at samarbejde med os. Hvis vi vil hellige vort hjerte og sind til Guds tje-neste, idet vi udfører det arbejde, han har givet os, og vandre i Jesu fodspor, vil vore hjerter blive hellige harper, og hver streng, der røres, vil give pris og taksigelse til Lammet, som Gud sendte for at borttage alle verdens synder."    
Kristi liv og hans kærlighedsgerninger gør vantroen, som mange har givet udtryk for, til skamme og fordømmer den. Han har lovet: "Bed, så skal der gives jer." "Når da I, som er onde, kan give jeres børn gode gaver, hvor meget snarere vil så ikke Faderen i himlen give Helligånden til dem, der beder ham!" De, som ikke kender Jesus som deres personlige Frelser, benytter sig jo ikke af de lovede velsignelser, men for alle, som tror på ham, er Han som et Livets Træ i Guds Paradis. Hans grene når ned til denne verden, som han har bragt til veje for os. Grenene når endda helt herned, så vi kan nå dem inden for vor rækkevidde. Hvorfor bruger vi så vor dyre-bare tid til at begræde vor svaghed, når Kristus har gjort alt for at gøre os stærke? Han har givet os en anden Talsmand, Helligånden, som vil give os den dyrebare frugt fra Livets Træ. Af dette træ kan vi plukke og spise, og dernæst kan vi så lede andre til Det samme Træ, så de også kan spise af Dets frugt. Hvorfor skulle vi så sørge over vor utilstrækkelighed, når de himmelske engle venter på at samarbejde med os for at gøre os til levende repræsentanter, så vi kan velsigne verden med de budskaber, som Gud vil give os at forkynde for den."    
Hvis du har forsømt at lægge din hånd i Kristi hånd, vil du hele tiden være i fare for at blive bedraget. Mange er åndelige svage - i stedet for at opøve sig i tro ser de på deres nedslåede resultater af deres arbejde. Når så prøvelsens tid kommer, vender  de sig til mennesker for at få hjælp, men når de gør det, læner de sig så at sige op ad et brækket siv. At stole på mennesker vil de ofte blive meget skuffet og lide smerte-lige nederlag. Mistilliden og mistænkeligheden er på denne måde vågnet og bærer derfor deres egen frugt.    
Kristus ønsker, at vore tanker skulle være fokuseret på ham. Eftersom han har gi-vet os så mange tegn på hans villighed til at hjælpe os i enhver situation, er han såret,  hver gang vi vender vore øjne bort fra hans tilstrækkelighed til vor egen svaghed eller andres svaghed. Se bort fra dig selv og hen på Jesus Kristus - Livet til enhver vel-signelse - til nåden - Livet, som er dyrebart og værdifuldt for alle Guds børn. Vi har ingen grund til at berømme vor egen tilstrækkelighed, fordi Kristus altid har vist sig at være den betimelige hjælp i enhvert behov.    
Herren Jesus er vor styrke og lykke, det store forrådshus, hvilket - og i enhver situation - mennesker kan hente styrke fra. Når Han er genstand for vort studium og vor tale, bliver vi mere og mere i stand til at beskue Ham, idet vi forbliver i hans nåde for at modtage alle de velsignelser, han tilbyder os, så har vi noget, vi kan hjælpe andre med. Fyldt af taknemlighed kan vi være kanaler til andre mennesker af de velsignelser, som vi så frit har fået rigeligt af. På denne måde ved at modtage og give vokser vi i nåde, og en rig strøm af lovprisning og taknemlighed flyder konstant fra vore læber. Det er Jesu elskelige Ånd, der frembringer disse taksigelser i vore hjerter, og vore sjæle er dermed opløftet til en fornemmet sikkerhed. Den aldrig svigtende og uudtømmelige retfærdighed fra Kristus bliver derfor vor ret-  færdighed af tro.    
Når fristelser kommer til dig, og det vil de helt givet, når bekymring, forvirring og mørke synes at omslutte din sjæl, så se hen til det sted, hvor du sidst så lyset, hvil i Kristi kærlighed og under hans beskyttende omsorg, for under hans skygge kan du finde hvile og fred. Når synden vil forsøge at få herredømmet over dig, når skyld tynger sjælen og bebyrder samvittigheden, når vantro tåger sindet, så husk, at Kristi nåde er tilstrækkelig til at undertrykke synd og sprede mørket. Jesus er vor tilgivende Frelser, Han er vor Forsoner i de himmelske sale. Han kalder på os om "at rejse os op og skinne", fordi hans herlighed er kommet over os.    
ÈN årsag til den nuværende åndelige svaghed er, at den troende i Kristus har denne konstante tilbøjelighed til at nedvurdere sig selv. Kristus betalte en uendelig høj pris for os, og Han ønsker, at hans udvalgte værdisætter sig selv i forhold til den pris, Han har sat på dem. Skuf ikke Jesus ved at nedvurdere jer selv. Tag imod mulig-hederne og privilegierne, som vil forøge jeres værdi hos Gud; for ved at acceptere de rigdomme, Hans nåde frembringer, vil I blive dyrebare og kærkomne i hans øjne. Praktisk gudsfrygt vil gennemsyre jeres liv som gyldne tråde, og når Gud ser jeres overgivelse til Ham, vil Han sige: "Jeg gør et menneske mere værd end det rene-ste guld - enddog gøre et menneske mere værdifuldt end Ofirs guld. Hele him-len fryder sig over den svage og syndige sjæl, der overgiver sig til Jesus, og i hans kraft lever et rent liv.     
Ofte på vejen til Guds Paradis vil vi møde forhindringer, som den Onde har lagt til rette for at svække vor tro og derved skjule strålerne fra retfærdighedens Sol. Vor Frelser har advaret os om, at det er gennem megen modgang, vi får adgang til Guds Rige. "Sådan har jeg talt til jer, for at I skal have fred i mig. I verden har I træng-sler, men vær frimodige - jeg har overvundet verden". "Fred efterlader jeg jer, min fred giver jeg jer; jeg giver ikke, som verden giver. Jeres hjerter skal ikke forfærdes og vær ikke modløse". Enhver tjeneste, enhver selvfornægtelse og ethvert offer, vi bringer, har Gud lovet at gengælde os, dog ikke fordi Han står i gæld til os, men fordi hans hjerte er fuld af uendelig kærlighed og barmhjertighed. I dette liv vil Han gengælde os hundreddobbelt - og i Himlen vil Han give os det evige liv.    
Hvert øjeblik er overordentlig dyrebar. Den, der sejrer meget og elsker Jesus mest, vil på den dag, når enhver bliver belønnet efter deres gerninger, sidde ved siden af Jesus i hans innerkreds æret - ja - æret mest. "Den, der sejrer, han skal klædes i hvide klæder, og jeg vil ikke slette hans navn fra Livets Bog, men jeg vil ved-kende  hans navn for min Fader og for hans engle".    
I hans navn - Jesus Kristus fra Nazaret - vær stærk i Herren og i hans almægtige kraft. Vid, at Han elsker dig og vil være din tilstrækkelige hjælp for altid. "Stå op og bliv lys; for dit lys er kommet". "Se, velsign I Herren, alle I, som er Herrens tjenere, og som står i Herrens Hus ved nattetide. Løft op jeres hænder i helligdommen og velsigne Herren. Herren, som skabte himlen og jorden - velsigne dig, Du, som kommer fra Zion".  

10 12 1896 The Signs of the Times I verden men ikke af verden    
 Kristus bad for sine disciple, " Jeg beder ikke um, at du vil tage dem ud af verden, men at du vil bevare dem fra det unde.", "Jeg har givet dem dit urd; og verden har hadet dem, fordi de ikke er af verden, ligesom jeg ikke er af verden."    
Medens kristne skal være i verden skal de ikke være af verden. For at være en frelsende kraft må de tage afstand fra al verdslighed. Ligesom olie ikke blander sig med vanden skal de ikke blande sig med det som Gud fordømmer. De må holde sig selv "uplettede af verden", for de kan ikke røre det som er urent og forblive ubesmittede. Sandheden som den er i Jesus må hellige deres sjæle. Des dybere, levende principper må regere over tanke, ord og handling.    
På alle sider der findes sådant som kan friste den kristne at overgive den smalle vej, men de som vil fuldede en karakter som er passende for evigheden må tage Guds vilje som sin standard og skille sig helt fra alt som mishager ham. Tusindvis bliver forledt til synd eftersom de forlader hjertets fæstning ubevogtet. De bliver optagede af denne verdens omsorger, og virkelig gudfrygtighed drives fra deres hjerter.  De kaster sig ivrigt ind i spekulationer og forsøger at samle mere af denne verdens skatte. På den måde placerer de sig selv hvor det er umuligt for dem at gøre fremskridt i det kristne liv. "Var derfor ædru, så I kan bede." og når I beder, så stræb ivrigt efter at bevare jeres hjerter fra al urenhed, for bøn uden gerninger er et alvorligt hån.    
 "Elsk ikke verden, ej heller det, der er i verden! Hvis nogen elsker verden, så er Faderens kærlighed ikke i ham." Enhver stund af vor tid tilhører Gud, og vi har ingen ret at belaste os selv så med bekymring at det ikke findes nogen plads i vore hjerter for hans kærlighed. Samtidigt skal vi adlyde befalingen, "Vær ikke træge når det gælder iver." Vi skal arbejde så at vi kan få noget at give til den som behøver. Gud vil ikke at vi lader vore kræfter svækkes gennem inaktivitet. Kristne må arbejde, de må engagere sig i forretninger og de kan gøre det i en vis udstrækning uden at synde mod Gud.    
Men alt for ofte lader kristne livets omsorger tage den tid som tilhører Gud. De bruger sine dyrebare stunder på forretninger eller fornøjelse. Al deres energi bruges på at vinde verdslige skatte. Ved at gøre dette stiller de sig selv på forbuden mark. Mange bekendende kristne er meget med at alle deres forretningstransaktioner skal udmærkes af streng ærlighed, men uærlighed kendetegner deres relation med Gud. opslugte af verdslige forretninger mislykkes de med at opfylde de pligter de er skyldige mennesker omkring dem.    
Deres børn opfostres ikke i Herrens opfostring og formaninger. Familiealteret forsømmes og enkelte andagt gemmes. Evige interesser får blot anden pladsen i stedet for at sættes først. Gud bliver sat til side eftersom deres bedste tanker gives til verden, eftersom deres tid spenderes på sager som er mindre vigtige. På den måde bliver de fordærvede, ikke på grund af deres uærlighed når det gælder at håndtere sine medmennesker, uden at de har holdt det tilbage for Gud det som rettelig er hans.    
Mottoet, "Religionen må vige for forretningerne", er Satans knep for at føre mennesker vild. Den som følger denne regel tror måske at han er en hædersmand, men hans liv er et langt tyveri fra Gud. Og når dette liv afsluttes, hvad nytte har han da af de skatter som han har ofret så meget for at vinde?    
Dårskaben i at give verden alt illustreres i lignelsen om den dåreagtige rige mand. Han hade nået store fremgange med Herrens hjælp, men i stedet for at give Gud det som tilhørte ham, "spurgte han sig selv: Hvad skal jeg gøre? Jag har ikke plads til min høst. Så her vil jag gøre, tænkte han. Jag river mine lader ned og bygger større, og der samler jeg al min sæd ind og alt mit gode. Siden vil jag sige til mig selv: Kære sjæl, du har samlet meget godt i mange år. Tag det nu roligt, æt, drik og vær glad." Er det mærkeligt at Herren siger til ham: "Din dåre, i nat skal din sjæl afkræves af dig, og hvem skal da få hvad du har samlet sammen?"    
Ligesom den rige manden lever mange i dag helt og holdent for verden. Fjendens bedrageri er kommet over dem og deres sind er forvrængede. Under denne fortryllelse ofrer de evige rigedommer for verdslige skatte som ikke kommer at forblive deres når deres liv afsluttes, og i Guds øjne er de dårer.    
Genom kærligheden til verden dræber Satan menneskers sind. Skal du tillade ham at føre dig vild? Det er uendelig meget bedre for dig at kæmpe mod fattigdom nu, at udholde afsavn og tilsidesætte og at se dine forhåbninger krydset men at vide at du har ret til de himmelske boliger, end at eje store jordiske skatte og på den sidste dag høre den uigenkaldelige udtalelse: " Jag ved ikke hvor I er fra. Gå bort fra mig, alle I som bedriver uretfærdighed."    
Men medens kristne skal være skilte fra verden skal de ikke isolere sig og rejse mure mellem sig selv og sine medmennesker på grund af de fristelser som de frygter kan angribe dem. De har en opgave at udføre for mennesker omkring dem. Store opofringer er gjort for deres frelse, og Kristus siger til dem, "I har fået det for intet, så giv det også for intet." Fristelser vil angribe dem, deres arbejde vil gøres svært for deres fjender kommer at være utrættelige i deres anstrengelser at gøre dem modløse. Men Kristus er deres leder og deres frelses anfører. Om de er klæde i hele Guds rustning, om de kæmper som om de gjorde det indenfor himmelens univers kommer de til at sejre i hans navn.    
Når prøvelser kommer til dem som har skilt sig fra verden, er det ikke nok for dem at vide at Kristus har udstået samme vanskeligheder? Han var himlens Majestæt, Guds elskede Søn. Men når han kom til denne jord for at redde menneskerne fra syndens slaveri så de ingen skønhed hos ham som gjorde at de drogs til ham. De forstod ikke hans forening med Faderen. De hade ingen opfattelse om hans guddommelige karakter. "Han var i verden og verden var blevet til gennem ham, og verden kende ham ikke." Verdens Frelser var "foragtet og overgiven af mennesker". De som han kom for at frelse betragtede ham som "hjemsøgt, slagen af Gud og pint."    
Så er det også med Kristi efterfølgere. De er Guds sønner og døtre, medarvinger med Kristus. Verdens kongeriger tilhører dem. Men verdslige mennesker drivs af verdslige principper. De kan ikke forstå noget andet. De ser et lille folk, svagt og upopulært, som kæmper mod ondskab. I deres række ses meget få rige eller lærde. De ser dem bære ydmyghedens kors, fortrolige med sorger og bekymringer. De ser dem forpinte sine sjæle overfor Gud, tugtede og ydmygede på grund af sine synder. Alt dette ser verden og de tænker at der ikke findes noget dragende i den kristnes lod.    
Men trods at Guds folk er fremmede bland mennesker, betragtede som svage, dumme og ikke værdige til at lægge mærke til, trods at verden ikke kan skelne forholdet som findes mellem dem og Gud er de mere dyrebare i Guds øjne er guld fra ofir. "Hvad vi skal blive er endnu ikke åbenbaret. Men vi ved at når han åbenbares, kommer vi at blive ligesom ham, thi da skal vi se ham sådan han er."    
 "Brødre, vær ikke forundrede over at verden hader jer." Kristi efterfølgere skal ikke blive overraskede om de ikke bliver bemærket af verden. På samme måde som verden ikke lægger mærke til Kristus, som den vægrede ved at indrømme hans guddommelighed og hans status som Søn, så kommer den at ringeagte og forsømme hans efterfølgere. "Verden kender os ikke," skriver Johannes, "således at den ikke har lært at kende ham." Men dette skal ikke være en kilde til modløshed og prøvning. "Ved I ikke" spørger Jakob, "at venskab med verden er fjendskab mod Gud? Den som vil være verdens ven bliver Guds fjende."    
Vi lever på mæglingens store dag, forsoningsdagen, og advarselsord kommer til hver og en. "Hold jer selv uplettede af verden". Ni kan ikke holde verden i hånden og samtidigt være sikre. "Thi alt som findes i verden, kødets begær og øjnenes begær og hovmod over livets gode, det kommer ikke fra Faderen uden fra verden. Og verden og dens begær forgår, men den som gør Guds vilje forbliver i evighed." Bedre end al verdens venskab er Jesu Kristi venskab. Bedre end at få adgang til det fineste palads på jorden er at få adgang til de boliger som Kristus er gået for at forberede. og bedre en alle jordiske lovord kommer Jesu ord til sine trofaste tjenere at være, "Kom hid, min Faders velsignede! arv det rige, som har været jer beredt, fra verdens grundvold blev lagt."  

25 02 1897 The Signs of the Times Loven og evangeliet.   
 Loven og evangeliet kan ikke adskilles. Nåde og sandhed mødes i Kristus; retfærdighed og fred kysser hinanden. Evangeliet har ikke ignoreret de forpligtelser mennesker skal have over for Gud. Evangeliet er intet mindre end lovens opfyldelse. Det er ikke mindre strengt overfor syndere, end loven. Loven peger hen til Kristus; Kristus peger mod loven. Evangeliet kalder mennesker til omvendelse. Omvendelse fra hvad? - Fra synd! Og hvad er synd? - Det er overtrædelse af loven. Altså kalder evangeliet mennesker bort fra deres overtrædelser tilbage til lydighed mod Guds lov. I sit liv og død lærte Jesus den strengeste lydighed. Han døde som den retfærdige for den uretfærdige for at Guds lov skulle bevare sin ære - og mennesket reddes fra fortabelse.    
Både i Det Nye og Det Gamle Testamente er frelsens gerning den samme. Hele den jødiske samfundsorden var bygget på Kristus. Alle de symboler, som var indbygget i gudstjenesten, viste hen til verdens Frelser. Også dengang var det ved tro på den frelser, som skulle komme, at syndere blev frelst. Og det er ved tro på Kristus, at de frelses i dag.    
Ved at give sin Søn gav Gud sig selv, for at mennesket skulle have en ny mulighed. Havde Gud kunnet ændre sin lov, så den svarede til menneskets tilstand, ville han da ikke have gjort det for at forskåne sin Søn? Jo, helt bestemt. Men fordi hans lov var lige så uforanderlig som hans karakter, lod han sin elskede Søn, som var højt hævet over loven og et med ham, betale den bod, som hans retfærdighed krævede.    
Satan arbejder med al sin bedrageriske magt på at omsnære verden. Han vil have dem til at tro at dette store offer blev gjort for at ophæve Guds lov. Han fremstiller Kristus om modsætning til loven af Guds regering i himlen og på jorden. Men verdens hersker har en Lov som styrer sine himmelske forstands-væsener og sin menneskefamilie, og hans Søns død befæster den lovs uforanderlig over ethvert spørgsmål. Gud har ingen intention at bortskaffe sin store standard for retfærdighed. Ved denne standard kan han definere hvad en korrekt karakter er.    
Kristus indvilgede i at dø i synderens sted, så mennesker, ved et liv i lydighed, kan undgå straffen for Guds Lov. Hans død gør ikke Guds lov virkningsløs; den dræbte ikke loven, formindskede dens krav, eller forringede dens hellige værdighed. Kristi død proklamerede sin Faders lovs retfærdighed ved at straffe overtræderen, og at han indvilgede i at selv lide straf for lovovertrædelse, for at frelse faldne mennesker fra dens forbandelse. Det, at Guds elskede Søn måtte dø på et kors, viser, at Guds lov er ufravigelig. Jesu død ærer og ophøjer loven og er et bevis på dens uforanderlige karakter. Han siger selv: "Tro ikke, at jeg er kommet for at afskaffe loven og profeterne; jeg er ikke kommet for at afskaffe, men for at fuldkomme." Kristi død retfærdiggør lovens krav.    
Læresætningen om, at Kristi evangelium har ophævet Guds lov, bliver nu bredt undervist; at ved "at tro" bliver vi fritaget for nødvendigheden af at være ordets gørere. Dette er nikolaiternes lære - og den fordømte Jesus meget skarpt. Til menigheden i Efesus sagde han:" Jeg kender dine gerninger og din møje og din udholdenhed, og jeg ved, at du ikke kan fordrage de onde: og du har fundet, at de er løgnere; og du har udholdenhed og har døjet ondt for mit navns skyld uden at blive træt. Men jeg har det imod dig at du har svigtet din første kærlighed. Kom derfor i hu, hvorfra du er faldet og omvend dig og gør de samme gerninger, som i den første tid; ellers kommer jeg over dig og flytter din lysestage fra dens plads, hvis du ikke omvender dig. Dog, det fortrin har du, at du hader Nikolaiternes gerninger, som også jeg hader." Åb 2,6.    
De, som i dag udbreder denne lære, taler meget om tro og Kristi retfærdighed; men de fordrejer sandheden, så den tjener vildfarelsens sag. De siger, at blot vi tror på Kristus, er det alt, vi behøver at gøre; at synderen får Kristi retfærdighed som et adgangstegn; og at denne tilregnede retfærdighed opfylder loven for os, og at vi ikke er forpligtede til at adlyde Guds lov. Disse mennesker hævder, at Kristus kom for at frelse syndere, og at han har frelst dem. "Jeg er frelst," gentager de atter og atter. Men er de frelst, samtidig med at de overtræder Jehovas lov? Nej, for Kristi retfærdigheds klædning er ikke et dække for overtrædelse. En sådan lære er et stort bedrag, og for disse mennesker bliver Kristus en anstødssten, ligesom han blev det for jøderne, fordi de ikke ville antage ham som deres personlige Frelser. Men for disse bekendende kristne sker det, fordi de, skønt de siger, at de tror på Kristus, dog adskiller ham fra loven og anser tro for at være en erstatning for lydighed. De adskiller Faderen fra Sønnen, som er verdens Frelser. I virkeligheden lærer de i ord og gerning, at Kristus ved sin død frelser mennesker i deres synder.    
Det er nødvendigt at enhver intelligent væsen skal bringes til at forstå principperne i Guds lov. Gennem apostlen Jakob erklærer Kristus: "Thi den, der holder hele loven, men blot på et punkt snubler, er blevet skyldig i alle." Disse ord blev sagt på denne side af Kristi død; og derfor var loven bindene hele den tid.    
Frelseren opløftede sin røst i protest mod dem som så ligegyldigt og skødesløst på det guddommelige bud. Han sagde: "Derfor: Den, der bryder et af de mindste blandt disse bud og lærer menneskene således, han skal kaldes den mindste i Himmeriget; men den, der holder dem og lærer andre dem, han skal kaldes stor i Himmeriget." Og han erklærede også: "Før himmelen og jorden forgår, skal end ikke det mindste bogstav eller en tøddel af loven forgå før det er sket alt sammen."    
Indflydelsen af et evangelisk håb vil ikke lede synderen til at betragte Kristi frelse som et spørgsmål om fri nåde, mens han fortsætter med at leve i overtrædelse af Guds lov. Når sandhedens lys oprinder i hans sind, og han fuldt ud forstår Guds krav og indser omfanget af sine overtrædelser, vil han reformere sine veje og blive loyal mod Gud ved den styrke, som han har fået af sin Frelser, og leve et nyt og renere liv. "Enhver, der bliver i ham," siger Johannes, "synder ikke; enhver, der synder, har hverken set ham eller kendt ham." <br><i>Mrs. E. G. White.</i><br>Sabbatsskolelektier, Lys i mørke, 2.kv 2001. s. 59  

25 03 1897 The Signs of the Times Guds hemmelighed   
  "Ja, mig, den allerringeste af alle hellige, blev den nåde givet at forkynde hedningerne evangeliet om Kristi uransagelige rigdom og at oplyse, hvorledes den frelsesplan er, derfra evighed har ligget gemt som en hemmelighed hos Gud, alle tings skaber, for at Guds visdom nu i al dens mangfoldighed ved kirken skulle gives til kende for magterne og myndighederne i den himmelske verden." "Thi dens tjener er jeg blevet ifølge den husholdergerning fra Gud, som blev mig givet, at jeg overalt skal forkynde jer Guds ord, den hemmelighed, der har været skjult igennem alle tider og slægter, men nu er blevet åbenbaret for hans hellige; for dem ville Gud kundgøre, hvilken rigdom på herlighed denne hemmelighed rummer blandt hedningerne, nemlig Kristus i jer, herlighedens håb. Ham forkynder vi, idet vi påminder ethvert menneske og lærer ethvert menneske med al visdom, for at vi kan fremstille ethvert menneske som fuldkomment i Kristus. Det er også det, jeg arbejder og kæmper for med hans kraft, som virker mægtigt i mig."    
Hvad er det for en hemmelighed Paulus skriver til efeserne og kolossenserne, og siger det er givet ham opfylde guds ord, "hemmeligheden der har været skjult igennem alle tider og slægter"? En oversættelse lyder: "det er blevet fortiet gennem evige tider."    
Mange har forsøgt at forklare den hemmelighed, som Paulus her omtaler; men den er meget omfattende, og vor forståelse af Guds kærlighed, godhed og medlidenhed er mærkeligt begrænset. Fordi vort kendskab til åndelige ting er blevet så forringet og svækket, er vi ikke gået frem fra lys til endnu større lys. Herren har ikke kunnet gøre mange vidunderlige ting forståelige for os. Når man tænker på, hvor meget vi er gået glip af ved vor jordiske og timelige interesse, er det meget ydmygende for os.    
Gud havde kendskab om fremtidens begivenheder, selv før jordens skabelse. Han tilpassede ikke hans hensigter til omstændigheder, men han tillod forholdene at udvikle sig. Han arbejdede ikke på at tilvejebringe en bestemt tilstand, men han vidste, at en sådan tilstand ville eksistere. Planen, der skulle iværksættes ved nogen af Himmelens høje intelligensers frafald, dette er hemmeligheden, mysteriet, som er blevet skjult gennem tiderne. Og et offer blev forberedt i de evige hensigter for at udføre selve den gerning, som Gud har udført for den faldne menneskeslægt.    
Paulus blev taget op til den tredje himmel, og der så og hørte han ting som det ikke er tilladt et menneske at udtrykke. Hemmeligheder som var blevet skjult i tider blev åbenbaret for ham, og så meget som han kunne bære af Kristi gerninger, og af hans omgang med mennesker, blev kendt Herren fortalte Paulus at han måtte forkynde Kristi riges uransagelige rigdomme ibland hedningene. Lys blev givet til hedningene. Dette er en hemmelighed som var blevet skjult gennem tiderne.    
Jøderne var vokset i en tro om at alt der angår Hedningene blev forbandet og var urent. Fordomme havde bygget mure op og afsondrede nationalitet og religiøsitet. Men Gud selv intruerede Paulus at hans arbejde skulle fremstille Kristus for hedningene. Det store genløsningsarbejde skulle bringes frem for alle folkeslag, stammer, tungemål og folk. På grund af deres ulydighed, blev jøderne afskåret fra olietræet, og dem iblandt Hedningene som ville acceptere Kristus som deres Frelser skulle indpodes i det gode olietræ, og gøres ét med de oprindelige grene. Men de skulle på ingen måde prale af dette, så de ikke blev brækket af som om de var naturlige grene.    
Hedningene vidste intet om omskæring, men de skulle bringes under den nådes pagt Abraham fik givet. Herren talte til Paulus og fortalte ham om de velsignelser det jødiske folk fik, på lige fod med hedningene. Og Paulus skriver til dem: "Kom derfor i hu, at forhen var I, der var født som hedninger og blev kaldt uomskårne af dem, der har navn efter den omskærelse, man med hænder udfører på legemet kom i hu, at I på den tid var uden forbindelse med Kristus, udelukkede fra borgerret i Israel og fremmede for forjættelsens pagter, uden håb og uden Gud i verden. Nu derimod, da I er i Kristus Jesus, er I, som engang var langt borte, kommet nær på grund af Kristi blod."    
Kristi inkarnation er en hemmelighed. Den guddommelige forening med menneskeheden er i virkeligheden en hemmelig, som er skjult for Gud, "den hemmelighed, der har været skjult igennem alle tider." Den blev fortiet for evigt af Jehova, og blev først åbenbaret i eden, ved profetien at kvindens sæd skal knuse slangens hoved, og den skal hukke hans hæl. At bringe verden hemmeligheden hvad Gud har fortiet i gennem evige tider for den skabte verden, før mennesket blev skabt, var den del som Kristus skulle gøre for at påtage det arbejde, da han kom til denne jord. Og denne forunderlige hemmelighed, Kristi inkarnation og den forsoning han gjorde, må erklæres for enhver søn og datter af Adam, om det er til jøder eller hedningen. Hans lidelser opfylde fuldkommet guds lovs krav. Ingen af apostlene kunne have udfyldt dette rum, om der var nogen.    
Gud har givet os advarsler som vi må tage i agt, hvis vil vil undgå de sidste dages farer. Fristelser, voldsomme og stærke, vl prøve os. Fjenden vil bestræbe sig på at tage håbet om evigt liv fra os. Hvis vi ikke vokser op i Kristus, vort levende hoved, vokser vi i mistillid og vantro, og giver vor alliance til verden.    
Siden løftet blev givet i Edens have, har Gud åbenbaret sine hemmeligheder ved sine profeter. Efter den evige Guds bud, er de blevet kendt til alle folkeslag. Gud er rig på barmhjertighed, for den store kærlighed hvorved han elskede os, og hvor vi var døde i overtrædelser og synder, opildende os sammen med Kristus, og oprejste os til at sidde sammen i de himmelske steder med ham, "for at han i de kommende tidsaldre kunne vise sin nådes overstrømmende rigdom ved godhed mod os i Kristus Jesus."    
Men mange hemmeligheder er stadig ikke afslørede. Hvor meget af det, der erkendes som sandhed, er ikke hemmelighedsfuldt og uforklarligt for den menneskelige tanke! Hvor er der stor brug for ubetinget tro og tillid til Guds åndelige styrelse! Vi er parat til at sige sammen med Paulus: "hvor uransagelige er ikke hans domme, og hvor usporlige hans veje"!    
Vore åndelige evner er ikke tilstrækkeligt udviklede til at fatte Guds hemmeligheder. Men når vi bliver en del af den himmelske familie, vil disse hemmeligheder blive afsløret for os. Om medlemmer i den familie skriver Johannes: "De skal ikke sulte mere og ikke tørste mere, ikke heller skal sol eller nogen hede stikke dem." Thi Lammet, som står midt for tronen, skal være deres hyrde og lede dem til kilderne med livets vand; og "Gud skal tørre hver tåre af deres øjne." "Og de skal se hans ansigt, og hans navn skal stå på deres pander."     
Så vil der blive åbenbaret meget til forklaring af ting, som Gud nu tier om, fordi vi ikke har opfattet og påskønnet det, som er blevet åbenbaret om evighedens hemmeligheder. Forsynets veje vil blive klarlagt; nådens hemmelighed ved Kristus vil blive afsløret. Det, som tanken nu ikke kan fatte, og som er svært at forstå, vil blive forklaret. Vi vil finde orden i det, som syntes uforklarligt, visdom i alt, hvad der er holdt tilbage fra os, godhed og nådig barmhjertighed i alt, hvad der møder os. Sandheden skal klarlægges for tanken, befriet for dunkelhed og som et hele, og det vil være muligt at udholde dens stråleglans. Hjertet vil komme til at juble af glæde. Det vil for stedse være forbi med al strid, og alle problemer vil blive løst.<br>Mrs. E. G. White.  

22 04 1897 The Signs of the Times Jesus ved Sykars brønd. Livets vand    
 Som verdens Forløser påtog Guds Søn sig vor menneskelige natur. Han ydmygede sig selv, idet han tilhyllede sin guddommelige natur med menneskelighed, så at han i sit liv på jorden måtte have del i de prøver, som de fattige, undertrykte og lidende blandt menneskene må gennemgå. Han var underkastet menneskelige skrøbeligheder, og på vejen fra Judæa til Galilæa var han træt efter arbejdet og rejsen. Sulten og tørstig standsede han for at hvile ved Jakobs brønd nær ved Sykar, medens hans disciple gik ind i byen for at købe mad. Den, som havde påtaget sig menneskelighed, var himlens majestæt, Skaberen af al god og al fuldkommen gave. Ved at give sig selv for at forløse verden blev Kristus et levende offer. Han gav afkald på sin høje stilling, forlod sin herligheds bolig, sin trone, sin almagt og blev fattig, for at vi ved hans fattigdom kunne blive rige.    
Det kølige, forfriskende vand, der var så nær, men dog så utilgængelig for ham, forøgede blot hans tørst, medens han sad der ved brønden. Han havde intet at drage vand op med, hvorfor han ventede, indtil nogen ville komme til brønden. Han kunne have gjort brug af sin magt og selv skaffet vand. Men sådan var ikke Guds plan. Intet måtte tillades, der ville stille ham anderledes end menneskene, hvis lod han frivilligt havde valgt.    
"En samaritansk kvinde kom for at hente vand." Jesus sagde til hende: "Giv mig noget at drikke." Joh 4,7. Kvinden svarede: Hvordan kan du, en jøde, bede mig, en samaritansk kvinde, om noget at drikke? - jøder vil nemlig ikke have med samaritanere at gøre. 9. vers. Kristus befandt sig i hendes umiddelbare nærhed; men hun kendte ham ikke. Hun tørstede efter sandheden, men vidste ikke, at han, som var sandheden, var ved hendes side og kunne oplyse hende. Og endnu i dag sidder der tørstende sjæle lige tæt op til den levende kilde; men de ser langt bort fra den brønd, som indeholder det vederkvægende vand; og selv om det bliver sagt til dem, at vandet er tæt ved, vil de dog ikke tro det.    
Jesus svarede kvinden med disse ord: "Hvis du kendte Guds gave og vidste, hvem det er, der siger til dig: Giv mig noget at drikke, så ville du have bedt ham, og han ville have givet dig levende vand." Kvinden sagde til ham: "Herre, du har ingen spand, og brønden er dyb; hvor får du så levende vand fra? Du er vel ikke større end vor fader Jakob, som gav os brønden og selv drak af den, ligesom hans sønner og hans kvæg?" 10-12. vers. Jesus kunne have sagt til hende: Den, som taler til dig, er Guds enbårne Søn. Jeg er større end din fader Jakob; thi før Abraham var, er jeg. Men han svarede: "Jesus svarede hende: "Enhver, som drikker af dette vand, skal tørste igen. Men den, der drikker af det vand, jeg vil give ham, skal aldrig i evighed tørste. Det vand, jeg vil give ham, skal i ham blive en kilde, som vælder med vand til evigt liv." 13-14. vers.    
Kvinden blev så forbavset over hans tale, at hun lod sin krukke hvile på brønden og glemte, at den fremmede var tørstig, og at han havde bedt om at få noget at drikke; hun glemte sit ærinde ved brønden og havde kun ét inderligt ønske, nemlig at høre hvert ord, han udtalte. "Herre!" sagde hun,"giv mig det vand, så jeg ikke skal tørste og gå herud og hente vand." 15. vers.    
Pludselig drejede Jesus samtalen ind på noget andet og bad kvinden hente sin mand. Hun svarede åbent: "Jeg har ingen mand." Jesus sagde til hende: "Du har ret, når du siger: Jeg har ingen mand; for du har haft fem mænd, og den, du har nu, er ikke din mand; dér sagde du noget sandt." 17-18. vers.    
Denne afsløring af hendes tidligere liv bragte hende til at bæve. Overbevisningen om synd var vågnet. Hun sagde: "Herre, jeg ser, at du er en profet." Og for at henlede samtalen til andre emner søgte hun at komme i strid med Kristus om deres religion. "Vore fædre har tilbedt Gud på dette bjerg, men I siger, at stedet, hvor man skal tilbede ham, er i Jerusalem." Jesus sagde til hende: "Tro mig, kvinde, der kommer en time, da det hverken er på dette bjerg eller i Jerusalem, I skal tilbede Faderen. I tilbeder det, I ikke kender; vi tilbeder det, vi kender, for frelsen kommer fra jøderne. Men der kommer en time, ja, den er nu, da de sande tilbedere skal tilbede Faderen i ånd og sandhed. For det er sådanne tilbedere, Faderen vil have. Gud er ånd, og de, som tilbeder ham, skal tilbede i ånd og sandhed." Kvinden sagde til ham: "Jeg ved, at Messias skal komme" - det vil sige Kristus; "når han kommer, vil han fortælle os alt." 20-25. vers. Men hvor stor blev ikke hendes forbavselse, da Jesus sagde til hende: "Det er mig, den der taler til dig."    
Guds Ånds overbevisning, var kommet til den smaritanske kvindes hjerte. Hun troede at Kristi ord var sandheden. Hun havde ikke før hørt en lære der vækkede hendes moralske natur, og vækket hende til en sans for højere behov.    
Kristus ser, hvad der rører sig under overfladen, og han åbenbarede for den samaritanske kvinde hendes sjæletørst, som vandet fra Sykars brønd ikke kunne stille. Selv mistede han enhver fornemmelse af sult, tørst og træthed. Hans tørst blev stillet ved at se hende drikke af livets vand. Han glædede sig i ånden, fordi hans ord havde vækket hendes slumrende samvittighed og oplivet hendes åndelige opfattelsesevne.    
Kristus forstår verdens nød, og ved ham alene kan Faderen frelse menneskene. Han tørster efter at give de nødlidende sjæle livets vand frit og uforskyldt. Kristus tørster efter deres erkendelse, for hvem han har forladt himlens sale, sin ære, sin herlighed, sin kongelige trone og sin store magt. Han tørster efter den kærlighed, det samarbejde, de må yde ham som deres personlige frelser. Han vil, at de skal komme til ham, gribe hans nåde i tro og drikke af ham som den levende vandkilde.    
Den samaritanske kvindes naturlige tørst havde virket en tørst i hendes sjæl efter livets vand. Skønt hun ikke havde bedt Kristus om at stille hendes åndelige behov, gav han hende dog rigelig, hvad hendes sjæl så hårdt trængte til. Og ved de ord, som blev talt til hende, skulle livets vand udvælde til mange tørstige sjæle.    
Uden at tænke over det ærinde der havde bragt hende til brønden, forlod kvinden vandkrukken, og gik ind i byen, og sagde til alle hun havde mødt: "Kom, og se et menneske, som fortalte mig alt jeg har gjort: er det ikke Kristus?"    
Kristus havde stadig ikke fået den forfriskende slurk han ønskede, eller smagt den mad som hans disciple havde købt. De så at deres Mester var i dyb meditation, hans ansigt strålede af guddommelig lys, og de turde knapt nok afbryde hans samfund med himlen. Men de vidste at han havde været i lang tid uden mad, og satte noget foran ham, og de bad ham at forsyne sig. Han vendte sig kærligt til dem, sagde han: "jeg har føde at spise af som I ikke kender til."    
Disiplene, mente at han talte om timelig mad, og spurgte sig selv: "Har nogen givet ham noget at spise?" Men Jesus forklarede: "Min mad er at gøre hans vilje, som sendte mig, og fuld byrde hans gerning. Siger I ikke: "Der er endnu fire måneder, til høsten kommer?" Se, jeg siger jer: opløft jeres øjne og se, at markerne er hvide til høsten. Allerede nu får den, der høster, løn og samler frugt til evigt liv, så de kan glæde sig sammen, både den, som sår, og den, som høster. Thi her er det ord sandt: "En sår, og en anden høster." Jeg har sendt jer ud for at høste det, som I ikke har arbejdet med; andre har arbejdet, og I er gået ind i deres arbejde."    
Kristus så fremad til pinsefestens dag, hvor Helligånden skulle stige ned på hans disciple. Han ville lære dem at de ikke skulle se på denne som resultatet af deres eget arbejde. De skulle ikke miste den kendsgerning af syne at patriarker, profeter og hellige mænd havde sået sandhedens frø. Gud gamle udvalgte folk var blevet beriget med dyrebar sandhed, som var som en Guds flod for dem. Kristus havde været deres usynlige leder igennem alle deres rejser i ørkenen. Nådige illustrationer på hans kærlighed fik de i den pagt der blev underskrevet af Gud i løftets regnbue, som alt var en forsikring på den såtid og høsttid der var tilbage, og at verden aldrig mere skulle udslettes af en flod. Kristus var ligeså sandelig livets vand for Abel, Set, Enok, Noah og alle som tog imod hans undervisning dengang, som han er det nu for dem som beder ham om fornyende slurk vand. Gud har givet sit ord til sine udvalgte, og gjort hans vej kendt. Gennem hans Søn har han givet dem dug og regn af hans nåde. Men hans velsignelser overses ofte, og mennesker tager æren selv.    
Regnen ses ikke før den begynder at falde, og den kommer ofte helt uventet. Ligeledes er Herrens dyrebare nådegave nærmere os end vi tror. Hvis vi blot vil have tro, og vente tålmodigt en lille stund endnu, vil hans hjælp komme, og vil overraske os, ligesom han overraskede den samaritanske kvinde. Han skal komme ned, ligesom regnen falder på den frugtbare jord.    
Da Herren gav sit budskab til menigheden i Laodikæa, som mente at de selv var rige og voksede i gode, og ikke behøver noget, han skjulte ikke den sande tilstand for dem. Han sagde: "Den, som har øre, han høre, hvad Ånden siger til menighederne!" Og skriv til menighedens engel i Laodikea: "Så siger han, som er Amen, det troværdige og sanddru vidne, Guds skaberværks ophav: Jeg kender dine gerninger: du er hverken kold eller varm. Gid du var kold eller varm! Derfor, fordi du er lunken og hverken varm eller kold, har jeg i sind at udspy dig af min mund. Fordi du siger: "Jeg er rig, jeg har vundet rigdom og trænger ikke til noget", og ikke ved, at netop du er elendig og ynkværdig og fattig og blind og nøgen." Dette var sandhedsbudskabet som Kristus åbnede op for dem. De behøver alt. Men han viste dem ikke deres store mangel uden at også yde hjælp. Han åbnede et væld af hjælp til ethvert behov: "Derfor råder jeg dig til hos mig at købe", siger han "guld, lutret i ild, så du kan blive rig, og hvide klæder at iføre dig, så din nøgenheds skam ikke skal blive åbenbar, og øjensalve til at salve dine øjne med, så du kan se." Det er nødvendigt for os at kende vor sjæls behov for at modtage den himmelske rigdom, der er givet os i Kristus.    
I Eden gav Herren løftet at kvindens Sæd skal knuse slangens hoved. Og det arbejde som Kristus gjorde ved Jakobs brønd, at tilbyde livets vand til den samaritanske kvinde, er opfyldelsen af dette løfte. Og han vil fortsætte dette værk indtil alle sjæle er blevet forsøgt og prøvet.    
Idet kvinden tilsyneladende tilbageholdt det vand Kristus spurgte efter, repræsenterer det mange som holder anerkendelsen, sympatien og kærligheden tilbage fra ham, da han hungrer og tørster efter svar på hans store kærlighed for os. Kristus har ikke tilbageholdt sin nåde og kærlighed fra noget medlem af menneskefamilien. Han har en uudtømmelig kilde til enhver af os. Alligevel får han megen lidt anerkendelse, lidt tak, lidt frugt i gode gerninger. Han hungrer efter forståelse og kærlighed fra dem som han har købt med sit blod. Han våger og venter efter den kærlighed som vi ikke kan tilbageholde fra ham med nogen sikkerhed.    
Verdens Forløser ved, hvad hver sjæl trænger til. Når vi er svage og føler os nedtrykte, ved han det, og han er den, som skaffer åndelig vederkvægelse. Bed til ham; våg og bed, så vil I få. Jesus er livets brød, der bør nydes hver dag. Han er livets vand for den forsmægtende svage sjæl, og vi kan alle få del i hans nåde.    
Jordens brønde vil ofte blive tomme, dens damme vil blive tørre; men i Kristus er der en levende kilde, hvoraf vi bestandig kan drage vand. Hvor meget vi end tager og giver til andre, er der dog overflod tilbage. Der er ingen fare for, at forsyningen skal slippe op; thi Kristus er den uudtømmelige sandhedens kilde. Han har været livets vands kilde siden Adams fald. Han siger: "Den, der tørster, skal komme til mig og drikke. "Joh 7,37. Og "den, der drikker af det vand, jeg vil give ham, skal aldrig i evighed tørste. Det vand, jeg vil give ham, skal i ham blive en kilde, som vælder med vand til evigt liv." Joh 4,14. <br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

6 05 1897 The Signs of the Times Guds omsorg for sine børn.   
  "Kong Nebukadnezar lod lave en billedstøtte af guld, tresindstyve tyve alen høj og seks alen bred, og han opstillede den på dalsletten Dura i landsdelen Babel. Så sendte kong Nebukadnezar bud for at sammenkalde satraper, landshøvdinger, statholdere, . . . . at de skulle komme til stede når billedstøtten, som kong Nebukadnezar havde ladet opstille, blev indviet." " Så råbte en herold med høj røst: "Det tilkendegives eder, i folk, stammer og tungemål: Når I hører horn, fløjter, citre, harper, hakkebrætter, sækkepiber og alle hånde andre instrumenter klinge, skal I falde ned og tilbede guldbilledstøtten, som kong Nebukadnezar har ladet opstille."    
 "Men ved samme lejlighed trådte nogle kaldæiske mænd frem og førte klage mod jøderne. De tog til orde og sagde til kong Nebukadnezar: "Kongen leve evindelig! . . . . Men nu er her nogle jødiske mænd, som du har overdraget at styre landsdelen Babel, Sjadrak, Mesjak og Abed?Nego; disse Mænd ænser ikke dit påbud, o konge; de dyrker ikke din Gud og tilbeder ikke guldbilledstøtten, som du har ladet opstille."    
Disse mænd, som beskyldte hebræerne på denne måde, havde været reddet fra døden ved Daniels appel til kongen på deres vegne, men de var misundelige på de tre hebræere og ønskede at skade deres indflydelse; derfor klagede de til kongen over, at disse mænd havde vovet ikke at adlyde hans befalinger.    
Tanken om, at hans mindste ønske ikke skulle blive respekteret ved indvielsen af billedstøtten, fyldte kongen med raseri, og han befalede, at mændene skulle stilles foran ham. "Er det oplagt råd, Sjadrak, Mesjak og Abed-Nego, at I ikke dyrker min gud eller tilbeder guldbilledstøtten, som jeg har ladet opstille?" Hvor kortlivet er ikke den ophøjelse, der gives mennesker! Hvor lidt kan man ikke stole på dem! Disse tre mænd, som engang blev æret og betroet store ansvar, er nu genstand for en konges vrede, hvis vilje er lov. Vi kan i sandhed ikke stole på fyrster.    
Da de træ hebræere stod foran kongen i deres moralske værdighed, uskyldighed og renhed, var han overbevist om at de var overlegne mændene i hans rige. De havde altid været trofaste i deres opgaver, og han besluttede sig for at han vil være elskværdig, og give dem en ny prøvelse. "Nu vel, hvis I er rede til," sagde han, "når I hører horn, fløjter, citre, harper, hakkebrætter, sækkepiber og alle hånde andre instrumenter klinge, at falde ned og tilbede billedstøtten, som jeg har ladet lave, så er alt godt; men gør I det ikke, skal I på stedet kastes i den gloende ovn." Og med modvillige hænder rakt ud, spurgte han: "Og hvilken Gud er der, som da kan fri eder af mine hænder?"    
Hans sanser for forvansket i udsigten af sin egen storhed, og han lod til at miste al kendskab til en monark over alle jordiske konger. Da hans drøm blev fremstillet af Daniel, indrømmede han: "I sandhed, eders Gud er gudernes Gud og kongernes herre;" men nu tog hal alt dette tilbage, og forsøgte at demonstrere for repræsentanterne fra de forskellige folkeslag, som havde samlet sig for dette billedes skyld, at han, Babylons konge, var den største konge i universet, og alle måtte bøje sig for hans overherredømme, og underlægge sig som slaver under hans vilje. Og alle efterkom udførelsen af denne forordning, indtil de hebræiske fangers ulydighed.    
Med ildovnen inden for synsvidde, besvarede kongens grusomme trussel, og sagde: "Kong Nebukadnezar: "Det har vi ikke nødig at svare dig på! Sker det, så kan vor Gud, som vi dyrker, fri os af den gloende ovn, og han vil fri os af din hånd, o konge." Deres tro vækkede den kundskab som Gud vil forherliges ved denne handling, og med en fast sejrrig klang af ubetinget tillid i deres stemmer, sagde de: "Men hvis ikke, så må du vide, o konge, at din Gud dyrker vi dog ikke, og guldbilledstøtten, som du har ladet opstille, tilbeder vi ikke!"    
 Da kongen så, at hans vilje ikke blev modtaget som Guds vilje, opfyldtes han af harme, og hans ansigtsudtryk ændrede sig over for disse mænd. Sataniske egenskaber fik hans ansigt til at ligne en dæmons ansigt, og med al den styrke han kunne mobilisere, beordrede han, at ildovnen skulle gøres syv gange hedere end ellers og befalede de stærkeste mænd at binde de unge og kaste dem i ildovnen. Han følte, at det krævede mere end almindelig magt at tage sig af disse ædle mænd. Hans sind var stærkt overbevist om, at noget ualmindeligt ville gribe ind på deres vegne, og hans stærkeste mænd blev befalet at tage sig af dem.    
Kongens befaling var bydende. Han var ivrig efter at straffe de mænd, som havde vovet at udøve deres vilje imod hans vilje; og ufortøvet blev de kastet ind i ilden. "Og eftersom kongens bud var skarpt og ovnen ophedet til overmål, brændte luen de mænd ihjel, som bragte Sjadrak, Mesjak og Abed?Nego op på ovnen."     
Omgivet af embedsmænd fra sin regering, af kaldærere og af fremtrædende og store mænd fra mange lande, så kongen, med satanisk raseri, på sceneriet, og ventede på at se hvor hurtigt mændene som havde trodset ham ville fortæres helt. Men hans triumf fik hurtig en ende. Han så noget som han mente var en illusion. Han ansigt skiftede farve og skyggede sine øjne med sin hånd, han rettede sit blik mod ovnen, og ventede med intens interesse. Alle opdagede ikke resultatet af hans grusomme projekt så hurtigt som kongen. Med foruroligelse spurgte han sine store mænd: "Var det ikke tre mænd, vi kastede bundne i ilden?" "Jo, det var, konge!" var svaret. Med skælvende stemme, råbte han, "Men jeg ser <i>fire</i> mænd gå frit om i ilden, og de har ingen skade taget; og den fjerde ser ud som Guds søn."     
Hvordan kunne denne hedenske konge vide hvordan Guds søn så ud? Ved deres standhaftige tilslutning til rette principper, var de hebræiske fanger blevet kaldt til at udfylde betroede stillinger i det babylonske hof. De blev fristet af andre til at være upålidelige, for at vinde fortrin; men de var trofaste i alle deres forretninger. I liv og i karakter repræsenterede de sandheden; og når de blev spurgt om grund for deres handlemåde, gav den uden tøven. De bragte tydeligt og enkelt sandhedens levende principper, og således blev dem omkring dem kendt med deres styrkes Kilde. På den måde blev Babylons konge kendt skikkelsen af Guds Søn.    
Med dyb ydmygelse og samvittighedsnag, stod kongen så nær den flammen ovn som han kunne, og med en klar, og høj røst kaldte: "I, den højeste Guds tjenere, kom ud!" De adlød kongens stemme, og kom uskadede ud, uden den mindste lugt af ild på dem.    
Det at disse unge kom ud af ilden uden at have taget skade, undtagen de bånd som havde brant dem op, var ikke noget de vise mænd kunne fatte, og ændrede folks indstilling helt og aldeles. Efterretninger om denne forunderlige udfrielse nåede ud til mange lande, ved de forskellige landes repræsentanter som var til stede. Således blev Gud forherliget ved sine børns trofasthed.    
Historien vil gentage sig. Falsk religion vil blive ophøjet. Den første dag i ugen, en almindelig arbejdsdag, som ikke har nogen som helst hellighed ved sig, vil blive stillet op ligesom billedstøtten i Babel. Alle folk, stammer og tungemål vil få befaling om at tilbede denne falske sabbat. Sådan er Satans plan for at få den dag, som Gud har indstiftet og givet verden til minde om skabelsen, sat ud af kraft.    
Dekretet, som gennemtvinger tilbedelsen af denne dag, vil blive sendt ud over hele verden. Det er allerede udgået i et begrænset omfang. Flere steder taler den civile magt med en drages stemme, ligesom den hedenske konge talte til de hebræiske fanger.    
Prøvelse og forfølgelse vil komme over alle, som i lydighed mod Guds ord nægter at tilbede denne falske sabbat. Magt er enhver falsk religions sidste udvej. Til at begynde med prøver den tillokkelse, ligesom Babylons konge prøvede musikkens og den ydre fremvisnings magt. Hvis disse tillokkelser, som var opfundet af mennesker under Satans inspiration, undlod at få mennesker til at tilbede billedstøtten, var de sultne flammer klar til at fortære dem. Sådan vil det være nu. Pavedømmet har udøvet sin magt for at tvinge mennesker til at adlyde det, og det vil fortsætte med at gøre det. Vi behøver den samme ånd, der blev udvist af Guds tjenere i konflikten med hedenskabet. Idet han beretter om den måde, kejseren af Rom behandlede de kristne, siger Tertullian: "Vi kastes hen til de vilde dyr for at få os til at afsværge vor tro; vi brændes i flammerne; vi dømmes til fængsel og til gruber; vi forvises til øer som Patmos, og intet har formået det." Sådan var det i de tre hebræeres tilfælde; deres blik var rettet mod Guds ære; deres sjæle var urokkelige; sandhedens kraft fik dem til at holde fast ved deres troskab mod Gud. Det er kun i Guds kraft, at vi kan gøres i stand til at være loyale over for ham.    
 "Hvis I elsker mig," sagde Kristus, "så hold mine befalinger." "Den, som har mine befalinger og holder dem, han er den, som elsker mig; og den, som elsker mig, skal elskes af min Fader; og jeg skal elske ham og åbenbare mig for ham." Og har Kristus ikke manifesteret sig selv for sine trofaste børn? Gik han ikke i ovnen med fangerne, som nægtede at overgive en tøddel af ærbødighed til guldstøtten, som tilkom Gud? Tilkendegav han ikke sig selv for Johannes, der var fanget på øen Patmos for sin trofasthed? Er dem som er blevet forfulgt for retfærdighedens skyld, som dem der er tvunget til at lide, nægtede at dyrke pavedømmets institution, ser de ikke den guddommelige Trøstermands nærhed i deres ensomme fængsler?    
Begrænsede syndige menneskers befalinger bliver ubetydelige ved siden af den evige Guds Ord. Sandheden skal adlydes for enhver bekostning, også for dem i åbne fængsler, sammenlænkede og forbandede der stirer os op i ansigtet. Hvis du er loyal og sand, så Gud som vandrede med de tre hebræiske børn i ildovnen, som beskyttede Daniel i løvekulen, som manifesterede sig for Johannes på den ensomme ø, vil gå med dig hvor du kommer hen. Hans blivende nærhed vil trøste og støtte dig; og du vil erkende opfyldelsen af løftet: "Om nogen elsker mig, vil han holde fast ved mit ord; og min Fader skal elske ham, og vi skal komme til ham og tage bolig hos ham."<br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

27 05 1897 The Signs of the Times Fristelse - Hvad er det?   
 Hvad er fristelse? Fristelse er det middel, ved hvilket de, som bekender sig til at være Guds børn, prøves. Vi læser, at Gud fristede Abraham,og at han fristede Israels børn. Dette vil sige, at han tillod omstændigheder at indtræffe, som prøvede deres tro og bragte dem til at søge hjælp hos ham. Også i vor tid tillader Gud, at hans folk bliver fristet, for at de må kunne forstå, at han er deres hjælper. Dersom de, når de prøves, holder sig nær til ham, så styrker han dem til at møde fristelsen, men dersom de giver efter for fjendens angreb og undlader at stille sig tæt hen til deres almægtige hjælper, bliver de besejrede. De skiller sig fra Gud. De afgiver ikke beviser for, at de vandrer på Guds veje.    
På den måde åbenbarer Herren vor karakter. Det er på denne måde, han åbenbarer, hvorvidt vi er lydige eller ulydige. Dette gør han ikke for selv at skaffe sig oplysning, thi han læser alle ting som en åben bog; men han gør det, for at det kan komme for lyset, hvad der rører sig i menneskenes hjerter, for at hans trofaste vidner må blive bestyrket, og for at andre kan komme til at forstå Guds veje og gerninger i modsætning til fjendens.    
Fristelser vil vælte ind over os; thi det er ved dem, vi skal forsøges i vor prøvetid. Dette er et forsøg fra Gud, en åbenbarelse af, hvad der findes i vore hjerter. Det er ikke synd at blive fristet, men synd bliver det, når man giver efter for fristelsen.    
Da Jesus blev ført ud i ørkenen for at fristes, blev han ført derud af Guds Ånd. Han stillede ikke sig selv i fristelse ved at gå ud i ørkenen; men Satan vidste, at Frelseren var gået derud, og han tænkte, at det var det belejligste tidspunkt for ham at nærme sig Frelseren.    
Kristus gik ud i ørkenen for i ensomhed at grunde over sin mission og sit værk. Han havde foretaget de skridt, som enhver synder må foretage, i omvendelse, anger og dåb. Selv havde han ingen synder at omvende sig fra, og derfor havde han ingen synder, der skulle aftvættes. Men han var vort eksempel i alle ting, og derfor måtte han gøre, hvad han ønsker, at vi skal gøre. Kristus fastede og bad for at hente styrke til at betræde den blodbestænkte sti, han måtte gå. Han var den evige Guds Søn; men som menneskets pant måtte han møde og modstå enhver fristelse, som anfægter menneskene.    
Da Kristus havde fastet i 40 dage og 40 nætter, indfandt fjenden sig og søgte at få ham til at sige til stenene, at de skulle blive til brød. Kristus vidste, at han ville blive angrebet netop på dette punkt; thi det var appetitten, der bragte Adam og Eva til fald. Bærende verdens frygtelige syndebyrde modstod han den hårde prøve med hensyn til appetitten, til kærlighed til verden og til den lyst at vinde berømmelse, der leder til formastelse. Han udholdt disse fristelser og udvirkede således for dem en retfærdig karakter, fordi han vidste, at dette kunne menneskene ikke selv gøre.     
Verdens Forløser, den anden Adam, udvirkede ved sin lidelse og død forløsning for menneskeslægten. Han blev fristet i alle ting i lige måde som vi. Han vidste, at fjenden ville komme til ethvert menneske for at benytte sig af nedarvede svagheder og for ved sine tillokkelser at besnære alle, hvis håb og tillid ikke er til Kristus. Ved at gennemgå det samme, som menneskene må gennemgå, og ved at vise, at menneskene ved hjælp af den guddommelige kraft, som bliver dem skænket, også kan besejre enhver fristelse, beredte Kristus vejen for os til at opnå sejr.     
Dersom Satan kan forlede menneskene til at handle i strid med de principper, der ligger til grund for og gennemstrømmer enhver befaling i Guds lov, så giver det ham en anledning til at påvirke deres sind. Det ene vovelige skridt i en forførisk vane, foretaget under Satans forførende tillokkelse, leder til et næste skridt af samme slags. De, som handler således, fjerner sig fra Gud. De verdslige princippers giftige indflydelse bliver af fjenden så forklædt, at de, som udfører handlingerne, bliver villige til at handle i strid med Guds vilje. De benytter verdslige kneb for at vinde en fordel over deres medmennesker. Dette leder tanken ind på et spor, der skiller sjælen fra Guds Ånd. Sindet bliver mere og mere grebet, og evnen til at overvinde fristelse bliver ødelagt. De tilbøjeligheder, der således udvikles, forplantes til børnene, ligesom Adams ulydighed forplantede sig til hele menneskeslægten.     
Kristus kom til verden som et pant for menneskene. Han beredte vejen til sejr for dem ved at give dem åndelig kraft. Det er ikke hans vilje, at menneskene skal blive stillet under ugunstige forhold. Han vil ikke, at de, som kæmper for at vinde sejr, skal blive frygtagtige og forsagte over slangens rænkefulde angreb. "Vær frimodige," siger han, "jeg har overvundet verden."    
Når en sådan Anfører leder os fremad til sejr, bør vi visselig være glade og frimodige. Han kommer som vor forkæmper; han følger med i den kamp, som alle, der er Satans fjender, må udkæmpe. Han fremlægger for sine efterfølgere en slagplan. Han påpeger stridens ejendommeligheder og alvor, og pålægger dem ikke at forene sig med hans stridshær uden først at have beregnet omkostningerne. Han oplyser dem om, at hele ondskabens uhyre hærskarer er samlet imod dem; han viser dem, at de strider for at erobre en usynlig verden, og at hans hær ikke består blot af mennesker alene. Hans stridsmænd samarbejder med himmelske væsener og med En, som er højere end englene i rang, thi Helligånden er nærværende som Kristi repræsentant.    
Kristus opfordrer derpå enhver sand efterfølger og stridsmand til at kæmpe for ham, idet han forsikrer, at der er befrielse at få for alle, som vil udføre hans befalinger. Dersom Kristi stridsmænd med troskab skuer hen til deres anfører og følger hans befalinger, så vil de have held med sig i kampen mod fjenden. Ligegyldig hvor stærkt de måtte blive anfægtet, så vil de til sidst sejre. Deres svagheder kan være mange, deres synder store og deres mangel på visdom tilsyneladende uoverkommelig; men dersom de indser deres svaghed og søger hjælp hos Kristus, så vil han være deres hjælp og styrke. Han er altid villig til at oplyse dem i deres sløvhed og besejre deres syndighed. Dersom de benytter sig af hans magt, vil deres karakter blive forvandlet, og lys og hellighed vil omgive dem. Ved hans fortjenester og den kraft, han skænker, vil de mere end sejre. Overnaturlig hjælp vil blive dem givet for at hjælpe dem til i deres svaghed at udføre mægtige gerninger.     
De, som strider for Kristus, strider i verdensaltets påsyn, og de bør være modige og ikke frygtagtige. De, der i sandhed ønsker at tjene Gud, vil ikke følge deres egen visdom eller den store Forførers visdom, når han spiller om deres liv. Ved tro bør de roligt betragte enhver fjende og udbryde: "Vi strider troens gode strid under den Almægtiges ledelse. Fordi han lever, skal også vi leve. Ved Jesus, der er troens begynder og fuldkommer, kan vi modstå alle fjendens gloende pile."    
Abraham afgav bevis på sin lydighed, da han med Isak ved sin side drog ud i overensstemmelse med den guddommelige befaling: "Tag Isak, din eneste søn, ham du elsker, og begiv dig til Morija landet. Dér skal du bringe ham som brændoffer på det bjerg, jeg giver dig besked om." 1Mos 22,2. Job fik lov til at lide. Han blev hårdt fristet, men han ville ikke tale et eneste ord imod Gud. Medens Kristus var på jorden, søgte farisæerne og de skriftkloge, under Satans tilskyndelse, at friste ham på alle mulige måder. Men han tillod aldrig disse fristelser at lokke ham bort fra lydighedens sti. Når Gud taler, så lad os lyde, uanset hvor stærkt fjenden end kan friste os til at være ulydige; thi lydighedens sti er den eneste sikre sti.    
Kristi eksempel viser, at vort eneste håb om sejr ligger i en uafladelig modstand mod Satans angreb. Han, som sejrede over sjælenes fjende i kampen med fristelse, forstår, hvilken magt Satan har over menneskene, og han har sejr for os. Som den sejrende har han givet os fordelen af hans sejr, for at vi i vore bestræbelser for at modstå den ondes fristelser må kunne forene vor svaghed med hans styrke, vor uværdighed med hans fortjenester. Støttet af hans aldrig svigtende magt kan vi i hans almægtige navn gøre modstand mod den stærke fristelse og sejre, ligesom han sejrede.<br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

24 06 1897 The Signs of the Times Kristus, verdens genløser    
  "Thi således elskede Gud verden, at han gav sin Søn den enbårne, for at enhver, som tror på ham, ikke skal fortabes, men have  evigt liv." "Da tidens fylde kom, udsendte Gud sin Søn". Hør oh himle, og forbavses, oh jord! Den himmelsk udpegede Lærer viser sig, og han er ingen mindre end den Uendelige Guds Søn. Rul bogrullen ud, og læs om <i>ham</i> Moses erklærede over for Israels børn: "Da sagde Herren til mig: "De har talt rettelig! jeg vil lade en profet som dig fremstå for dem af deres brødre og lægge mine ord i hans mund, og han skal sige dem alt, hvad jeg byder ham! Og enhver, der ikke vil høre mine ord, som han taler i mit navn, ham vil jeg kræve til regnskab." Her er den forudsigelse der bekendtgører en kendetegnende ankomst. Hans ord skal ikke ignoreres; for hans autoritet var den største, og hans kraft er usynlig.    
Rul bogrullen endnu mere ud, og læs hvad Esajas siger om hans arbejde: "Den herre Herrens Ånd er over mig, fordi han salvede mig; han sendte mig med glædesbud til ydmyge, med lægedom for sønderbrudte hjerter, for at udråbe frihed for fanger og udgang for dem, som er bundet, udråbe et nådeår fra Herren, en hævnens dag fra vor Gud, for at trøste alle, som sørger, give dem, som sørger i Zion, højtidspragt for sørgedragt, for sørgeklædning glædens olie; lovsang for modløst sind. Man kalder dem retfærds ege, Herrens plantning til hans ære." " Se min tjener, ved hvem jeg min udvalgte, hvem jeg har kær! På ham har jeg lagt min ånd, han skal udbrede ret til folkene. Han råber og skriger ikke, løfter ej røsten på gaden, bryder ej knækket rør og slukker ej rygende tande. Han udbreder ret med troskab,. vansmægter, udmattes ikke, før han får sat ret på jorden; og fjerne strande bier på hans lov."    
Vi læser igen om Kristus som pagtens budbringer der skal komme, og som Retfærdighedens Sol der skal stå op. Profeterne gjorde ham til deres første og deres sidste tema.    
Hvornå vil menneskesindet vågne op over for vigtigheden af Kristi mission i vor verden? Han tale om sit arbejde frem for alt andet. Men jøderne, som hævdede at forstå Skriften, og er den eneste sande fortolker af Guds ord, så ikke, i lyset af deres fortolkning, Jesus som Messias. Ved hans komme tog de ikke imod ham, fordi de havde samlet på falske ideer om den måde han kom på. Er denne Jesus, en bonde og en tømmer, af ubetydelig oprindelse, er han Guds Søn, Messias? Det kunne ikke være sådan.    
Men jødernes særlige adskillelse fra andre folk forsvandt i Kristus. Han satte sig selv der hvor han kunne undervise alle klasser af folk. Han dem ofte at han var i slægt med hele menneskefamilien, jøder og hedninger. "Jeg er ikke kommet for at kalde [selv]retfærdige, men syndere til omvendelse," erklærede han. Han kom for at opsøge og frelse de fortabte. For for dem forlod han de nioghalvfems; for dem lagde han sin kongelige kåbe fra sig, og tilslørede sin guddommelighed med menneskelighed. Hele verden er Kristi arbejdsmark. En snævrere sfære end dette kom ikke ind i hans tanker.    
Kristus opretholdt en omfattende sikker selvbeherskelse i sin bemærkelsesværdige sympati for andre. Med en ro og vedholdende tålmodighed, som aldrig er set hos noget andet menneske, gjorde han godt. Farisæerne og saddukæerne var stadig ude efter ham. Mange af dem troede på ham, når de hørte hans ord og så med hvilken ro han mødte selv listige angreb fra uhøflige mennesker. Kristus skulle hele tiden møde den lumske og bedrageriske modstand fra de mennesker som gladelig havde taget imod og modtaget ham og anerkendt ham. Men var altid rolig, medens hans fjender, fordi de ikke få overhånd over ham, blev stærkt ophidsede. Deres vrede og ondsind viste hvilken ånd de var af.    
Al den foragt og bitterhed, som Kristus mødte til daglig, kunne ikke frarøve ham hans selvbeherskelse. Han, som ikke skældte igen, når han blev udskældt. Han, som aldrig trådte over anstændighedens tærskel. Hvem var han? Himmelens majestæt, ærens Konge. Hans modstanderes storm brød løs mod ham, men han ænsede den ikke. Han kunne tillade sig at være rolig, for han var en levende legemliggørelse af sandheden.    
De, som bærer sandhedens budskab til verden i dag, bør studere Kristi liv og praktisere hans lærdomme. Glem aldrig, at I er den himmelske Konges børn, hærskarernes Herres sønner og døtre. Bevar en rolig ligevægt i Gud, selv når I møder dem, som er inspireret af underverdenens kræfter til at fastholde det falske. Vær sikker på, at de bedste våben de besidder ikke er i stand til at skade sandheden, uanset hvor meget de stræber efter at tilsværge den med deres fordrejninger ""Er Gud for os, hvem kan da være imod os?"    
Kristus sagde ingen ord der afslørede hans vigtighed, eller viste hans overhøjhed; han ignorerede ikke sine medmennesker. Han forgav sig ikke for at være en myndghedsperson på grund af det forhold til Gud han havde, men hans ord og handlinger viste at han besad en kundskab til hans mission og karakter. Han tale om himmelske ting som en der var fortrolig med alt himmelsk. Han talte om sin intimitet og enhed med Faderen, som et barn taler om sin forbindelse med sine forældre. Han talte som en der var kommet for at oplyse verden med sin herlighed. Han beskyttede aldrig rabbinernes skoler; for han var læreren sendt af Gud til at oplære menneskeheden. I Kristus alene er fundet al magt til at gengive liv og han talte om at drage alle mennesker til sig og om at give evigt liv. I ham er der magt til at helbrede enhver fysisk og åndelig sygdom.    
Kristus kom til vor verden med en bevidsthed om mere end menneskelig storhed for at udføre en gerning, der har uendelige konsekvenser. Hvor var han, da han udførte denne gerning? I fiskeren Peters hus. Ved Jakobs brønd, hvor han hvilede sig, mens han fortalte den samaritanske kvinde om det levende vand. Som regel underviste han udendørs, men også i templet, hvor han var med til jødernes sammenkomster. Men oftest sad han på en bjergskråning, eller i en fiskers båd, når han underviste. Han var med de beskedne fiskere i deres hverdag. Han sympatiserede med folk i nød, de lidende, de foragtede, og mange var tiltrukket af ham.     
Da genløsningsplanen blev lagt, blev det besluttet at Kristus ikke skulle vise sig i overensstemmelse med den guddommelige karakter; for så kunne han ikke forbinde sig med den forpinte og lidende. Han må komme som et fattigt menneske. Han kunne have vist sig i overensstemmelse med sin ophøjede rang i de himmelske sale; men nej, han måtte den lidende og forarmede menneskeheds laveste dybder, så hans stemme kan høres af bebyrdede og skuffede, så han kan åbenbare sig selv for den trætte og syndssyge sjæl som Genopretteren, alle folks håb, der giver hvile. Til dem, som i dag længes efter hvile og fred siger han lige så klart, som han sagde det til dem, der lyttede til hans ord i Judæa: "Kom hid til mig, alle I, som er trætte og tyngede af byrder, og jeg vil give jer hvile."<br>Mrs. E. G. White  

31 03 1898 The Signs of the Times Herrens sabbat*   
 Salig den mand, som ikke går efter gudløses råd,<br> står på synderes vej eller sidder i spotteres lag, <br>men har lyst til Herrens lov, <br>og som grunder på hans lov både dag og nat. <br>Han er som et træ, der, plantet ved bække, <br>bærer sin frugt til rette tid, <br>og bladene visner ikke: <br>Alt, hvad han gør, får han lykke til. <br>De gudløse derimod er som avner, vinden bortvejrer. <br>Derfor består de gudløse ikke i dommen og <br>syndere ej i retfærdiges menighed. <br>Thi Herren kender retfærdiges vej, <br>men gudløses vej brydes af.    
Hebræerne blev holdt i trældom af ægypterne, men Herren udfriede dem af deres trældom med en mægtig arm. Indhyllet i skystøtten om dagen og ildstøtten om natten, førte Kristus, deres usynlige leder, dem gennem ørkenen. Gennem Moses, deres synlige leder, underviste og instruerede han dem, så de kunne elske og tjene den eneste sande og levende Gud. Herren gav dem manna fra himmelen til føde. Dag efter dag blev denne mad givet, og på den sjette dag faldt der tilstrækkelig til sabbatten. Dette mirakel vidnede konstant om sabbatsbudet, som blev givet i Eden.    
Herren bragte Israels børn til Sinajs bjerg, og der udtalte Han de Ti Bud, og pålagde Sit folk at overholde sabbaten. "Herren talede fremdeles til Moses og sagde: Du skal tale til israeliterne og sige: fremfor alt skal I holde mine sabbater, thi sabbaten er et tegn mellem mig og eder fra slægt til slægt, for at I skal kende, at jeg Herren er den, der helliger eder. I skal holde sabbaten, thi den skal være eder hellig; den, som vanhelliger den, skal lide døden, ja enhver, som udfører noget arbejde på den, det menneske skal udryddes af sin slægt. I seks dage må der arbejdes, men på den syvende dag skal I holde en fuldkommen hviledag, helliget Herren; enhver, som udfører arbejde på sabbatsdagen, skal lide døden. Israeliterne skal holde sabbaten, så at de fejrer sabbaten fra slægt til slægt som en evig gyldig pagt."    
Til Adam og Eva i Eden gav Herren ethvert træ i edens havde til deres brug, undtagen et. Ligeledes har Herren givet menneskene seksdage som de kan involvere sig i almindeligt arbejde, men Han har sat Sin helligelse på den syvende dag, erklæret den at være hellig. Den dag skal helligholdes som et mindesmærke på skabelsen. "Gud velsignede den syvende dag, og helligede den; for på den hvilede Han efter alt sit arbejde."    
Gud har i sit ord erklæret, at den syvende dag er et tegn mellem ham og hans udvalgte folk et tegn på deres troskab. " Jeg, Herren, er eders Gud!" siger Han, "Følg mine anordninger og tag vare på at holde mine lovbud; hold mine sabbater hellige, så de bliver et tegn mellem mig og eder, at det må kendes, at jeg, Herren, er eders Gud." Den dag Guds har sat til side og holdes fri fra verdsligt arbejde, Han har planlagt skal respekteres til ihukommelse af Hans visdom godhed og skabelse af verden og menneskene. Sabbaten blev indført fordi Jøderne var udskildt som et folk, og fik givet al menneskeheden at holde hellig, "så at i må vide," erklærer Gud, "ag jeg er Herren som helliger jer." Hvis sabbaten accepteres vil hvilebudet i tibudsloven blive adlydt; for ingen kan oprigtig holde sabbaten og vanrøgte en af lovens forskrifter.    
Fra skystøtten satte Kristus hele tiden Guds bud frem foran sin menighed i ørkenen. "Moses kaldte hele Israel sammen og sagde til dem: hør, Israel, de anordninger og lovbud, som jeg kundgør eder i dag! Lær dem og hold dem omhyggeligt. . . . . . Tag vare på hviledagen, så du holder den hellig, således som Herren din Gud har pålagt dig!  I seks dage skal du arbejde og gøre al din gerning, men den syvende dag skal være hviledag for Herren din Gud; da må du intet arbejde udføre, hverken du selv, din søn eller datter, din træl eller trælkvinde, din okse eller dit æsel eller noget af dit kvæg eller den fremmede inden dine porte, for at din træl og trælkvinde kan hvile ud ligesom du selv. Kom i hu, at du selv var træl i Ægypten, og at Herren din Gud førte dig ud derfra med stærk hånd og udstrakt arm; det er derfor, Herren din Gud har pålagt dig at fejre hviledagen!"    
Den syvende dag er den dag, Gud har udvalgt. Denne sag har han ikke tilladt præst eller regent at ændre ved. Den er alt for vigtig til at blive overladt til menneskelig afgørelse. Gud forudså, at menneskene ville tænke på deres egen fordel og vælge en dag, som passede bedst for deres tilbøjeligheder, en dag, som ikke havde guddommelig autoritet; og han erklærede tydeligt, at den syvende dag var hviledag for Herren.    
Hvert eneste menneske på Guds jord er undergivet hans regerings love. Gud har anbragt sabbatten midt i tibudsloven og gjort den til et tegn på lydighed. Sabbatten belærer os om Guds magt, som den kommer til udtryk i hans gerning og hans ord. Men i dag følger følger verden deres eksempel som levede før vandfloden. Nu, såvel som dengang, vælger mennesker at følge deres egne tilbøjeligheder, frem for at holde Guds bud. Verden før syndfloden forherligede sig selv i stedet for at fejre skabelsens herlige gerninger. De adlød ikke Guds lov; de ærede ikke sabbaten. Havde de gjort dette, ville de have erkendt deres pligt over for deres Skaber. Dette var den oprindelige og det største formål med buddet, "Kom sabbatsdagen i hu, og hold den hellig."    
Menneskene kunne ikke stille sig i en mere afgjort opposition til Guds værk og hans lov, end ved at håndhæve en dag, som er helt uden tegn på hellighed, og så give det udseende af at de dyrker Gud på den dag. De, der har forfalsket loven ved at sætte en forkert hviledag ind i stedet for Guds hellige sabbat, og som påbyder helligholdelse af denne falske sabbat, ophøjer sig over Gud og hylder det falske fremfor det ægte.    
Bekendende kristne, som sætter Guds hellige hviledag til side for en falsk sabbat, gør fordring på at være helliggjorte. Men Gud erklærer, at den helliggørelse, der kommer fra ham, kun bliver tildelt dem, der ærer ham ved at lyde hans befalinger. Den helliggørelse, som de påberåber sig, der fortsætter med deres overtrædelse, er en falsk helliggørelse. Derved bliver den religiøse verden bedraget af Guds og menneskets fjende.    
I tempeltjenesten gav Herren særlige anvisninger for at præsterne kun skulle bruge hellig ild fra Guds egen optænding i deres røgelse, som skal holdes brændende dag og nat. Men Nadab og Abihu forvanskede deres røgelse ved at bruge vin, så at de ikke kunne skelne mellem det hellige og det almindelige. De "tog hver sin pande, kom ild i dem og lagde røgelse derpå og frembar for Herrens åsyn fremmed ild, som han ikke havde pålagt dem."    
Dem som ignorerer Herrens sabbat for at helligholde den første ugedag, ofrer fremmed ild til Gud. Det er en fremmed sabbat, som Han ikke har befalet den. Vil Han acceptere dette af deres hænder? Menneskene har så mange sære ting for. De har taget en almindelig dag, som Gud ikke har tillagt nogen hellighed, og prydet den med hellige privilegier. De har erklæret den som helligdag; men den bliver ikke spor hellig af den grund. De vanærer Gud ved at acceptere menneskelige forordninger og vælge en dag, som ikke har noget "så siger Herren" som autoritet, og fremholde den for verden som den kristne sabbat. <br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

19 05 1898 The Signs of the Times Tro og gode gerninger   
  "Sandelig, sandelig siger jeg eder: den, som tror på mig, ham skal også gøre de gerninger, jeg gør, ja, han skal gøre endnu større gerninger,[gennem Kristi nåde og kraft] thi jeg går til Faderen, og hvad som helst I beder om i mit navn, det vil jeg gøre, for at Faderen kan herliggøres ved Sønnen. Hvis I beder mig om noget i mit navn, vil jeg gøre det. Hvis I elsker mig, så hold mine befalinger!" Dette løfte blev talt af læber som aldrig bedragede, og vi må tage løftet i Guds ord og tro det, og handle på det. Vi må tage imod Hans Ord, som det blev talt til os; og betragter vi det sådan, skal vi komme til nådens trone med troens fulde forvisning.    
Mange som bekender at være Guds børn har mistet deres enkelthed; der er ingen ægte tro i deres bønner, ingen tillid til løftet at hvis vi tror skal vi tage imod de ting vi beder ham om. Hvis vi har denne tro, bliver vi ikke skuffet; for Gud vil opfylde Sit ord. Herren vil have at vi fortæller Ham alle vore bekymringer, og beder til Ham for de ting som vi behøver. Løftet er: "Bed, og I skal tage imod." Gud vil give os de ting vi behøver. Det er vort privilegium at bede, det er Guds forret at vide hvad der er vort bedste, at tagge imod det, så vi kan forherlige Hans navn, ved at give dem til andre.    
Vi behøver at få mere af Jesus, og langt mindre af selvet. Vi behøver en kristuslignende enkelthed som vil lede os til at fortælle Herren alle vore mangler, og tro efter Hans rigdomme og godhed og kærlighed vil stilne vore behov. "Hvis nogen beder om noget i Mit navn," siger Han, "vil jeg gøre det." Hvis du elsker Mig, vil du vise mig denn kærlighed ved at holde Mine bud. "Og jeg vil bede Faderen, og han skal give jer en anden talsmand til at være hos jer til evig tid, sandhedens Ånd."    
Trøstermanden er kun udlovet som sandhedens Ånd. Der er ingen trøst i en løgn. Trøstermandens arbejde er at definere og fastholde sandheden; og de bør ikke være grund bekymring, hvis trøsten ikke følger. Helligåndenbor først i hjertet <i>som</i> sandhed, og dette gør han  <i>gennem</i> sandheden. Verden, sagde Kristus, kan ikke tage imod sandhedens Ånd, "fordi den ikke ser den og ikke kender den; men I kender den, thi den bliver hos jer og skal være i jer."    
"Den, som har mine befalinger og holder dem, han er den, som elsker mig; og den, som elsker mig, skal elskes af min Fader; og jeg skal elske ham og åbenbare mig for ham." Dette er den eneste stande karakterprøve. Ved at gøre Guds vilje vil han vil vi give det bedste bevis på at vi elsker Gud og Jesus Kristus som Han har sendt. Ofte gentagede ord om kærlighed til Gud har ingen værdi, medmindre den kærlighed viser sig i praksis i livet. Kærlighed til Gud er ikke blot en følelse; den er en levende virkende kraft. Det menneske som gør sin Faders vilje som er i himlen, han viser verden at han elsker Gud. Frugten af hans færste kærlighed ses i gode gerninger.    
 "Thi når du med din mund bekender Jesus som Herre og i dit hjerte tror, at Gud opvakte ham fra de døde, skal du blive frelst. Thi med hjertet tror man til retfærdighed, og med munden bekender man til frelse." Dette betyder mere end samtygge i den sandhed, at Kristus kom til verden og døde for slægtens frelse. Forståelsen kan overbevises, men teksten betyder mere end dette. Det betyder fuldstændig oprigtighed. Det betyder tro, en forstandsmæssig tro, som vil klynge til Frelseren som det eneste håb for en falden verden. Det betyder en tro som vil gribe den forunderlige tilvejebringelse, som er gjort, og vil starte hengivenhed og kotrollere livet, hvile på en korsfæstet og opståets frelsers fortjenester. Det betyder en tro som virker ved kærlighed og renser sjælen.    
 "Apostlen Jakob så at farer ville rejse sig når han frembragte temaet for retfærdiggørese ved tro, og han arbejdede på at vise at ægte tro ikke kan eksistere uden tilsvarende gerninger. Her kom Abrahams erfaring frem. "Du ser altså," siger han, "at troen virkede sammen med hans gerninger, og ved gerningerne nåede frem sin fuldendelse?" Derved gør den oprigtige tro et oprigtigt arbejde i den troende. Tro og lydighed bringer en solid, værdifuld erfaring."    
Der er en tro som ikke er en frelsende tro. Ordet erklærer at Djævelen tror og skælver. Den såkaldte tro som ikke arbejder med kærlighed og renser sjælen vil ikke retfærdiggøre noget menneske. "I ser", siger apostlen "altså, at det er af gerninger, et menneske bliver retfærdiggjort, og ikke af tro alene." "Abraham troede Gud. Hvordan ved vi hvad han troede? Hans gerninger bevidner hans tros karakter, og hans tro blev regnet ham for retfærdighed.    
Vi behøver Abrahams tro i vore dage, til at oplyse det mørke der samler sig omkring os, lukker det liflige solskin fra Guds kærlighed uden, og gør åndelig vækst til dværge. Vor tro bør være frugtbar i gode gerninger; for tro uden gerninger er død. Enhver pligt der udføres, ethvert offer der gøres i Jesus navn, bringer en overmådelig belønning. Gud taler i alle pligter og giver Sin velsignelse.    
 "Bliver retfærdiggjorte uforskyldt af hans nåde" siger apostlen Paulus "ved forløsningen i Kristus Jesus, hvem Gud ved hans blod fremstillede som sonemiddel, ved tro; det gjorde Gud for at vise sin retfærdighed, da han i sin langmodighed havde båret over med de synder, som forhen var begået for i den tid, som nu er, at vise sin retfærdighed, nemlig at han er retfærdig, når han retfærdiggør den, som har tro på Jesus."    
Her er sandheden udtrykt klart og enkelt. Denne barmhjertighed og godhed er fuldstændig ufortjent. Kristi nåde gives frit, for at synderen kan retfærdiggøres, uden at gøre krav på nogen egne fortjenester. Retfærdiggørene er hel og fuldkommen tilgivelse for synd. I det øjeblik synderen modtager Kristus ved troen, da har han tilgivelse. Kristi retfærdighed tillægges ham, og han bør ikke mere tvivle på Guds tilgivende nåde.    
Det er ikke selve troen, der frelser os. Tro kan ikke fjerne skyld. Kristus er Guds kraft til frelse for hver den som tror. Retfærdiggørelsen skænkes gennem Jesu Kristi fortjenester. Han har betalt prisen for syndernes forløsning. Og dog er det kun ved tro på hans blod at Kristus kan retfærdiggøre den troende.    
Synderen må ikke regne med sine egne gode gerninger som et middel til retfærdiggørelse. Han må komme til det punkt hvor han vil opgive al sin synd, og favne hvert mål af lys lidt efter lidt som det skinner på hans livsbane. Han griber simpelt hen ved tro den fri og rigtige anskaffelse af nåde ved Kristi blod. Han stoler på Guds løfter, som gennem Kristus er blevet ham helliggørelse, retfærdighed og forløsning. Og dersom han følger Jesus efter, vil han vandre ydmygt i lyset, mens han glæder sig over lyset og lader det skinne til andre. Idet han er blevet retfærdiggjort ved tro, har han en iboende glæde ved lydighed livet igennem. Han har fred med Gud som følge af, hvad Kristus er for ham. Sjæle som ærer Gud, underordnerer sig under Ham og adlyder Hans ord, vil få guddommelig oplysning. I Guds dyrebare ord er der ædel renhed og skønhed, som mennesket ikke kan opnå uden ved Guds hjælp.    
Tro fortjener intet for os; den er en gave fra Gud, som vi kan modtage og værdsætte, ved at gøre Kristus til vor personlige frelser. Vi kan (vælge) at afvise gaven og tale tvivl og blive kede af det ved at nære tvivl. Men dette vil vokse til en uoverstigelig hindring, og udelukke hans lys og kærlighed fra vore hjerter.    
Ingen af os kan undskyldes, under nogen form for trængsel, at løsne vort greb på Gud. Selvom om menneskers medfølelse kan svigte, elsker Gud os stadig og ynkes, og rækker Sin hjælpende hånd ud. Gus evige arme omfavner den sjæl, der vender sig til Ham efter hjælp. Han er vor kilde til styrke, eller vor befæstning i enhver trængsel. Når vi råber til Ham efter hjælp, vil hans hånd rækkes mægtigt ud for at frelse. Under alvorlig fast beslutning og bøn til Gud efter den hjælp vi behøver, her vil vi finde styrke. Gud elsker at få Sine børn til bede til Ham, og stole på at Han gør de ting som de ikke kan gøre af sig selv. Lad os så give agt på Hans stemme, som taler som noget menneske aldrig har talt: "Hvad som helst I beder om i mit navn, det vil jeg gøre, for at Faderen kan herliggøres ved Sønnen. Hvis I beder mig om noget i mit navn, vil jeg gøre det. Hvis I elsker mig, så hold mine befalinger!"<br><i>Mrs. E. G. White.</i>   

13 10 1898 The Signs of the Times Sandheden og dens magt i hjertet   
 Med Himmeriget er det ligesom med en surdej, som en kvinde tog og kom i tre mål hvedemel, indtil det blev gennemsyret alt sammen. Med denne lignelse søger Kristus at illustrere Helligåndens gerning på menneskehjertet. Processen, hvormed surdejen forvandler melet, som den tilsættes i, er usyrlig; men den bliver ved med at virke, indtil melet er omdannet til brød. Således udvirker sandhedens surdej, medens den arbejder indvendigt, en fuldstændig forvandling af menneskehjertet. De naturlige tilbøjeligheder blødgøres og behersket. Nye tanker nye følelser, nye motiver bliver indpodet. Men mens hver evne bliver regeneret, mister mennesket ikke sin identitet. Nye evner bliver ikke givet, men en grundig ændring foretages i, hvordan disse evner bruges. Hjertet bliver renset for al urenhed, og menneskets udrustes med karaktertræk, som vil gøre det skikket til at gøre tjeneste for Gud.    
Sandhedens surdej, skjult i hjertet, vil ikke afføde kappestrid, kærlighed til ærgerrighed og ønske om at være den første. Tusinde og tusindvis af dem Gud har betroet talenter bliver slaver under deres jordiske ejendomme. De misbruger deres betroede evner, og påtænker og planlægger at få disse ting, som ikke har værdi for Gud. De køber og sælger, og får vinding, men de forsømmer at få de dyrebare ting som sættes inden for deres rækkevidde, - livets brød, en sagtmodig og stille ånds besmykkelse, som har en høj pris i Guds øjne. Penge har kun værdi når de bruges som Herrens betroede midler, kun når vi bevarer dem som en dyrebar gave fra himlen, som vi kan velsigne menneskeheden med. Hvis de bruges til at føje og forherlige selvet, bliver det til en forbandelse, og en stadig fristelse.    
I sit brev til Timotius, taler Paulus om en klasse mennesker, som vanærer Gud. I stedet for at søge hjerterenhed, kærlighed og enighed, afslører de at de ikke ved hvad det vil sige at have sandhedens surdej i hjertet, til at forme kærligheden og helliggøre sjælen. De er stolte, "skønt han intet forstår, men er syg efter ordstrid og mundhuggeri. Deraf kommer misundelse, kiv, smædeord, ondsindet mistanke og idelige rivninger mellem mennesker, der har et fordærvet sind og har sat sandheden til, når de mener, at gudsfrygt er en kilde til vinding. Ja, gudsfrygt er virkelig en stor vinding sammen med nøjsomhed. Thi vi har ikke bragt noget med ind i verden og kan heller ikke bringe noget ud fra den. Når vi har føde og klæder, skal vi lade os nøje med det. Men de, som vil være rige, falder i fristelser og snarer og mange uforstandige og skadelige begæringer, som styrter mennesker i undergang og fortabelse; thi kærlighed til penge er en rod til alt ondt; drevet af den er nogle faret vild fra troen og har voldt sig selv megen bitter smerte."    
Hos Kristi en efterfølger vil kærlighed til penge ikke være det altopslugende. Han vil for Kristi skyld arbejde for det, fornægte sig selv, afskære sig al unødig forbrug, så de midler han kommer i besiddelse af, kan bruges til det store sjælevindingsarbejde, for dem som er uden Kristus og uden håb i verden. Derved vil han samarbejde med verdens Genløser, som blev fattig for for skyld, så vi gennem Hans armod kan blive rige. Englehærens befalingsmand lagde Sin kongelige kåbe og æreskrone til side. Han forlod himlens kongelige sale, og iklædte Sin guddommelighed med menneskelighed, så menneskeheden kan berøre menneskene, og det guddommelige kan gribe fat i Guds kraft for den faldne race. Kærlighed til nemhed, fornøjelser og selvophøjelser var ikke karakteristisk for Kristi liv. Han var en smertens mand og kendte til sorg. Han blev såret for vore overtrædelser, og slået for vor syndighed. Vor freds revselse var over ham, og ved hans sår fik vi lægedom. Alle som overgiver sig selv uforbeholdent til Gud, vil have del i Kristi selvfornægtelse, og vil have fællesskab med Ham i Hans lidelser.    
Det måltid som surdejen er skjult i, repræsenterer hjertet der modtager og tror på Jesus. Kristus udvirker de principper som Han alene kan arbejde i. Verden betragter det menneske som et mysterium, som er gennemsyret af disse principper. Det selviske og pengekære menneske lever kun for at spise og drikke og nyde verdslige goder. Han mister den evige verden af hans dagsorden. Men det menneske som tager imod og tror sandheden vil have den tro der virker ved kærlighed og renser sjælen. Verden kan ikke kende Ham, for han holder de evige realiteter for øje. En motiverende kraft arbejder inden for, der forvandler karakteren. Jesu kærlighed kommer, med sin genløsende kraft, ind i hjertet og besejrer hele mennesket, krop, sjæl og ånd. Når modindflydelse arbejder på at modvirke Kristi nåde, som bringer frelse, hersker denne kærlighed over andre motiver, og oprejser mennesket over verdens fordærvende indflydelser.     
Fordi han klynger sig til Jesus i tro og bøn, for di han ser på Ham som døde så mennesket kan få al den kraft som Gud kan give, går den troende sjæl ind i fællesskab med Kristus. Hans liv er skjult med Kristus i Gud. I almindelighed er han adskilt fra de motiver som flytter og kontrollerer verden, og derfor kender verden ham ikke.    
Apostlen erklærer: "Også jer har han levendegjort, da I var døde i jeres overtrædelser og synder, som I forhen vandrede i, ledede af denne verdens tidsånd og af herskeren over luftens rige, den åndemagt, som nu er virksom i ulydighedens børn. Til dem hørte vi også alle forhen, da vi fulgte vort køds lyster og gjorde, hvad kødet og tankerne ville, og af natur var vi vredens børn ligesom de andre. Men Gud, som er rig på barmhjertighed, har på grund af den store kærlighed, hvormed han elskede os, gjort os levende med Kristus, os, som var døde på grund af vore overtrædelser af nåde er I frelst! Ja, han har opvakt os med ham og givet os plads med ham i den himmelske verden, i Kristus Jesus, for at han i de kommende tidsaldre kunne vise sin nådes overstrømmende rigdom ved godhed mod os i Kristus Jesus. Thi af nåden er I frelst ved tro; det skyldes ikke jer selv, Guds er gaven."    
Her kommer den forandring frem for øjesyn, som må finde sted i hjertet. Og "kommer da troen af det, som høres, og det, som høres, kommer i kraft af Kristi ord." Skrifterne skal være den store agent i denne forvandling. Kristus bad: "Helliggør dem ved Din sandhed; Dit Ord er sandhed." Den sande kristne vil vise for sig selv, hvordan en troende er i helliggørelse, og hans gerninger vil vidne om ham at han er født af Gud.    
Apostlen formaner os: "Hvis da formaning i Kristus betyder noget, hvis opmuntring i kærlighed, hvis Åndens fællesskab, hvis inderlig kærlighed og barmhjertighed betyder noget, så gør min glæde fuldkommen ved alle at være enige, ved at have den samme kærlighed, samme sjæl, samme sind. Gør intet af egennytte eller lyst til tom ære, men agt i ydmyghed hverandre højere end jer selv, og se ikke hver på sit eget, men også på de andres. Lad det samme sindelag være i jer, som var i Kristus Jesus." "Så ifør jer da som Guds udvalgte, hellige og elskede, inderlig barmhjertighed. godhed ydmyghed sagtmodighed, tålmodighed; bær over med hinanden og tilgiv hinanden, hvis den ene har noget at bebrejde den anden; ligesom Herren tilgav jer, således skal også I gøre! Og over alt dette skal I iføre jer kærligheden, som er det fuldkomne bånd. Og lad Kristi fred råde i jeres hjerter; til den blev I kaldede som lemmer på samme legeme; og vær taknemmelige! Lad Kristi ord i rigt mål bo hos jer, så I med al visdom lærer og påminder hverandre med salmer, hymner og åndelige sange og synger med taknemmelighed i jeres hjerter for Gud."  

27 10 1898 The Signs of the Times Sandhedens magt i hverdagen   
 Sandhederne i Bibelen må ikke kun opfattes som teori. Når vi tager imod Kristus som vor personlige frelser, vil Ordets dyrebare sandheder blive som guldtråde, der binder os sammen med Kristus og med hverandre. Som gærets gennemtrængende kraft forårsager en gennemgribende forandring med melet, vil Guds ord ved hans nåde forvandle sjælen.    
Spørgsmålet er da: Hvorfor er der så mange, der hævder at tro på Guds ord, men ikke viser nogen forandring i ord, sind og karakter? Hvorfor er der så mange, som ikke tåler, at deres hensigter og planer møder modstand, som har et voldsomt temperament, og som bruger hårde, arrogante og hidsige ord?    
Svaret er, at de ikke er omvendt. De må fødes på ny. Guds ord har ikke fået mulighed for at påvirke hjertet. Kristi retfærdigheds sol har ikke fået lov til at skinne ind i sjælens tempel. Deres naturlige og tillærte onde tilbøjeligheder er ikke blevet påvirket af sandhedens forvandlende kraft. Resultatet er, at de beholder deres forudfattede meninger. Dette viser, at Kristi nåde ikke er til stede, og at de tvivler på hans magt til at forvandle karakteren.    
Guds ords sandheder har et overordnet, fælles mål - at omvende sjælen gennem tro. Når de"" troende er forenet med Kristus, viser troen sig gennem en hellig karakter og vedvarende lydighed mod hvert ord, der kommer fra Guds mund. Guds ords ophøjede principper må ikke opfattes som for rene og for hellige til at anvendes i hverdagen. Guds ords sandheder er sandheder, der rækker helt til himmelen og omfatter evigheden. Alligevel må deres livsvigtige indflydelse væves ind i hverdagslivet. Guds ords indflydelse bør få en helliggørende virkning på vore ord, vore handlinger og vor omgang med vore medmennesker. Ordet bør få kontrol over temperamentet og stemmen. Apostelen formaner os: "Ligesom han, der har kaldet jer, er hellig, skal også I være hellige i hele jeres livsførelse, for der står skrevet: l skal være hellige, for jeg er hellig" (l Pet 1,15-16).    
Det er forkert at tro, at man roligt kan overse de små ting. I hjemmet og i menigheden er der mange ting, der bliver betragtet som bagateller, men det er disse bagateller, der giver store resultater. Det er bagatellerne, der giver sjælen disciplin og forbereder os til at optræde med ydmyghed, selv når vi bliver pålagt store ansvar. Sandhedens surdej er et levende princip. Det er et princip, der skal praktiseres i de små ting og påvirke vore daglige liv. De små og de store ting er altid kædet sammen. Det er fordi de små ting ikke altid bliver bemærket og knyttet sammen med store ting, at så mange bekendende kristne svigter. Mange af dem, der nu får vejet deres karakter på helligdommens vægtskål, holder ikke mål, fordi de ikke anvender sandheden i det praktiske liv.    
Som medlemmer af den kongelige familie har vi indgået en højtidelig pagt med Gud om at fremme gudfrygtighed i både hjem og menighed. Der er dog mange, der opfører sig, som om Guds ords sandheder ikke eksisterede. Man ser den samme egoisme, nydelsessyge, hidsighed og sprogbrug hos disse, som man ser hos verdslige mennesker. Man opdager den samme nærtagende stolthed, den samme tendens til at give efter for naturlige tilbøjeligheder og den samme stridige karakter. Det er, som om de slet ikke kender sandheden. De lukker sjælens vinduer og lukker Kristi retfærdighed ude og så klager de over, at lykken ikke er med dem, og at de savner frelsesvished og glæde i troen.    
Men synden ligger ved deres egen dør, for de har ikke fyldt hjertet med sandhedens surdej. Når livets vand flyder i rene, læskende strømme til hjertets udtørrede jordbund, vil det resultere i en udvikling, der er til Guds ære. Så vil sandheden ikke komme i vanry på grund af et dårligt sindelag, af de nedarvede og tilegnede karaktermangler som nu viser sig i ord og handling.    
Sandhedens surdej må have liv i sig selv, ellers vil den ikke rense hjertet for de dødbringende skavanker, der findes der. Guds ord opfordrer de troende til, at "alt, hvad der er sandt, hvad der er ædelt, hvad der er ret, hvad der er rent, hvad der er værd at elske, hvad der er værd at tale godt om, kort sagt: det gode og det rosværdige, det skal I lægge jer på sinde. Hvad I har lært og taget imod og hørt og set hos mig, det skal f gøre. Og fredens Gud vil være med jer" (Fil 4,8-9).    
Bør enhver kristen ikke overveje dette og beslutte at være mere trofast? De inspirerede ord burde betyde meget for os. "Bind derfor op om lænderne, og sæt alt jeres håb til den nåde, der gives jer, når Jesus Kristus åbenbares" Cl ret 1,13). Denne tekst har vi fået, for at vi skal adlyde og praktisere den. Som mænd og kvinder, der bekender os til at være gudfrygtige, bør vi spørge os selv: Adlyder vi Guds ord?    
Er sandhedens surdej skjult i hjertet, sådan at den påvirker karakteren og ændrer vore liv i overensstemmelse med Guds vej og vilje? Vi har brug for Guds forvandlende kraft. Ondskabens surdej, der fører til ulydighed mod sandheden og afvisning af sandheden må fjernes, og Guds ords surdej må gemmes i hjertet, sådan at den kan gøre sin livgivende gerning og genoprette Guds tabte billede i mennesket.    
Når sandhedens surdej har gjort sin forvandlende gerning, får vi en opgave. Kristus giver os denne befaling: "Mig er givet al magt i himlen og på jorden. Gå derfor hen og gør alle folkeslagene til mine disciple, idet I døber dem i Faderens, Sønnens og Helligåndens navn, og idet l lærer dem at holde alt det, som jeg har befalet jer. Og se, jeg er med jer alle dage indtil verdens ende" (Matt 28,18-19).  

22 12 1898 The Signs of the Times Ransag skriften    
 Det er Guds plan, at unge og ældre skal studere hans ord. Det er nødvendigt for at skabe intellektuel og åndelig vækst. Kristus har givet os Skriften som vejledning for tilværelsen. Denne bog indeholder hans undervisning og er derfor et indgående studium værd. "De ord, jeg har talt til jer, er ånd og liv" (Joh 6,63). Disse ord fra Kristus, med guddommelig autoritet, kom til disciplene som en ny åbenbaring. De var ikke nye, men for disciplene virkede det sådan, fordi deres øjne blev åbnet, så de fandt herlige ting i Guds ord.    
Var englen Gabriel eller en af seraferne blevet sendt til jorden i menneskelig skikkelse for at indføre menneskene i videnskabens mysterier og kundskaben om Gud, ville han have fået mange ivrige tilhørere. Hvis han kunne have været det fuldkomne forbillede i renhed og hellighed og været i stand til at vise medfølelse med os i alle vore sorger og prøvelser, og kunne han have påtaget sig syndens straf, ville vi have fulgt ham ivrigt. Han ville have fået en hyldest uden lige. Mennesker ville have sat ham på Davids trone og samlet nationerne under hans banner.    
Hvis et sådant himmelsk væsen ved sin tilbagerejse havde efterladt en bog om sin mission og med beretninger om verdens historie og skæbne, ville man ivrigt have åbnet den. Man ville have gjort alt for at sikre sig et eksemplar. Tænkende mennesker ville have tilegnet sig dens visdom til fordel for kommende generationer. Tusinder af mennesker fra alle verdensdele ville have kopieret bogen. Med intens interesse ville de have studeret bogens sider om og om igen. For en tid ville alt andet blive trængt i baggrunden.    
En person, som overgår vor vildeste fantasi, kom til jorden. For næsten to tusinde år siden lød en mystisk meddelelse af stor betydning fra Guds trone: "Slagtoffer og afgrødeoffer vil du ikke have, men et legeme har du beredt mig; brændoffer og syndoffer ønsker du ikke. Se, jeg er kommet - i bogrullen er der skrevet om mig - for at gøre din vilje, Gud" (Hebr 10,5-7).    
Profeten Esajas fremsætter et slående vidnesbyrd om Kristus, når han skriver: "For et barn er født os, en søn er givet os, og herredømmet skal ligge på hans skuldre. Man skal kalde ham Underfuld Rådgiver, Vældig Gud, Evigheds Fader, Freds Fyrste" (Es 9,6).    
Om sig selv siger Kristus: "Jeg er, før Abraham blev født" (Joh 8,58) "Jeg og Faderen - vi er et" (Joh 10,30). "For ligesom Faderen oprejser de døde og gør dem levende, således gør også Sønnen dem levende, han vil. Faderen dømmer heller ingen, men hele dommen har han overdraget til Sønnen, for at alle skal ære Sønnen, ligesom de ærer Faderen"(Joh 5,21-22).    
Jesus bebrejdede disciplene, at de var så længe om at forstå. De var påvirket af traditioner og myter, sådan at sandhederne fra den største lærer, verden nogensinde har kendt, ofte forblev upåagtede. Kristus viste dem, at han havde givet dem en sandhed, som de kun i ringe grad anede sandheden af. Efter sin opstandelse, på vejen til Emmaus sammen med to af disciplene, oplyste han deres forståelse, så de kunne forstå Skriften. Han forklarede dem Det Gamle Testamente på en måde, så de så en mening i dets undervisning, der overgik forfatternes egen forståelse.    
Kristi ord er fremstillet som brød fra himmelen. Idet disciplene tilegnede sig Kristi ord, blev deres forstand oplyst. Når de søgte efter sandheden, som man søger efter en skjult skat, forstod de bedre værdien af Kristi nåde og retfærdighed. De bevægede sig med deres forståelse af hans undervisning fra morgengryets halvmørke til højlys dag.    
Ingen menneskelig forfatters værk er fuldkomment. Den menneskelige forstand er ikke uudgrundelig. De rigeste menneskelige guldgruber er ikke uudtømmelige. Men den højeste, dybeste, bredeste opfindsomhed kan ikke udgrunde Gud. Der findes en uendelighed uden for det, vi med vores forstand kan fatte. Helligånden er nødt til at åbenbare Gud for os. Mange er tilfredse med en overfladisk kundskab om sandheden. Dyrebare ædelstene bliver overset, fordi man ikke værdsætter dem nok. Lad den, som studerer Bibelen, gøre det med iver: Meningen ligger ofte skjult under overfladen. Den kundskab man da henter, bliver som det himmelske frø, der er plantet af den guddommelige sædemand.  

10 05 1899 The Signs of the Times Kristus forherliget.    
   "Således talte Jesus. Og han opløftede sine øjne mod Himmelen og sagde: "Fader! timen er kommet; herliggør din Søn, så Sønnen kan herliggøre dig. Du har jo givet ham magt over alle mennesker, for at han kan give evigt liv til alle dem, som du har givet ham. Og dette er det evige liv, at de kender dig, den eneste sande Gud, og ham, som du har sendt, Jesus Kristus. Jeg har herliggjort dig på jorden ved at fuldføre den gerning, du har givet mig at gøre. Og nu, Fader! herliggør du mig hos dig selv med den herlighed, jeg havde hos dig, før verden blev til."    
Dette er en tydelig udtalelse om Kristi forud-eksistens. Havde Han ikke eksisteret før Han påtog sig menneskenatur, hvordan kunne Han så besidde den herlighed med Faderen før verden var til? Dette er et stort tema for alle tænke over, som søger efter sandhed. Helligånden vil være ved siden af alle disse, og give dem denne forunderlige sandheds herlighed. O, om menneskesindet måtte styrkes, så det må favne Forløserens herlighed!    
Kristus beder ikke for menneskenaturens herlighed skal manifestere sig; for den menneskenatur har aldrig været i hans forud-eksistens. Han beder til Sin Fader om en herlighed der i Hans enhed med Gud. Hans bøn er en mellemmands bøn; det Han beder for er en manifestation af den guddommelige herlighed som Han besad, da Han var et med Gud. Lad sløret blive fjernet, siger Han, og lad Min herlighed skinne frem, - den herlighed som Jeg hade med Dig før verden var.    
Kristus definerer den måde som Han har herliggjort faderen på: "Jeg har åbenbaret dit navn for de mennesker, du tog ud af verden og gav mig; de var dine, og du har givet mig dem, og de har holdt fast ved dit ord. Nu har de erkendt, at alt, hvad du har givet mig, er fra dig."    
Hvordan besvarede Faderen Kristi bøn?    
I en tidsperiode var Kristus på prøve. Han påtog Sig menneskelighed, for at stå testen og trængslen som den første Adam ikke stod igennem. Var Han faldet i Sin prøve og trængsel, ville Han have været ulydig over for Guds stemme, og verden ville være gået tabt.    
Satan har hævdet at menneskene ikke kan holde Guds bud. For at vise hvad de kunne, blev Kristus et menneske, og leve et liv i fuldkommen lydighed, et bevis for syndige mennesker, for ufaldne verdener og for himmelske engle, at menneskene kunne holde Guds lov gennem guddommelig kraft, som er givet alle der tror i overmådelighed. For at åbenbare Gud for verden, for at demonstrere det er lige så rigtigt som Satan fornægtede det, påtog Kristus sig frivilligt menneselighed, og Hans kraft, menneskene kan adlyde Gud. "Men alle dem, som tog imod ham, gav han magt til at blive  Guds børn." Hele himlen tilhører Kristus, at give til verden.    
Kristus udtømte Sig selv sin ære stilling i de himmelske sale. Han blev et sorgernes menneske der kendte til bedrøvelse. Ligesom vi er, var han genstand for fjendens fristelser. Satan jublede da Kristus blev et menneske, og han omringede Hans sti med alle tænkelige fristelser. Menneskelig svaghed og tårer var Hans del; men Han søgte hen til Gud, bad af hele Sin sjæl, med stærke råb og tårer; og Han blev hørt i det Han frygtede. Fjendens spidsfindighed kunne ikke omsnære Ham medens Han gjorde Gud til Sin tillid, og han var lydige mod Hans ord: "Jeg skal ikke længere tale meget med jer;"sagde han "thi verdens fyrste kommer, og i mig er der intet, som hører ham til." Han kan ikke finde noget i Mig, som er modtagelig for hans sofisteri.     
Midt i urenhed bevarede Kristus sin renhed. Satan kunne ikke tilsmudse eller ødelægge den. Jesus viste et absolut had til synden. Det var hans syndfrihed, som vækkede en fordærvet verdens had imod ham. Ved sit fuldkomne liv var han stadig bebrejdelse mod verden, idet kontrasten mellem overtrædelse og den rene pletfrie retfærdighed hos en, som ikke kendte til synd blev tydelig. Denne himmelske renhed irriterede den frafaldne fjende over alt andet, og han fulgte Kristus dag for dag, og brugte folk i sit arbejde som hævde at være Guds renhed og kundskab overlegen, lægge et had imod Kristus i deres hjerte, og friste hans disciple til at forråde og svigte Ham.    
Kristus blev slået med fristelser, og rystede af pinsler. Han blev sønderrevet med slag, kronet med torne, og korsfæstet. Den faldne fjende, der tidligere jublede i himlen, slog Kristi hæl, men dette var alt hvad han kunne gøre. Medens han gav sig til at foragte Kristus, blev hans hoved knust. Medens Han selv udstod syndernes selvmodsigelser imod Sig, var Kristus fyldt med sorg og pine. Han fremstilles som at Han hukkes i sin hæl. En smerte, større end for nogen andre, betyngede Hans menneskelige natur.    
Skønt Kristi guddommelige herlighed for en tid var tilsløret af den menneskelighed, han påtog sig, ophørte han ikke at være Gud, da han blev menneske. Det menneskelige indtog ikke det Guddommeliges plads - eller omvendt. Dette er Guddommelighedens mysteriun. De to udtryk "menneskelig" og "Guddommelig" var uadskilleligt sammenføjet i Kristus - og dog havde de hver sin individualitet. Skønt Kristus ydmygede sig selv og blev menneske, ejede han stadig Guddommelighed. Den kunne han ikke miste, så længe han var tro og var loyal. Omgivet af sorg, lidende og moralsk besmittelse, foragtet og forkastet af folk, hvem var blevet betroet himlens orakler, kunne Jesus stadig tale for Sig Selv, som menneskesønnen i himlen. Han var parat til at tage et sin guddommelige Herlighed med det samme, når Hans arbejde på jorden var gjort.     
Der var lejligheder, da Jesus fremstod som Guds Søn, skønt han var iklædt menneskelig skikkelse. Guddommeligheden gennemlyste menneskeligheden, og de spotske farisæere og skriftkloge så det. Anerkendte de det? Nogle anerkendte, at han var Kristus; men de fleste af dem, som ved disse særlige lejligheder blev tvunget til at indse, at han var Guds Søn, nægtede at tage imod ham. Deres blindhed skyldtes deres afgjorte modvilje mod at lade sig overbevise.    
Når den Guddommelighed, som boede i Jesus, lyste igennem, var den for overmægtig til helt at skjules af hans rene og fuldkomme menneskelighed. De skriftkloge og farisæerne udtalte ingen godkendelse af Jesus, men deres fjendskab og had måtte vige, når hans majestæt skinnede igennem. Skønt sandheden var tilsløret af ydmyghed, talte den til hvert eneste hjerte med umiskendelig overbevisning. Dette førte til Jesu udtalelse: "I ved, hvem jeg er." Både mennesker og onde ånder blev, når hans herlighed skinnede igennem, tvunget til at bekende: "Sandelig, denne er Guds Søn!" Således blev Gud åbenbaret, således blev Kristus helliggjort.    
Ved at opvække Kristus fra de døde herliggjorde Faderen sin Søn overfor den romerske vagt, over for Satans onde hærskare og over for det himmelske univers. En mægtig engel, iført himmelsk rustning, steg ned, spredte mørket på sin vej, brød det romerske segl og væltede stenen bort fra graven, som om den havde været en småsten, og derved blev fjendens værk tilintetgjort på et øjeblik. Da lød Guds røst, som kaldte Kristus ud af gravens fængsel. Den romerske vagt så de himmelske engle falde ned i tilbedelse for han, de havde korsfæstet, og over Josefs åbne grav forkyndte han: "Jeg er opstandelsen og livet." Er det derfor underligt, at soldaterne faldt som døde til jorden?    
Kristus blev igen herligjort ved sin himmelfart i en sky af himmelske engle. Hans skjulte herlighed strålede med en glans, som dødelige mennesker ikke kan se og leve. Han kom til verden som et menneske; han steg op til sit himmelske hjem som Gud. Hans menneskelige tilværelse var fyldt med sorg og savn, fordi han blev vraget af dem, han var kommet for at frelse; men mennesker fik lov til at se ham styrket og at overvære hans himmelfart i herlighed og triumf, omgivet af en skare eskorterende engle. De samme hellige væsener, som forkyndte hans første komme til verden, fik lov til at ledsage ham ved hans himmelfart, og indvarsle deres kongelige og herliggjore Herres triumferende indtog i Guds stad. "Løft eders hoveder I porte," råbte de foran de himmelske porte; "og åben jer op, i evige døre; og herlighedens Konge skal komme ind." Englene ved portene besvarer med høje toner: "Hvo er den ærens Konge? Og fra tusinder og titusinder af stemmer lød svaret: Herren, stærk og vældig, Herren vældig i krig! Løft jeres hoveder, O I porte; løft dem op, i evige døre; og herlighedens Konge skal komme ind." Atter råber englene ved portene: "Hvem er denne herlighedens Konge?" og besvarelsen svulmer sejrrigt atter opad: "Herrens herre, han er herlighedens konge."    
Således blev Kristi bøn besvaret. Han blev helliggjort med den herlighed, han havde hos Faderen, før verden var til. Men midt i denne herlighed taber Kristus ikke sine arbejdende og stridende venner på Jorden af syne. Han har en bøn til sin Fader. Han vinker den himmelske hær til side og træder helt hen til Jehova, og der fremkommer han med en bøn for sine udvalgte.    
Fader! siger han, jeg vil, at hvor jeg er skal også de, som du har givet mig, være. Da proklamerer Faderen: Alle Guds engle skal tilbede ham. Hele Himmelens hær kaster sig ned for ham og synger med jubel og fryd. Herlighed omgiver Guds trone i Himmelen og beskues af alle de himmelske væsener. Ingen ord kan beskrive den scene, hvor Guds Søn officielt blev genindsat i den ære og herlighed, den stilling, han frivilligt gav afkald på, da han blev menneske.    
Og i dag er Kristus herliggjort, og stadig er vor Bror vor Forsvarer i himlens Domssale. "Derfor måtte han i et og alt blive sine brødre lig, for at han i sin tjeneste for Gud kunne blive en barmhjertig og trofast ypperstepræst til at sone folkets synder." "Thi vi har ikke en ypperstepræst, som ikke kan have medlidenhed med vore skrøbeligheder, men en, som har været fristet i alle ting ligesom vi, dog uden synd." "Thi som den, der selv er blevet fristet og har lidt, kan han komme dem til hjælp, som fristes." "Lad os derfor med frimodighed træde frem for nådens trone for at få barmhjertighed og finde nåde til hjælp i rette tid." <br><b>Mrs. E. G. White.</b>  

12 07 1899 The Signs of the Times En korsfæstet og opstanden frelser    
  "Og uimodsigeligt er denne gudsfrygtens hemmelighed stor: Han, som blev åbenbaret i kød, retfærdiggjort i ånd, set af engle, prædiket blandt folkene, troet i verden, optaget til herlighed." Jo mere vi studerer genløsningens tema for menneskeslægten, des støre dybder finder vi, og der er dybder vi ikke kan nå, når vi tænker på Genløserens herlighed. Det er Livets fyrstes herlighed, og menneskets mægtigste kræfter kan ikke fatte det til fulde. Englene selv ønsker at se dette mystiske og forunderlige tema. Når Peter skriver ved Guds Ånds inpsiration, siger han: "Ham elsker I uden at have set ham; på ham tror I uden nu at se ham, og over ham skal I fryde jer med en usigelig og forherliget glæde, idet I når troens mål, jeres sjæles frelse. Over den frelse har profeter grublet og grundet, når de profeterede om den nåde, som skulle blive jer til del. De har grundet over, når den tid ville komme, og hvordan den ville være, som Kristi Ånd i dem viste frem til, når den forud vidnede om Kristi lidelser og al den herlighed, som skulle følge derefter. Og det blev dem åbenbaret, at det ikke var sig selv, men jer, de tjente med dette, som nu er blevet jer forkyndt gennem dem, der bragte jer evangeliet ved Helligånden, som blev sendt fra Himmelen noget, som engle attrår at få indblik i."    
Kristus bar menneskeslægtens straf for at det himmelske univers skulle kunne se betingelserne for forløsningens pagt. Retfærdighedens trone måtte sikres for al evighed, helt til slægten udtømtes, og en ny skabning befolker jorden. Da Kristi offer var ved at ske, måtte al tvivl udelukkes omkring det offer som Kristus skulle til at frembringe. Alene Kristus kunne genoprette æren for Guds herredømme. Golgatas kors står til skue for de ufaldne verdener den himmelske verden, de sataniske magter og den faldne slægt, og det bringer dem til tavshed. Kristus ophøjede og ærede loven ved sit umådelige offer Herved viste han den fornemme betydning, grundlaget for Guds herredømme har så det ikke kan forandres på nogen måde for at imødegå menneskets syndige tilstand.    
Hvem er i stand til at beskrive de sidste begivenheder i Kristi liv på Jorden, hans forhør i domssalen og hans korsfæstelse? Hvem var vidne til disse begivenheder? Det var den himmelske verden, Gud Fader og Satan og hans engle. Vidunderlige ting skete, da Kristus blev forrådt. Retssagen var en parodi, hvor hans anklagere ikke kunne bevise hans skyld. Tre gange erklærede Pilatus: ""Jeg finder ingen skyld hos den mand. ""Alligevel gav han befaling om, at han skulle piskes, og derefter blev han overgivet til at lide den mest grusomme død, som kunne udtænkes.    
"Det var Herrens vilje at slå ham med sygdom; når hans sjæl havde fuldbragt et skyldoffer, skulle han se afkom, leve længe og Herrens vilje lykkes ved hans hånd." Det var Guds vilje at såre Sin enbårne Søn, og lade fristelser komme over ham, og lade Satan udvikle sine egenskaber og hans regerings principper. Den frafaldne fjendskab imod himlens Befalingsmand måtte kunne ses. Det måtte vises at Satans barmhjertighed er grusom. Hvilken kamp var dette, mellem Kristus og Satan! Der blev ført krig helt til opstandelsestidspunktet, ja helt til himmelfarten. Da blev det overdraget Kristi efterfølgere, og i dag fører Satan krig imod dem.    
I Sin livstid blev Kristi ånd såret fordi Hans eget folk så på Ham som rodskud på tør grund, der ikke havde form eller tækkelighed så de skulle ønske Ham. Han længes efter de forgræmmede, fortrykte og trætte mennesker skulle komme til Ham, så Han må give dem lys og liv og glæde og kun kan findes i ham. De rigtige syndere var genstand for Hans dybe og alvorlige interesse, medynk og kærlighed. Men når der er størst behov for menneskelig sympati, i Hans trængsels og fristelsens stund, svigtede endog de mest lovende af Hans disciple Ham. Han blev faktisk tvunget til at betræde vinpersen alene, og ingen af folkene der var hos Ham. En atmosfære af frafald omgav Ham. Fra alle sider kunne han høre hån, spot og blasfemi. Sataniske agenter fulde af had, stræbte efter at indgyde menneskeslægten med dødelig fjendskab imod Jehovas lov; og i sit fjendskab sluttede apostraten Guds bekendende tilbedere til sig, dem som Kristus havde gjort så meget for.     
Hærskarers Herre led med Sin Søn, men Han formindskede ikke en tøddel af straffen. Verdens genløser hørte folk aflægge alliancens ed for en rivaliserende suverænitet. Han hørte dem skille sig fra Gud, nægte at adlyde Hans regler, og sige: "Vi har ingen anden konge end kejseren:" Idet han hang på korset, hørte han dem sige hånagtig: "Han har sat sin lid til Gud; lad ham nu udfri ham, hvis han har velbehag i ham; han har jo sagt: "Jeg er Guds Søn"    
Herren lader mennesker nå visse længder i synd, og så vil han oprejse og straffe jordens indbyggere for deres syndighed, ligesom han gjorde ved den gamle verdens udslettelse. Jorden vil åbne op for sit blod, og ikke længere dække over sine drab.    
 "Se, min tjener får fremgang han stiger, løftes og ophøjes såre. Som mange blev målløse over ham, så umenneskelig ussel så han ud, han ligned ej menneskenes børn skal folk i mængde undres, konger blive stumme over ham; thi hvad ikke var sagt dem, ser de, de skuer, hvad de ikke havde hørt."    
Sådan var det. De frygtelige begivenheder omkring korsfæstelsen åbenbarer hvad mennesket gør når det er under Satans herredømme. De viser hvilke resultater Satans herredømme giver i verden. Vidnerne til disse begivenheder vil aldrig glemme det indtryk, det gjorde på deres sind. Mange blev omvendt og fortalte andre om de frygtelige begivenheder de havde overværet. Mange begyndte at granske i Skriften, da de hørte beretningen om Jesu død. På den måde gik disse ord i opfyldelse: "(Så) skal folk i mængde undres.    
 "Så siger den Herre Herren: Så tager jeg selv en gren af cederens top, af dens skuds spidser bryder jeg en tynd kvist og planter den på et højt, knejsende bjerg. På Israels høje bjerg vil jeg plante den, og den skal. blive en herlig ceder. Under den skal alle vingede fugle bygge, i dens grene skal de bo.    
Kristus var denne gren, den højeste gren på den højeste ceder Han var den plante, Herren havde plantet. "Som et æbletræ blandt skovens træer er min ven blandt unge mænd. I hans skygge har jeg lyst til at sidde, hans frugt er sød for min gane." Alle Kristi kunne Faderen antage. Gud elskede Sin Søn i Sin ydmyghed. Han elskede Ham mest da straffen for overtrædelse af Hans lov faldt over ham.    
Kristus var himlens Majestæt, Befalingsmand over himmelske hære. Men Han tog Sin krone af, og aflagde sig Sin kongelige kåbe, for at påtage Sig menneskelig natur, så menneskeheden kan berøre menneskelighed. Som verdens Genløser gennemgik han alle de erfaringer som han måtte komme forbi. Han indfandt Sig i et menneskes form. Han ydmygede Sig til det største arbejde som kunne gøres for menneskeslægten. En retfærdighedens stråle fra himlen skinnede midt i denne jords moralske mørke, for at oplyse enhver mand som kommer ind i verden.    
Kristus led i menneskets sted, gav Sit liv for verdens liv. Alle som angrer og vender om til Ham er Hans arvinger. Hans død beviste at Guds forvaltning og regering er uden brist. Satans anklage over retfærdighedens og barmhjertighedens modstridende egenskaber, blev sat uden for tvivl for altid. Alle stemmer i himlen og uden for himlen vil en dag bevidne om Guds retfærdighed, barmhjertighed og kærlighed.<br>Mrs. E. G. White.   

9 08 1899 The Signs of the Times De sidste skal blive de første, de første de sidste   
  "Thi med Himmeriget er det som med en husbond, der tidligt om morgenen gik ud for at leje arbejdere til sin vingård. Og da han var blevet enig med arbejderne om en denar om dagen, sendte han dem hen i sin vingård. Og han gik ud ved den tredje time og så nogle andre stå ledige på torvet. Til dem sagde han: "Gå også I hen i min vingård, så skal jeg give jer, hvad ret er" De gik da derhen. Ved den sjette og den niende time gik han igen ud og gjorde ligeså. Og ved den elevte time gik han ud og fandt endnu nogle stående der, og han spørger dem: "Hvorfor står I her ledige hele dagen? " De svarer ham: "Fordi ingen har lejet os." Da siger han til dem: "Gå også I hen i min vingård! " Men da det var blevet aften, siger vingårdsejeren til sin forvalter: "Kald på arbejderne og udbetal dem deres løn, sådan at du begynder med de sidste og ender med de første!" De, som var lejet ved den elevte time, kom så og fik hver en denar. Da de første kom, mente de, at de ville få mere; men de fik også hver en denar. Da de fik den, knurrede de mod husbonden og sagde: "De sidste der har kun arbejdet én time, og du har stillet den lige med os, som har båret dagens byrde og hede." Men han svarede og sagde til en af dem: "Min ven! jeg gør dig ikke uret; blev du ikke enig med mig om en denar? Tag, hvad der er dit, og gå! Men jeg vil nu give den sidste dér lige så meget som dig. Har jeg ikke lov at gøre, som jeg vil, med det, der er mit? Eller er dit øje ondt, fordi jeg er god?" Sådan skal de sidste blive de første, og de første de sidste."    
I denne lignelse brugte Kristus en illustration som alle kender til. I Europa gælder denne skik stadig. Dem som ønsker at finde et arbejde gik til markedspladsen, og stod og ventede der, og åbede på at få ansættelse. Og også dem, som havde arbejdsfolk tog også til markedspladsen.    
Denne lektie blev taget frem da disciplene diskuterede hvem skulle være den storste. Det er en fortsættelse af lektien i foregående kapitel. Her læste vi at Peter sagde til Kristus: "Se, vi har forladt alt og fulgt dig; hvad får så vi?" Og Jesus svarede: "Sandelig siger jeg eder: ved verdens genfødelsen, når Menneskesønnen sidder på sin herligheds trone, skal også I, som har fulgt mig, sidde på tolv troner og dømme Israels tolv stammer. Og enhver, som har forladt hjem eller brødre eller søstre eller fader eller moder eller hustru eller børn eller marker for mit navns skyld, skal få det mange fold igen og arve evigt liv. Men mange af de første skal blive de sidste, og mange af de sidste skal blive de første."    
Kristus gav denne lektie for at kunne nå helt frem til vor tid. Han så at der vil komme en selvretfærdighedens ånd ind i kirken, lede mennesker til at tro at de vederes gerninger kunne gjortjene himlen. I lignelsen blev de førsthyrede respreæsenteret ved dem der tjener i en misundelig og skinsyg ånd. Fordi de var blevet de første på marken, forlangte de at blive foretrukket. "Ven", svarede mesteren, "jeg gør ikke disse fejl. Ved at give disse en denar, har jeg gjort min del af aftalen."    
Der er dem der, uanset hvor meget de har lavet, ikke tager sig betalt. Hvis Herren hjælper dem, opløftes de i stolthed, efter deres egen godhed de voksede i. De er ivrige i smiger, og ivrige efter at sættes først. De føler sig sat over alle andre. Disse behandler ikke de fattige og trængende som de burde. De handler uretsmæssigt og uretfærdigt. Kristus ønsker ikke at de er i hans tjeneste, for de er ivrige efter løn, og tror at de skal have kompensation for alt de gør.    
Gud ser ikke som mennesker ser. Mennesker dømmer på det ydre; Herren dømmer motiverne. Han ved hvor oprigtige og trofaste de er i arbejdet. Vor Frelser erklærer gentagende gange at de første skal blvie de sidste, og de sidste de første. Mennesker der ikke tænker over det, udvirker deres sande karakter. Nogle arbejder på en ydmyg, og beskeden måde, men de er gennemsyret af Guds Ånd, og gør hele tiden små ting for at for at hjælpe andre. De bringer selvopofrelsens og selvydmygelsens ånd med i deres gerning. De længes efter at gøre mere for deres Genløser. Disse er dem som vil stå først. De tænker kun lidt om hvad de gør, og forbavses over at se at Herren har bemærket de venlige ord der er sagt til den modløse, gaven der er givet til at hjælpe den forpinte. Men Herren møler den den kærlige og ømme ydmyghed og kristuslignende ånd, hvori disse handlinger udføres, og sætter lønnen i forhold til dette.    
Vi bør alle have respekt for lønnens udmåling. Men når vi alvorligt ønsker at få velsignelsen, må vi have fuldkommen tillid til at Kristus vil lønne efter deres gerninger. Paulus havde altid livets krone for øje, som han skulle få, og ikke kun han, men alle dem, der glæder sig til Kristi tilsynekomst. Men det var sejren ved Jesus Kristus, som gjorde livets krone så attråværdig for ham. Jesus ønsker ikke, at vi skal interessere os så meget for belønningen, men for at gøre Guds vilje, fordi det er hans vilje, uanset hvilken belønning vi får.    
Guds gave er evigt liv. Herren ønsker at alle, som får hans nåde, skal stole helt på ham. Han opfordrer os til at vise en ren, enkel tro og til at stole på ham, uanset hvilken belønning vi får Vi skal virke helhjertet i hans tjeneste og vise, at vi har fuldkommen tillid til, at han vil dømme retfærdigt.    
Der fortælles i beretningen om dommen, at når de retfærdige får deres løn og de uretfærdige bliver dømt, undrer de retfærdige sig over hvad de har gjort, siden de bliver belønnet. Men de tilegnede sig en levende tro på Kristus. De var fyldt med hans Ånd, og uden nogen bevidst anstrengelse udførte de på Kristi vegne i de helliges skikkelse den tjeneste, der indbringer en sikker belønning. For dem var det den højeste ære at få lov til at arbejde, som Jesus virkede. Det, de gjorde, blev udført på grund af kærlighed til Kristus og deres medmennesker og han, som har identificeret sig med den lidende menneskehed, betragter disse handlinger som er gjort af medlidenhed og i kærlighed, som om de var gjort mod ham selv.    
Ubevidst handler dem på den venstre side også i deres stolthed og selviskhed. I deres livstid værnede de ikke om sympatiens og kærlighedens egenskaber. Selvet blev ophøjet, og den faderløse, enken, i deres sorg og armod, fik kun uopmærksomhed og forsømmelse i deres hænder. Alligevel fremstilles de i lignelsen som dem der spørger: "Herre! når så vi dig sulten og gav dig mad, eller tørstig og gav dig at drikke? Når så vi dig fremmed og tog os af dig, eller nøgen og gav dig klæder? Når så vi dig syg eller i fængsel og besøgte dig?" Og svaret kommer: "Sandelig siger jeg eder: hvad I har gjort imod en af mine mindste brødre dér, har I gjort imod mig."    
Vi skylder Herren alle vore talenter og evner. Enhver sejr bliver vundet ved hans nåde. Derfor har vi ingen som helst grund til at prale. " Den vise rose sig ikke af sin visdom, den stærke ikke af sin styrke, den rige ikke af sin rigdom; men den, som vil rose sig, skal rose sig af at han har forstand til at kende mig, at jeg, Herren, øver miskundhed, ret og retfærdighed på jorden; thi i sådanne har jeg behag, lyder det fra Herren."    
 "Frygter nogen af jer Herren, han lytte til hans tjener, enhver, som vandrer i mørke og uden lys; han stole på Herrens navn, søge støtte hos sin Gud! Alle I, som optænder ild og sætter pile i brand, gå ind i eders brændende ild, i pilene, i tændte! Fra min hånd skal det ramme eder, i kval skal I ligge." Den mindste grad af selvtilstrækkelighed viser den fulde påskønnelse af Guds godhed og barmhjertighed. Da Efraim talte skælvende, ophøjede han sig selv i Israel, men da han ofrede for Baal, så døde han. Gud erklærede: "Jeg ser hen til den arme, til den, som har en sønderknust Ånd, og den, som bæver for mit ord."    
 "Mange er kaldede," sagde Kristus, "men få er udvalgte." Hvis vi ville tage i betragtning, at vi bliver stillet på prøve over for det himmelske univers, og at Gud undersøger os for at se, af hvilken støbning vi er, ville vi være mere alvorlige og bede flere oprigtige bønner. De mennesker der udfører deres arbejde i al beskedenhed, forstår, at af sig selv kan mennesket ikke gøre noget godt. De er præget af taknemlighed og påskønnelse for det privilegium at kunne have forbindelse med Gud. De arbejder med en indstilling, som gør deres gaver og ofre velbehagelige. De har den samme tillid og fortrøstning til Gud, som et barn har til sin jordiske fader.       
Vor belønning skyldes ikke så meget vor aktivitet og iver som den mildhed, elskværdighed og kærlighed, som er forenet med vor gerning for de syge, de undertrykte og de lidende. Det er ikke så meget for vor aktivitet og iver at vi belønnes, men for den ømhed, elskelighed, og kærlighed som vi har blandet sammen med arbejde for syge, fortrykte og forpinte. Dem som ser andres fornødenhed, og på den anden side alligevel går forbi, for travlt til at tjene den ejendom der er købt for Kristi blod, som er så ivrige efter at gøre store ting at de glemmer de små ting, vil finde sig selv som de sidste og mindste når dommen sættes. Frelse er helt efter nåde. Kærlighed og ydmyghed er de karaktertræk sætter ejeren på det første sted i Guds rige. Når handlinger udtrykker denne kærlighed og ydmyg fremkalder Kristi ord: "Sandelig hvad I har gjort imod en af de mindste af disse Mine brødre, det har I gjort imod mig." - Mrs. E. G. White.   

1 11 1899 The Signs of the Times Guds segl*    
 Den sande menigheds konflikter - Forfølgende kræfter - Den sidste store magt - Et advarselsbudskab. Guds segl, dyrets mærke.     
Der blev åbne scenerier  for apostlen Johannes på øen Patmos af dyb og foruroligende betydning for menighedens erfaring. Han fik vist emner med stor interesse og overmådelig betydning i figurere og symboler, så Guds folk kan få forstand på den farer og kampe der ligger foran dem. Kristenverdens historie helt frem til afslutningen blev åbenbaret for Johannes. Med Stor klarhed så han den position, de farer, konflikter og Guds folk endelige udfrielse. Han nedskriver det afsluttende budskab skal modne jordens høst, enten, som neg for den himmelske lade, eller som brændeknibber til den sidste dags ild.    
I synet så Johannes de trængsler som Guds folk ville udstå for sandhedens skyld. Han så deres ufravigelige fasthed at adlyde Guds bud, over for den modstand der prøvede at tvinge dem til ulydighed, og han så deres endelige sejr over dyret og dets billede.    
Symboliseret ved en stor rød drage, et dyr, som ligner en Leopard og et dyr med horn som et Lam blev de jordiske regeringer, som i særlig grad ville træde guds lov under fod og forfølge hans børn, fremstillet for Johannes. Denne krig vil fortsætte lige til det sidste. Guds børn, som er symboliseret ved en hellig kvinde og hendes børn, er så langt de færreste. I de sidste dage vil der kun være få tilbage. Disse få omtaler Johannes som dem, der bevarer Guds bud og har Jesu vidnesbyrd.     
Gennem hedenskabet og senere gennem den katolske kirke har Satan ned igennem århundreder udøvet sin magt i forsøg på at udslette Guds trofaste vidner fra jordens overflade. Hedninger og pavestyret drives af den samme drageånd. Den eneste forskel er, at pavekirken, fordi den foregav at tjene Gud, var en langt mere farlig og grusom fjende. Gennem romerkirken lykkedes det Satan at bedrage hele verden. Den menighed, som bekendte sig til at tilhøre Gud, blev overlistet af dette vrede. Da pavemagten berøvet sin styrke blev tvunget til at opgive forfølgelsen, så Johannes en ny magt opstå. Den talte med dragens stemme og førte det samme grusomme værk videre. Denne magt, som er den sidste, der skal føre krig mod Guds lov og hans børn, var symboliseret ved et dyr med horn som et Lam. De foregående dyr var opstået af havet, men dette kom op af jorden, hvilket er et tegn på denne nations fredelige begyndelse. De to horn, der lignede et Lams, er et udmærket symbol på De forenede Staters to grundlæggende principper: folkestyre og protestantisme. Disse principper er hemmeligheden ved vor nations magt og fremgang. De mennesker, som først fandt et fristed på Amerikas kyster, glædede sig over, at de var kommet til et land, hvortil pavemagtens og kongernes hovmodige tyranni ikke nåede. De besluttede at danne en regering, hvis grundtanke var borgerlig og religiøs frihed.    
Men den profetiske pen afslører en forandring i denne fredelige udvikling. Dyret, der har horn som et Lam, taler med en drages stemme og udøver hele det første dyrs magt foran dette. Profetien siger, at det vil sige til dem, der bor på jorden, at der skal laves et billede af dyret, og at det vil få alle, både store og små, rige og fattige, frie og trælle til at tage et mærke på deres højre hånd eller på deres pande. Og at intet menneske skal kunne købe eller sælge, hvis det ikke har dette mærke eller dyrets navn eller dets navns tal. Således følger den protestantiske kirke i pavekirkens fodspor.    
På den tid er det, at den tredje engel ses flyvende midt under himlen råbende; "Hvis nogen tilbeder dyret og dets billede og tager dets mærke på sin pande eller på sin hånd, så skal han drikke af Guds harmes vin, som er skænket ublandet i hans vredes bæger. Her gælder det om udholdenhed for de hellige, der holder fast ved Guds bud og ved troen på Jesus." I skarp kontrast til verden står den lille flok, som ikke vil vige fra sin lydighed mod Gud. Det er om dem, Esajas siger, at de genopretter det brud, som er sket på Guds lov, dem, som bygger på øde tomter, genskaber farbare veje.    
De mest højtidelige advarsler og de frygteligste trusler, der nogen sinde er rettet til dødelige mennesker, er dem, som den tredje engels budskab indeholder. Den synd, som nedkalder Guds ublandede vrede, må være af en afskyelig karakter. Skal verden da ikke advares om, hvori den består? Jo, sandelig! Således handler Gud ikke med sine skabninger. Hans vrede rammer ingen, som er uvidende om sin synd. Før hans domme kommer over denne jord, skal naturen af denne synd forkyndes for verden, så mennesker kan vide, hvorfor disse straffedomme vil komme - og have mulighed for at undgå dem.    
<b>Seglet - mærket</b><br>Det budskab, der indeholder denne advarsel er det sidste der kommer før menneske-sønnens komme. De tegn, som han selv har givet, viser at hans komme er nær for hånden. Gennem næsten fyrre år har den tredje engels budskab lydt. Som et resultat af den store strid er to grupper dannet de, som tilbeder "dyret og dets billede", og modtager dets mærke, og de, som modtager" den levende Guds segl" og som har Faderens navn skrevet på deres pander. Det er ikke et synligt mærke. Timen er kommet da alle de, som er interesseret i deres sjæls frelse alvorligt og højtideligt bør undersøge; hvad Guds segl er og hvad dyrets mære er og hvordan vi kan undgå at tage det?    
Guds segl, tegnet på Hans myndighed, findes i det fjerde bud. Dette er den eneste forskrift i tibudsloven som peger hen til Gud som himlens og jordens skaber, og udskiller den sande Gud klart fra alle falske guder. Igennem skrifterne blev kendsgerningen om Guds skabermagt anført som bevis på at Han er over alle hedenske guder.    
Sabbaten der er indskærpet i det fjerde bud blev indført for at fejre skabelsesværket, for at altid holde menneskenes tanker rettet mod den sande og levende Gud. Var sabbaten altid blevet holdt, vil der aldrig havet været nogen afgudsdyrker, ateist eller hedning. Den hellige overholdelse af Guds helligdag ville have ledt menneskers sind til deres Skaber. Naturens ting ville være til erindring for Ham, og de ville have været vidne om Hans kraft og Hans kærlighed. Det fjerde buds sabbat, er den levende Guds segl. Det peger hen til Gud som Skaber, og er tegn på hans retmæssige autroritet over de væsener Han har gjort.    
Hvad er da dyrets mærke, hvis det ikke er den falske sabbat som verden har antaget og sat i stedet for den sande?    
Den profetiske erklæring at pavedømmet skal ophøje sig selv over alt der kaldes Gud, eller der dyrkes, er blevet opfyldt nøje, i ændringen af Sabbaten fra den syvende til den første dag i ugen. Uanset hvor pavesabbaten æres frem for Guds sabbat, ophøjes syndens menneske frem for himlens og jordens Skaber.    
Dem som påstår at Kristus har forandret Sabbaten er direkte imod Hans egne ord. I Sin Bjergprædiken erklærer han: "Tro ikke, at jeg er kommen for at ned bryde loven eller profeterne; jeg er ikke kommen for at nedbryde, men for at fuldkomme Thi sandelig siger jeg Eder: før himmelen og jorden forgår, skal end ikke det mindste bogstav eller en tøddel af loven forgå før det er sket alt sammen. Derfor: Den, der bryder et af de mindste blandt disse bud og lærer menneskene således, han skal kaldes den mindste i Himmeriget; men den, der holder dem og lærer andre dem, han skal kaldes stor i Himmeriget."    
Romerske katolikker anerkender at deres kirke forandrede sabbaten, og de anfører netop denne forandring som bevis på deres overlegne myndighed over denne kirke. De erklærer at de ved overholdelse af den første dag i ugen som sabbat, anerkender protestanterne denne kirkes kraft til at lovgive om guddommelige ting. Den romerske kirke har ikke opgivet sit krav på ufejlbarlighed, og når verden og protestantiske menigheder accepterer denne kirkes værk, den falske sabbat, anerkender de i virkeligheden denne kirkes myndighed. De kan citere apostlenes og fædrenes autoritet for at forsvare denne forandring, men deres mangelfulde begrundelser er let at kunne se. Paven er skarp nok til at se at protestanterne bedrager sig selv, villige til at lukke deres øjne for kendsgerningerne i denne sag. Idet søndags instiutionen vinder indpas, glæder han sig, føler sig sikker på at det til sidst vil bringe hele protestantverden under Roms banner. <br><i>Mrs. E. G. White. (Konkluderes næste uge.)</i>  

8 11 1899 The Signs of the Times Guds segl. Nr 2.   
 <b>Et tegn på autoritet - hvordan modtages mærket - nationalt frafald - også Rom - et billede på pavedømmet - Restmenighedens prøvelser.</b> - - - Forandringen af sabbatten er et tegn på romerkirkens autoritet. De, som skønt de forstår det fjerde buds indhold, vælger at helligholde den falske sabbat i stedet for den sande, viser derved lydighed mod den magt, som egenmægtigt har påbudt dette. Dyrets mærke er den katolske hviledag, der er blevet accepteret af hele verden i stedet for den dag, Gud har bestemt.    
Der er sande kristne i alle kirkesamfund, også i det katolske. Ingen vil blive fordømt, før de har fået lys over det fjerde bud. Men når befalingen udgår om tvungen helligholdelse af den falske sabbat, og den tredje engels høje råb advarer mennesker mod at tilbede dyret og dets billede, vil der blive trukket en tydelig skillelinie mellem sandhed og løgn. Da vil de, som fortsætter med at overtræde Guds lov, få dyrets mærke.    
Med hastige skridt nærmer vi os dens vedtagelse. Når de protestantiske menigheder forener sig med den lovgivende magt i at støtte en falsk religion, som deres forfædre led de uhyggeligste straffe for at modarbejde da vil romerkirkens hviledag blive gennemtvunget ved kirkens og statens forenede autoritet. Der vil blive et nationalt frafald, som kun kan ende med nationens undergang.    
Den Romerske katolske kirke er fantastisk skarpsindig og snild. Den viser et rimeligt verdensbillede, der forsvarer sine forfærdelige grusomheder, og erklærer at den forfølgelser på ingen måde længere eksisterer. Min denne kirke er den samme som i reformationens dage, da Guds mennesker stod frem med fare for deres liv og fremstille dens uretfærdighed; ligesom da den påtog sig magt til at kontrollere konger og fyrster, og påberåbte sig Guds forret. Denne kirke kan iklæde sig Kristus-ligende klæder, for at bedre kunne udføre sine mål; men har stadig slanges gift, og dens principper udøver sin indflydelse i lovningslokaler, i kirker, og i menneskehjerter. Dens ånd er ikke mindre grusom og despotisk nu end da den knuste menneskenes frihed, og slog den Allerhøjestes hellige ihjel.    
Ved kompromier og indrømmelser, har protestanter gjort indgreb og dækket over pavemagten, givet den fordelagtig grund, som papisterne selv er overrasket over at se og ikke forstår. Den protestantiske verden må at vækkes til at modstå fremrykningen os denne meget farlige fjende mod civil og religiøs frihed.    
Når staten skal gennemføre dekreter og støtte kirkens institutioner, så vil det protestantiske Amerika have dannet et billede af pavedømmet. Så vil den sande kirke angribes med forfølgelser, ligesom det var for Guds folk i gamle tider. Næsten alle århundreder har eksempler på hvad menneskehjerter kontrolleret af raseri og ondsindet hed, kan gøre under dække af at tjene Gud, og beskytte kirkens og statens rettigheder. De protestantiske kirker, som er fulgt i romerkirkens fodspor ved at slutte sig sammen med de verdslige magter, har vist samme ønske om at begrænse samvittighedsfriheden. Hvor mange præster, som ikke ville bøje sig for Church of Englands krav, har ikke måttet lide! Når den religiøse frihed begrænses ad lovgivningens vej, er resultatet altid blevet forfølgelse.    
<b>Forkaste stort lys</b><br>Mange har fremhævet at det forstandsmæssige og moralske mørke der var fremherskende i middelalderen, ansporede til spredning af dogmer, overtro og papistisk læres undertrykkelse, og at den almindelige spredning af kundskab, og den nære universelle accept af religionsfrihedens principper, forbød overtroens og tyranniets genoplivelse. Det er sandt at det store lys, det forstandige, moralske og religiøse skinner på denne slægt. Siden 1844 har lyset fra himlen skinnet fra Guds tempels åbne dør. Men det skal erindres at jo større lys der gives, des større bedrag og mørke for dem der forkaster Guds ord og antager fabler, lærer menneskebud som doktriner.    
Satan vil oprøre harmen i den frafaldne kristendom imod den ydmyge restmenighed som samvittighedsfuldt nægter at acceptere falske skikke og traditioner. Forblindet af mørkets fyrste, vil populære religionsudøvere kun se det han ser, og føle det han føler. De vil beslutte det han beslutter, og undertrykke sådan som han har undertrykket. Samvittighedsfrihed, som bekoster så stort et offer, vil ikke længere respekteres. Menigheden og verden vil forene sig, og verden vil give kirken kraft til at mase folks ret ud til at dyrke Gud efter Hans Ord.    
Dekretet som skal gå ud imod guds folk i nær fremtid er i en vis henseende det samme som Ahasverus udstedte imod jøderne, på Esters tid. Den persiske forordning udsprang af Hamans ondsindet imod Mordokaj. Ikke at Mordokaj havde gjort Haman noget, men han nægtede at smigre sin tomhed, ved at vise ham den ærbødighed som kun tilkommer Gud. Kongens beslutning imod jøderne fremkom under falske påskud. Satan tilskyndede til denne plan for at befri jorden for dem der bevarede en kundskab til den sande Gud. Men hans komplot blev forpurret af en modgående kraft som regerer iblandt menneskebørnene. Engle som har overmægtig styrke, blev hvervet for at beskytte Guds folk, og deres modstanderes planer vendte tilbage til deres egne hoveder.    
Historien gentager sig selv. Det samme mesterlige sind som rænkedes imod de trofaste i tidligere tider arbejder nu på at få kontrol over de protestantiske kirker, som han gennem dem kan fordømme og ihjelslå alle som ikke vil tilbede afgudssabbaten. Vi har ikke en kamp mod mennesker, som det ser ud til. Vi brydes ikke imod kød og blod, men imod magter og myndigheder, imod denne verdens mørkets herskere, imod åndelig ondskab på høje steder. Men hvis Guds folk vil sætte deres lid til Ham, og i tro stole på Hans kraft, vil Satans påfund forpurres på vor tid, lige så tydeligt som i Mordokajs dage.    
Dekretet skal udstedes, at alle, som ikke vil tage imod dyrets mærke, hverken må købe eller sælge, og at de til sidst skal dræbes. Men Guds hellige tager ikke imod dette mærke. Profeten på Patmos så dem, som havde sejret over dyret og dets billede og over dets mærke og over dets navns tal, stående ved glarhavet med Guds harper, og de sang Moses' og Lammets sang.     
Den undersøgende prøve vil komme til enhver sjæl: Skal jeg adlyde Gud mere end mennesker? Den afgørende time er nu kommet. Satan anstrenger sig til det yderste i en sidste desperat kamp mod Kristus og hans efterfølgere. Falske lærere bruger ethvert tænkeligt middel til at stimulere den forhærdede synder i sit oprør, til at bekræfte den spørgende, den tvivlende, den vantro, og ved fejlfremstillinger og falskhed at bedrage endog de udvalgte, hvis det er muligt. Hvem er beredt til at stå fast under det banner, hvorpå der står: "Guds bud og Jesu tro"?    
Kristus har aldrig købt fred og venskab ved kompromis med ondt. Da Hans hjerte flød over af kærlighed imod menneskeslægten, kunne Han ikke bære over med deres synder. Fordi Han elskede mænd og kvinder, var han hård til at irettesætte deres ondskab. Hans lidelsesfulde liv, hans ydmygelse hvor Han var underlagt et forhærdet folk, viste Hans efterfølgere at der ikke kunne ofres på princippet. Guds prøvede folk måtte fastholde årvågenhed, med inderlig bøn, så de ikke, i deres iver for at forhindre splid, opgiver sandhed, og derved vanærer sandhedens Gud. Freden er blevet så dyr, hvis den købes for den mindste indrømmelse for Satans agenter. Den mindste opgivelse af principper indvikler os i fjendens snare.    
Paulus skriver til romerne: "Om det er muligt. Hold fred med alle mennesker, så vidt det står til jer!" Men der er ikke et punkt udover det som er umuligt at få enighed og harmoni, uden at ofre princippet. Adskillelse bliver da en absolut pligt. Nationeres love bør respekteres når de ikke konflikter med Guds love. Men når der er strid mellem dem, vil ethvert Kristi princip sige, ligesom apostlen Peter da han blev befalet til at ikke længere tale i Jesu navn: "Vi bør adlyde Gud fremfor mennesker." Mrs. E. G. White.  

29 08 1900 The Signs of the Times Modstand imod lyset, nr 3 (Konkluderet)   
 Farisæerne blev fornærmede over ordene, "Sandheden skal gøre jer frie." "Vi er Abrahams sæd," sagde de: "og vi har aldrig været i trældomsåg for noget menneske; hvordan kan du sige 'I skal sættes frie?' Jesus svarede: "Sandelig, sandelig siger jeg jer: Den som begår synd er syndens tjener. Og tjeneren forbliver ikke i huset for evigt; men Sønnen forbliver for evigt. Hvis Sønnen derfor skal gøre jer frie, skal I virkelig blive frie."    
Paulus erklærer: Så er der da nu ingen fordømmelse for dem, som er i Kristus Jesus.  For livets ånds lov har i Kristus Jesus befriet mig fra syndens og dødens lov. Det, som loven ikke kunne, fordi den kom til kort på grund af kødet, det gjorde Gud: Han sendte sin egen søn i syndigt køds lighed og for syndens skyld og fordømte dermed synden i kødet, for at lovens krav skulle opfyldes i os, som ikke lever i lydighed mod kødet, men i lydighed mod Ånden."    
 "Jeg ved at I er Abrahams," Kristus fortsatte; "men I forsøger at dræbe Mig; fordi Mine ord ikke har plads i jer. . . .  Hvis I var Abrahams børn, ville I gøre Abrahams gerninger. Men nu forsøger I at dræbe Mig, et Menneske der har fortalt jer sandheden, som jeg har hørt af Gud; dette gjorde Abraham ikke."    
Kristus erklærer at den linære forbindelse erstattes af åndelig forbindelse. Kristus erklærer, at direkte tilknytning overgås af åndelig tilknytning. Jøderne var Abrahams sæd efter kødet, men de udviste en ånd, som var meget forskellig fra den retfærdige Abrahams ånd. Ved deres vantro og vedvarende fornægtelse af sandheden gjorde de sig selv arvløse. Abraham adlød Gud, og det blev regnet ham til retfærdighed. Jøderne viste gennem deres handlinger, at de ikke havde noget virkeligt forhold til Abraham.    
Engang da Kristus blev informeret om at Hans mor og brødre stod uden for, og ønskede at tale med Ham, så Han på de mænd og kvinder som bed mærke i Hans ord, og rakte Sine hænder imod dem og sagde: "Se, her er min mor og mine brødre." For den, der gør min himmelske faders vilje, er min bror og søster og mor." En dyrebar og herlig sandhed, der siges for at trøste alle troende, som i virkeligheden opmuntres ved at vide hvordan Kristus ser på dem!    
 "'I gør ikke jeres faders gerninger," sagde Kristus til jøderne, og de svarede hånligt: "Vi er ikke født i vrede; vi har een fader, det er Gud." "Hvis Gud var jeres fader," sagde Kristus, "ville I elske mig, for det er fra Gud, jeg er udgået og kommet. Jeg er ikke kommet af mig selv, men det er ham, der har udsendt mig.  Hvorfor forstår I ikke, hvad jeg siger? Fordi I ikke kan høre mit ord."    
Pålideligt og frimodigt rev Kristus masken af de mennesker som havde bekendt sig til så meget og gjort så lidt. Bag deres foregivne ydmyghed lå der en skjult, bedragerisk ondskab, det styrende princip for deres liv. Abrahams børn og Guds børn kunne de ikke være, og kunne ej heller blive. Ved deres vidnesbyrd beviste de at de var børn af Guds fjende.    
Kristus så at tiden var kommet fuldt ud, at drage de jødiske ledere til ansvar, for deres foregivne dække af medynk, og vise at de blot er åbne grave.       
Jesus sagde til dem: "Hvis Gud var jeres fader, ville I elske mig, for det er fra Gud, jeg er udgået og kommet. Jeg er ikke kommet af mig selv, men det er ham, der har udsendt mig. Hvorfor forstår I ikke, hvad jeg siger? Fordi I ikke kan høre mit ord. I har Djævelen til fader, og I er villige til at gøre, hvad jeres fader lyster. Han har været en morder fra begyndelsen, og han står ikke i sandheden, for der er ikke sandhed i ham. Når han farer med løgn, taler han ud fra sig selv; for løgner er han og fader til løgnen. Men jeg siger sandheden, derfor tror I mig ikke. Hvem af jer kan påvise nogen synd hos mig? Når jeg siger sandheden, hvorfor tror I mig da ikke? Den, der er af Gud, hører Guds ord; men I hører ikke, fordi I ikke er af Gud."    
 "I har Djævelen til fader," sagde Han klart, "og I er villige til at gøre, hvad jeres fader lyster. Han har været en morder fra begyndelsen, og han står ikke i sandheden, for der er ikke sandhed i ham. Når han farer med løgn, taler han ud fra sig selv; for løgner er han og fader til løgnen.  Men jeg siger sandheden, derfor tror I mig ikke. Hvem af jer kan påvise nogen synd hos mig? Når jeg siger sandheden, hvorfor tror I mig da ikke?  Den, der er af Gud, hører Guds ord; men I hører ikke, fordi I ikke er af Gud. Jøderne sagde til ham: "Har vi ikke ret i at sige, at du er en samaritaner og besat af en dæmon?"  Jesus svarede: "Jeg er ikke besat af en dæmon, jeg ærer derimod min fader, men I vanærer mig. Jeg søger ikke min egen ære; der er en, der søger den, og han dømmer."    
 "Hvem af jer overbeviser mig om synd?" De tydelige jaloux øjne vågede over Kristus, prøvede at finde noget de kunne dømme ham for. Men der kunne ikke findes noget. "Denne verdens fyrste kommer, og har intet i mig," erklærede Frelseren. Ingen misundelse, ingen verslig ærgærrighed, ingen stolthed, ingen s lviskhed kunne findes i Ham. "Jeg kender dig hvem du er," råbte de onde ånder, "Guds, den Hellige".    
Stående over for skaren, sagde Kristus ord som havde været blasfemiske, hvis nogen andre havde sagt dem. "Hvis er menneske gør det jeg siger, skal han aldrig smage døden", sagde Han.  "Da sagde jøderne til ham: "Nu ved vi, at du er besat af en dæmon. Abraham døde, og profeterne døde, og så siger du: Den, der holder fast ved mit ord, skal aldrig i evighed smage døden.  Du er vel ikke større end vor fader Abraham, som jo døde? Også profeterne døde. Hvem tror du, du er?"  Jesus svarede: "Hvis jeg ærer mig selv, er min ære intet værd. Det er min fader, som ærer mig, ham som I siger om: Han er vores Gud;  og I har ikke kendt ham, men jeg kender ham. Og siger jeg, at jeg ikke kender ham, så bliver jeg en løgner ligesom I; men jeg kender ham, og jeg holder fast ved hans ord.  Abraham, jeres fader, jublede over at skulle se min dag, og han fik den at se og glædede sig."    
At Abraham fik befaling om at slagte sin søn, var den hårdeste prøve, som kunne komme over ham. Men idet han forberedte sig på at adlyde Gud, blev Den præcise Ene åbenbaret for, det slagtede Lam fra verdens grundlæggelse af, for menneskehedens synder. Idet han i tro greb løftet, åbenbarede Kristus sig selv for ham. Abraham så den inkarnerede Frelser, og glædede sig.    
 "Da sagde jøderne til ham: "Du er endnu ikke halvtreds år, og du har set Abraham?" "Sandelig, sandelig siger jeg jer" sagde Jesus: "Jeg er, før Abraham blev født." Da tog de sten op for at kaste dem på ham; men Jesus forsvandt og forlod tempelpladsen." deres øjne var så forblændede at de ikke kunne se Ham.    
Før Abraham blev til, er jeg. Som Guds Søn har Kristus en forudgående eksistens, og han har livet i sig selv. Han pålagde Moses at forkynde dette budskab for Israels børn: Således skal du sige til israelitterne: JEG ER har sendt mig til eder! Profeten Mika skriver om ham: "Og du, du Betlehem-Efrata, liden til at være blandt Judas tusinder! Af dig skal udgå mig én til at være hersker i Israel. Hans udspring er fra fordum, fra evigheds dage."    
Gennem Salomon erklærer Kristus: Som begyndelsen på sine handlinger skabte Herren mig, som det første af sine værker dengang. Fra evighed er jeg dannet, fra begyndelsen, før jorden blev til. Jeg blev født, før strømmene var til, før der var vandrige kilder; da bjergene endnu ikke var sat ned, forud for højene blev jeg født, . . . . da han satte havet en grænse, at vandene ej skulle bryde hans lov, da han lagde jordens grundvold, da jeg var fosterbarn hos ham, hans glæde dag efter dag; frydede mig altid for hans åsyn."    
Når der tales om hans forudeksistens, fører Kristus tankerne tilbage til datoløse tider. Han forsikrer os at der aldrig har været et tidspunkt hvor Han ikke var i nær fællesskab med den evige Gud. Hans stemme som jøderne lyttede til, har været hos Gud, som en der er vokset op med ham.    
Kristi Ord kom til de skriftkloge og farisæerne med lavmælt værdighed, sikkerhed og overbevisende kraft. De mærkede kraften i det himmelske budskab. Gud bankede indtrængende på deres hjerters dør for at komme ind." Men de nægtede at lytte. Fordi de vedvarende forkastede advarsler og invitationer fik de Ham til at opgive dem til deres blindhed og dens følger. Satan arbejder med al sin kraft for at sikre dem til deres sag, og under hans kontrol udviklede sig en hårdnakkethed som førte dem til deres ruin. <br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

17 04 1901 The Signs of the Times Menneskesønnens dage.   
 Den inspirerede skrift siger: "Sådan som det var i Noas dage, sådan skal det også være ved menneskesønnens komme."    
Budskabet om Kristi andet komme er bleven forkyndt for os. Ved hans himmelfart viste der sig to engle for disciplene, som sagde: "Denne Jesus, som er optagen fra eder til himmelen, skal komme igen således, som i har set ham fare til himmelen." Dette budskab blev forkyndt for disciplene, for at det gennem dem skulde lyde for os, og det er guds hensigt, at det skulde vedblive at lyde til verdens ende. Vi må vente på Kristus, at han i sin egen gode tid skal åbenbares uden synd til saliggørelse.    
Verdensmennesker fatter ikke, at guds straffedomme hænger truende over verden og er rede til at falde over den. Deres hu står blot til at spise og drikke og tjene penge. Dette optager hele deres opmærksomhed, og følgen er, at jorden fyldes med vold. Synden tiltager. Ugudeligheden får overhånd.    
Hvorledes bliver det advarende budskab antaget? - ligesom i Noahs dage. "Alle ting forbliver som fra skabningens begyndelse," siger man.    
Kristus siger: "Dersom nogen ond tjener vilde sige i sit hjerte: Min herre tøver at komme; og begynde at slå medtjenerne, men at æde og drikke med de drukne: Så skal den tjeners herre komme på den dag, som han ikke forventer, og på den time, som han ikke ved, og slå ham sønder, og give ham sin del med øjenskalke."    
Menneskene blev skabte til Guds ære. Men ugudelighed har taget overhånd i en sådan grad, at de nu slet ikke sætter pris på guds godhed. De tror ikke på hans ord. Deres gud er deres eget jeg.    
Lige siden sit fald, har Satan arbejdet på at krydse Guds planer, forsøge at tilintetgøre, alle spor af guddommelig lighed i mennesker. Han har ledt mennesker til føje sin appetit for brændevin og tobak. Han ved at dem som har givet efter denne appetit ikke kan så deres gudgivne manddom. De er slaver. Fornuften omtåges og forstanden sløves.    
Over alt i verden forkrøbler stolthed, forfængelighed og føjelse af selvet mænd og kvinder, så at de vanærer Gud som deres Skaber. Jehovas vrede vil snart falde på ugudelige; men mennesker kontrolleres så meget af fjenden at de ikke ser hvad som kommer. De er så dybt optagede af denne verdens ting, at de ikke har tid til at studere Guds ord, ingen tid til at tænke alvorligt over deres åndelige velfærd. Deres eneste tanke er at vinde rigdom, og se godt ud; og deri gør de fejl, de har ingen tid til at hjælpe sig selv, men farer videre, og tænker knapt nok på at de snart må aflægge regnskab for deres livsværk.    
Satan lister menneskene med sine snedige anslag. Han tilbyder dem rigdom og magt og siger: "Alt dette vil jeg give dig, dersom du vil falde ned og tilbede mig." og tusinder på tusinder lytter til hans ord og bliver henrevne af denne verdens jag efter rigdom og fornøjelse. Således tages verden fangen. De væsener, som gud skabte i sit eget billede, undlader helt og holdent at berede sig for dommen.    
Ligesom flodens vande rensede jorden på Noahs tid, således vil guds ild rense jorden på den sidste store dag. På hin tid kom der vand både fra oven og fra neden, indtil oversvømmelsen og ødelæggelsen af alt levende var fuldstændig; og i den kommende ødelæggelse vil ild falde ned fra himmelen, samtidig som den ild, der er gemt i jorden, vil udbryde og medvirke til den fuldstændige renselse.    
Er vi rede for, hvad der skal komme over jorden? Har vi alvorlig overvejet disse ting? Har du, som jager efter denne verdens fornøjelser, tænkt på den dag, da du skal gøre regnskab for den tid og de midler, du har bortkastet?    
Kristus formaner os til at ransage skrifterne, thi de vidner om ham. De vidner, at Kristus snart skal komme for at hente dem, som har elsket ham og ventet på hans åbenbarelse; men om dem, der blot jager efter verdslige fornøjelser og rigdom, som snart skal forgå, vidner de: "Jeg kendte eder aldrig; viger bort fra mig, I, som hengiver jer på uret."    
Ligesom Noah advarede folket om den kommende syndflod, således ønsker gud gennem sit folk nu at advare menneskene om Kristi snare komme. Der er ingen tid at spilde. Kristi komme er nær forhånden og i stedet for at sætte vore penge i verdslige forretninger bør vi benytte vore talenter til guds ære. Lad os give vekselererne vor penge, for at Kristus, når han kommer, kan få sit igen med renter.    
De, som tjener gud, vi blive udsatte for prøver og fristelser. De vil få trange byrder at bære, vanskeligheder at overvinde. Noah blev hånet og foragtet. Hans værk blev spottet. Men intet af alt dette bevægede ham til at vige fra den rette vej. Og Guds børn må ikke lade de prøver og vanskeligheder, som vil stille sig i vejen for dem, lede dem bort fra ham. Alle de vanskeligheder, vi møder, alle de byrder, der lægges på os, kan vi frembære for Jesus i bøn og bede om hans hjælp. De, som gør dette, vil visselig vinde sejr.    
Nu er det tiden til at berede sig for at møde Kristus. Gud har givet os en beredelsestid, og dersom vi bruger den til vore egne lysters tilfredstillelse i stedet for at fornægte og forsage os selv, vil vi være uforberedte for afgørelsen i dommen. På den dag vil mange påberåbe sig, at de ikke vidste, at Kristi komme var nær. Men denne undskyldning vil ikke være gyldig. De vidste det ikke, simpelthen fordi de ikke vilde vide det. Gud gav dem anledninger nok, men de lukkede øjnene, at de ikke skulde se, og tilstoppede ørene, at de ikke skulde høre. Alt, hvad de tænkte på, var at forlyste sig i denne verden. Ligesom menneskene på Noahs tid levede de for at dyrke deres eget jeg.    
Alles sag venter på en afgørelse i den himmelske helligdom. Dag efter dag giver Guds engle agt på menneskene for at se, hvilken karakter de udvikler. I dommen vil der ikke blive spørgsmål om, hvilken bekendelse vi har gjort, men hvad vi har udrettet for Jesus, hvilken frugt vi har båret til hans ære. Nu er det tiden at berede sig for hans komme. Søg at udvikle forstanden, thi det er muligt at udvikle den i allerhøjeste grad. Bered dig til at blive med blandt dem, som vil blive frelste med en evig frelse, når vor herre åbenbares for at samle sine udvalgte. "Det er endnu ikke åbenbaret, hvad vi skal vorde; men vi ved, at når han åbenbares, vi da skal vorde ham lige; thi vi skal se ham, som han er."    
 Alle defekter må afhjælpes. Karakteren må oplignes til Kristi karakter. "Den som vil efterfølge mig," erklærede Frelseren, "lad ham fornægte sig selv, og tage sit kort op, og forfølge mig." Alt som ikke ligner Kristus, al had, jalousi, tåbelighed og begærlighed må bortlægges. Vi må her være som engle i ånden, hvis vi vil slutte os til dem i herlighedens rige.    
Idet Johannes så skaren, som stod omkring Guds trone, blev spørgsmålet stillet: "De, som er iførte de lange, hvide klæder, hvem er de? og hvorfra er de kommet?" "Det er dem, som kommer fra den store trængsel," svarede engelen, "og de har tvættet deres klæder og gjort dem hvide i Lammets blod." Med en uendelig pris er en kilde blevet forberedt til vor rensning. Vi kan vaske vor karakters klæder i Guds Søns blod og gøre dem hvide. Hvis vi vil korsfæste selvet nu og leve for Kristus, vil Gud give os en plads i de boliger, han bereder for dem, der elsker ham.    
Tak Gud, at vi har en tid, hvor vi kan berede os, en tid, hvor vi kan vaske og stryge vor karakters klæder, så vi kan stå foran Kristi åsyn uden plet eller rynke eller noget sådant.    
På dagen for Kristi komme, vil mange råbe: "For sent, for sent." Andre vil bede om barmhjertighed, men barmhjertigheden har bredt sine vinger ud og fløjet væk. Kristus vil være gået ned fra sin trone. Så vil de forfærdelige råb kunne høres til klipperne og bjergene: "Fald over os, og skjul os fra Hans ansigt som sidder på tronen, og fra Lammets vrede; for den store dag for Hans vrede er kommet, og vil da kunne stå?"    
Bereder vi os til at møde frelseren i fred, eller er vi optaget af verdslige forretninger og fornøjelser? Skal vi ikke bestræbe os på at være blandt det antal som vil byde Kristus velkommen med ordene: "Se, dette er vor Gud; vi har ventet på Ha, og Han vil frelse os; dette er Herren; vi har ventet på Ham, vi vil være glade og fryde os over Hans frelse"?<br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

12 06 1901 The Signs of the Times Åndelig vækst   
 Det er Herrens ønske at Hans efterfølgere skal vokse I nåde, så deres kærlighed skal være mere og mere I overflod, så de skal fyldes med retfærdighedens frugter, som er hos Jesus Kristus, til Guds pris og ære.     
Hvor der er liv, vil der være vækst og frugter: men hvis vi ikke vokser i nåden, vil vi blive forkrøblet i åndelig henseende, syge og golde. Det er kun ved at vokse, ved at bære frugt, at vi kan opfylde Guds hensigt med os. "Derved er min Fader helliggjort," sagde Kristus, "at I bærer megen frugt." Joh 15,8. For at kunne bære megen frugt må vi udnytte vore privilegier til det yderste." Vi må bruge enhver anledning vi får til at opnå styrke.    
En ren, ædel karakter med alle de store muligheder, den indebærer, er skaffet til veje for hvert eneste menneske. Men der er mange, der ikke nærer en alvorlig længsel efter en sådan karakter. De er ikke villige til at skille sig af med det onde for at modtage det gode. Store muligheder er inden for deres rækkevidde; men de forsømmer at gribe de velsignelser, der ville bringe dem i samklang med Gud. De modarbejder ham, der kun har deres bedste for øje. De er døde grene, der ikke har forbindelse med vintræet. De kan ikke vokse.     
En af de guddommelige planer for vækst er viderebringelse. Den kristne skal få styrke ved at styrke andre. Han der vander skal også selv blive vandet." det er ikke blot et løfte, det er en guddommelig lov, en lov som Gud ønsker at strømme af godgørenhed, ligesom vande fra det store dyb, hele tiden skal være i omløb, hele tiden flyde tilbage til deres kilde. Opfyldelsen af denne lov er hemmeligheden ved åndelig vækst.    
Hør Kristi ord: "Mig er givet al magt i Himmelen og på jorden. Gå derfor hen og gør alle folkeslagene til mine disciple, idet I døber dem i Faderens og Sønnens og Helligåndens navn, og idet I lærer dem at holde alt det, som jeg har befalet jer. Og se, jeg er med jer alle dage indtil verdens ende." Ingen ord kan udtrykke de velsignelser som de får, der arbejder alvorligt på udføre dette hverv. Af dem som efter Frelserens opstandelse adlyd Hans bud og give det lys som de havde fået, læser vi: "Men de gik ud og prædikede alle vegne. Og Herren virkede med og stadfæstede ordet ved de tegn, som fulgte med."    
Alt som kunne gøres blev gjort for at vore første forældre var rene og forblev rene. Og siden syndefaldet har Herren udvirket Sin vilje i genløsningsplanen, og plan hvorved Han søger at genoprette mennesket til sin oprindelige fuldkommenhed. Kristi død på korset gjorde det muligt for gud at tage imod tilgivelse fra enhver angrende sjæl. Dette blev forordnet i kærligheds-rådslagninger. Det er muligt for os at være mere end sejrherre ved ham som gav Sit liv for os. Hvis vi kommer til Gud i tro, vil Han tage imod os og give os styrke til at klatre opad til fuldkommenhed. Hvis vi vogter alle ord og enhver handling, så vi ikke gør noget der vanærer Ham som har betroet os, hvis vi udnytter enhver anledning vi har fået tilstået os, skal vi vokse i mænd og kvinders fylde i Kristus. Vi har fået store og værdifulde løfter, at vi må gøre dette.    
Lad dem som er fortrykte under en fornemmelse af synd, huske på at der er håb for dem. Menneskeslægtens frelse har altid været genstand himlens rådssamlinger. Nådespagten blev gjort før verdens grundlæggelse. Den har eksisteret fra al evighed, og den kaldes for den evige pagt. Så sikkert som der aldrig har været et tidspunkt hvor Gud ikke var, lige så sikkert er det at der aldrig har været et øjeblik hvor det ikke var det evige sindelags glæde at vise Sin nåde for menneskeheden. Han kalder os altid: "Den gudløse forlade sin vej, urettens mand sine tanker og vende sig til Herren, at han må forbarme sig, til vor Gud, thi han er rund til at forlade." "Se, for kort til at frelse er ej Herrens arm, hans øre er ikke for sløvt til at høre."    
Kristne medarbejdere! Åbenbares Kristus i os? Gør vi alt, hvad der står i vor magt, for at opbygge et legeme, der ikke svækkes let, et sind, der ser ud over sin egen grænse til enhver handlings årsag og virkning, et sind, der kan kæmpe med vanskelige problemer og overvinde dem, en vilje, der er fast nok til at modstå det onde og forsvare det, der er rigtigt? Korsfæster vi selvet? Vokser vi op til det mål af vækst, der kan rumme Kristi fylde, forbereder os på at klare hårdhed som gode soldater af korset?   

9 10 1901 The Signs of the Times Den kommende krise   
 Vanskelige tider er lige over os. Tidernes tegn giver bevis på at himlens domme udgydes, at Herrens dag er nær. Dagsaviserne er fulde af indiknationer på en intens kamp i fremtiden. Der sker ofte frygtelige røverier. Vold er almindeligt. Tyveri og mord kommer over alt. Dæmonbesatte mennesker tager mænds, kvinders og små børns liv. Alle disse ting bevidner at Herrens komme er nær.    
Guds beherskende Ånd er ud ved at trækkes tilbage fra verden. Orkaner, storme, uvejr, ulykker på havet og på land følger hurtigt efter hinanden. Tegnene tager til omkring os, beretninger om at Guds Søn nærmer sig, tillægges til alle andre end den sande sag. Mennesker kan ikke se at skilvagt-englen betvinger de fire vinde, så de ikke blæser før Guds tjenere er beseglet; men når Gud påbyder Sine engle at frigive vindene, vil der være et kampsceneri som ingen pen kan skildre.    
Tiden er lige over os hvor der vil være sorg i verden som intet menneskeligt balsam kan helbrede. Før den sidste store udslettelse kommer over verden, vil de smigrende monumenter fra menneskers storhed smuldres i støvet. Guds gengældelsesdomme vil falde over dem, som har fortsat i synd, op i ansigtet af det store lys. Der er opført kostbare bygninger, som skulle være ild-beskyttelse. Men lige som Sodoma gik op i Guds hævns flammer, ligeledes vil disse stolte konstruktioner blive til aske. Jeg har set skibe, som koster store summer penge brydes med det mægtige ocean, forsøge at trodse de vrede bølger. Men med al deres guld og sølv-rigdomme, og med al deres menneskelige gods, sank de i vandgraven. Menneskenes stolthed skal begraves med de skatte, de har samlet ved svig og bedrageri. Gud skal skaffe enker og faderløse ret, de, som i hunger og nøgenhed har råbt til ham om hjælp og befrielse fra undertrykkerens hånd.    
I Åb 18. Finder vi følgende, som nu går i fuldbyrdelse: "Og jeg hørte en anden røst fra himmelen, som sagde: går bort fra hende, i mit folk! At i ikke skal blive delagtige i hendes synder, og at i mit folk! At i ikke skal blive delagtige i hendes synder, og at i ikke skal rammes af hendes plager. Thi hendes synder når indtil himmelen, og Gud har kommet hendes uretfærdigheder i hu. Betaler hende, som hun har betalt eder, og gengælder hende dobbelt efter hendes gjerninger; skænker hende dobbelt i den kalk, som hun har skænket med. Så meget som hun har ophøjet sig selv og levet i yppighed, så meget giver hende af pine og sorg. Fordi hun siger i sit hjerte: Jeg sidder som dronning og er ikke enke, og sorg skal jeg ingenlunde se, derfor skal hendes plager komme på en dag: død og sorg og hunger, og hun skal opbrændes med ild; thi stærk er den herre Gud, som dømmer hende."    
Men ligesom Noahs dage var, så skal og menneskenes søns komme være. Thi ligesom de i dagene før syndfloden åd og drak, tog til ægte og bortgiftede indtil den dag, der Noah gik ind i arken, og de agtede det ikke, indtil syndfloden kom og tog dem alle bort: således skal og menneskenes søns komme være. I Noahs dage så Gud, så Gud, at menneskenes ugudelighed var ganske stor på jorden, samt at deres hjerters påfund og tanker bestandig var onde. Da angrede herren, at han havde gjort mennesket på jorden, og det bedrøvede ham i hans hjerte. Da sagde Gud til Noah: alt køds ende er kommen for mit ansigt; thi jorden er fuld af vold af dem; og se jeg vil fordærve dem med jorden.    
Men skønt menneskene var så ugudelige, vilde han dog ikke uden videre ødelægge dem uden først at sende dem et advarende frelsende budskab. Han gav dem en nådetid på et hundrede og tyve år. Under denne tid lød advarselsbudskabet, som herren forkyndte ved Noah, i deres øren.    
I begyndelsen følte mange sig urolige, da de fik høre dette budskab. Nogle troede det og døde i denne tro. Men efter nogen tid gjorde budskabet ikke videre indtryk på det ligegyldige og vellystelskende folk. De tænkte ikke meget på nogen kommende fare, men spottede Noah, som byggede en ark på det tørre land. Men Noah vedblev at vise sin tro ved sine gjerninger - og denne hans tro og vandel fordømte verden.    
Ligesom Noah advarede verden på hin tid, således bør Guds trofaste børn nu advare verden. Ved deres tro og vandel skal de fordømme overtræderens syndige levnet. De vil møde samme ugudelige modstand som Noah, da han advarede folket på sin tid, men de bør ikke lade denne modstand gøre dem mismodige. Gud ønsker mænd, som går forsigtig til veje, men som dog ivrig og nidkært fremholder de sandheder, der er bleven betroede de hellige.    
Herren siger nu til sit folk: men vogter eder, at eders hjerter ikke nogen tid besværes med frådseri og drukkenskab og med sorg for næring, og denne dag skal komme pludselig over eder. Thi den skal komme som en snare over alle dem, som bor på den ganske jord. Derfor våger og beder til enhver tid, at i kan agtes værdige til at undfly alle disse ting, som ske skal, og bestå i for menneskernes søn.    
I disse ord finder vi advarselen. Og denne advarsel gives dem, som har annammet de vigtige sandheder for denne tid, men som desuagtet ikke bereder sig for deres frelsers genkomst. Til ingen tid findes nogen undskyldning for åndelig sløvhed og ligegyldighed. Kun når vi er iførte Kristi retfærdigheds klædning, kan vi uberørte gennemgå de straffedomme, der snart skal ramme en ugudelig verden.    
Vi lever på en tid, da det gælder at handle med bestemthed. Verden gør nu en bitrere modstand mod evangelisk reform end nogensinde før. Men trods alt dette skal dog Guds værk gå fremad. Kristi ord lyder nu til os, som lever i denne verdens sidste tid: men når disse ting begynder at ske, da ser, op, og opløfter eders hoveder, efterdi eders forløsning stunder til. Folkene er i en urolig tilstand. Menneskene forsmægter af frygt og forventning af de ting, som skal komme over verden. Dog kan de, som tror på Gud, midt i stormens larm og raseri genkende hans røst, idet han råber til dem: vær frimodige; det er mig, frygter ikke. Verden ligger i det onde og er veget langt bort fra Guds veje. Omtrent hele verden synes at være i oprør mod Guds lov, men midt under den på jorden rådende tumult og forvirring er der en gerning for os at udføre for Gud.    
Støder i basunen på Zion, helliger en faste, udråber en forsamling. Samler folket, helliger en forsamling, sanker de gamle, samler de spæde børn. ..... En brudgom gå ud af sit kammer, og en brud af sit brudekammer! Præsterne, herrens tjenere, skal græde imellem forhallen og alteret, og de skal sige: herre, spar dit folk, og giv ikke din arv hen til skændsel, så at hedningerne skal herske over dem. Vender om til mig af eders ganske hjerte og med faste og med gråd og med klage, og sønderriver eders hjerte og ikke eders klæder, og vender om til Herren, eders Gud! Thi han er nådig og barmhjertig, langmodig og af stor miskundhed, og angrer det onde. Hvo ved? Han måtte måske vende om og angre det, så han lader velsignelse efter sig.<br><i>Mrs. E. G. White.</i><br>  

28 05 1902 The Signs of the Times Det er Guds vilje med jer   
  "Det er Guds vilje med jer, at I skal helliggøres." Store ansvar, høje og hellige mål, er inden for vor rækkevidde. Helliggørelse betyder fuldkommen kærlighed, fuldkommen lydighed, en hel overensstemmelse med Guds vilje. Det betyder en uforbeholden overgivelse til Ham. Det betyder at være ren og uselvisk, uden plet eller lyde.    
Fra evigheden af har Gud udvalgt os til at være Hans lydige børn. Han gav Sin Søn til at dø for os, så vi kan helliggøres gennem Hans nåde. Hans mål med os er en stadig voksende kundskab og kraft. Hans lov er et ekko af Hans egen røst, der giver alle indbydelsen: "Kom højere op. Vær endnu helligere." Hver dag må vi vokse i fuldkommelses-gørelsen af kristen karakter. For denne Kristus iklædte Sin guddommelighed med menneskelighed. Derfor kom Han til jorden, og levede et liv i lidelse og afsavn.    
Men lad igen tro at det er muligt for mennesker, at nå det ideal i egen kraft, som Gud giver dem. Vore hjerter er onde, og vi kan ikke forandre dem. "Hvem kan bringe noget rent ud af noget urent? - Ingen!" "Det kødelige sind er i fjendskab imod Gud, for det er ikke underlagt Guds lov, og det kan heller ikke blive det." Uddannelse, kultivering, udvise viljekraft, menneskelig anstrengelser, alt har sin berettigelse; men er magtesløs her. De kan give en korrekt optræden i det ydre, men de kan ikke forandre hjertet, dette kan ikke rense sjælen. Der må være en kraft der virker indefra, et nyt liv ovenfra, før mennesket kan forandres fra synd til hellighed. Denne kraft er Kristus. Hans nåde alene kan opildne sjælens livløse evner, og tiltrække dem til Gud, til hellighed.    
<b>Han frelser til det yderste.</b><br>Den store lektie som alle må lære, - den stakkels synder er død i overtrædelser og synder, og den bekendende kristne, som har kendt Kristus, men har klynget sig til sine synder, - er at Kristus vil frelse alle, som kommer til Ham, frelse dem til det yderste. "Ham som kommer til Mig," siger Han, "vil jeg på ingen måde forkaste." Staklen, den lidende og den syndige, kan finde alt det han behøver i Kristus. Lige så snart de tager imod Jesus som deres personlige Frelser, udskiftes pinsels- og veråb med lovprisnings- og takkesange.    
Når synderen mærker sit behov for Retfærdighedens Sol, når han kommer til Jesus og siger: "Herre, jeg er syndig, uværdig, håbløs, hjælpeløs, frels mig, ellers går jeg fortabt," så vil han blive accepteret hos den Elskede. Han lærer hvad det vil sige at sidde på de himmelske steder hos Kristus Jesus. Gud siger: "Lad der blive lys," og der blev lys. Det hjerte der tidligere var formørket af synd, er omstrålet af Hans nærvær, som er livets lys.    
Gud søger altid at bringe menneskers tankesind i forbund med det guddommelige. Han giver os retten til at samarbejde med Kristus og åbenbare Hans nåde for verden, så vi kan få mere kundskab om himmelske ting. Når vi ser på Jesus, kan vi få et klart og tydeligere syn på Gud, og se at vi bliver forandret. Godhed, kærlighed til vore medmennesker, bliver vort naturlige instinkt. Vi udvikler en karakter som svarer til den guddommelige karakter. Når vi vokser i hans lighed, får vi større kapacitet til at kende Gud. Mere og mere går vi ind i fællesskabet med den himmelske verden, og vi får en større kraft til at modtage kundskabens rigdomme og evighedens visdom. "Og alle vi, som med utildækket ansigt skuer Herrens herlighed i et spejl, forvandles til det samme billede, fra herlighed til herlighed, eftersom det kommer fra Åndens Herre."  

25 06 1902 The Signs of the Times Hvad Guds ord er for os.   
 Gud har givet os sit ord som en lygte for vore fødder og et lys på vor sti. Dets lære er af livsvigtig betydning for vor fremgang i alle livets forhold. Også i vore timelige anliggender vil det kunne give bedre vejledning end nogen anden rådgiver. De guddommelige råd er den eneste vej til fremgang. Der er ingen stilling, intet område af den menneskelige erfaring, hvortil bibelstudium ikke er en betydningsfuld forberedelse.    
Bibelen er den store autoritet, når det gælder ret og uret, eller at finde en klar definition på synd og hellighed. Dens levende principper går som en gylden tråd gennem vort liv og er vor eneste sikkerhed i prøvelser og fristelser.    
Bibelen er som et kort, der viser os sandhedens vejmærker De, der kender dette kort, vil fortrøstningsfuldt kunne begive sig ud på pligtens vej, uanset hvorhen de bliver kaldet.    
Bibelen indeholder et enkelt og fuldstændigt system for teologi og filosofi. Dens bøger gør os vise til frelse. Den fortæller os, hvordan vi skal nå den evige glædes boliger Den fortæller os om Guds kærlighed, som den ses i frelsesplanen, og giver os kundskaben over alle kundskaber kundskaben om Kristus. Han er Guds udsendte; han er vor frelses ophav Uden Guds ord har vi intet kendskab til, at Herren Jesus personligt har besøgt vor verden, og heller ikke til hans guddommelige natur under hans forudtilværelse hos Faderen.    
Bibelen blev ikke kun skrevet for de lærde; den blev tværtimod til for almindelige mennesker De store sandheder, der er nødvendige for vor frelse, er så klare som middagssolen, så ingen andre vil gå fortabt, end de som følger deres egen dømmekraft i stedet for Guds åbenbarede vilje.    
Guds ord rammer enhver brist i vor karakter, præger hele mennesket, indvortes og udvortes, ydmyger stolthed og selvophøjelse og lader Kristi Ånd føre an både i livets små og store pligter. Det viser hvordan vi skal være urokkelige i troskab, retfærd og renhed og på samme tid stedse venlige og medfølende.    
Jo bedre vi lærer Bibelen at kende, des større pris vil vi sætte på den. Uanset hvor vi vender os hen under studiet af Bibelen, vil vi finde en fremstilling af Guds uendelige visdom og kærlighed. For den virkelig omvendte er Guds ord livets glæde og trøst. Guds Ånd taler til ham, og hans hjerte bliver som en vandrig have.    
<b>Styrker intellektet</b><br>Der findes intet, som i den grad er egnet til at styrke forstanden, som bibelstudium. Ingen anden bog er så virkningsfuld til at ophøje tankerne og til at skærpe åndsevnerne, som Bibelen med dens omfattende, forædlende sandheder. Hvis Guds ord var blevet læst, som det skulle, ville mennesker have et udsyn så vidt og en karakter så ædel, som sjældent ses i disse tider. KA 106    
Ingen kundskab er så sikker så konsekvent, så vidtrækkende, som den, der opnås ved studiet af Guds ord. Om der ikke fandtes en anden bog i den vide verden, ville Guds ord gøre mennesket fuldkomment ved Kristi nåde, og danne en karakter som passer til det kommende, udødelige liv. De, som læser Ordet, tager imod det i tro som sandhed og lader det virke på karakteren, så de bliver fuldkomne i ham, som er alt og i alle. Tak Gud for denne mulighed, som mennesket har fået.    
Alt, hvad der forhen er skrevet, er jo skrevet, for at vi kan lære deraf, så vi ved udholdenhed og ved den trøst, skrifterne giver, kan bevare vort håb.  Tænk på dette, lev i dette, så alle kan se, at du gør fremgang. Thi alt kød er som græs, og al dets herlighed som græssets blomster; græsset visner, og blomsterne falder; men Herrens ord bliver evindelig.    
Tiden, som benyttes til studiet af Guds ord og bøn, belønnes hundredfold.    
Guds ord er den levende sæd, og når denne sæd sås i sindet, må mennesket drage omhyggelig omsorg for væksten på hvert stade. Hvordan kan det gøres? Efter at Ordet er modtaget i bøn, må man hæge om og praktisere det i hverdagen. Det må spire og bære frugt, først strå, så aks og så fuld kerne i akset.    
<b>Den nødvendige ånd. </b><br>Det er ikke nok at læse Bibelen, som man læser andre bøger. Helligånden må bevæge den søgendes hjerte til at forstå Ordet på rette måde. Den samme Ånd, som indblæste Ordet, må også virke på Ordets læser. Da vil man høre røsten fra Himmelen. Sjælens sprog vil være: Gud, dit Ord er sandhed.    
Ved overfladisk læsning af Ordet vil man ikke kunne opnå det, der var Himmelens hensigt. Det må granskes og næres i hjertet. Kundskab om, Gud opnås ikke uden åndelige anstrengelser. Vi må granske Bibelen flittigt og bede Gud om Helligåndens vejledning til at forstå Ordet. Vi skulle koncentrere tankerne om et enkelt vers, indtil vi har forstået, hvad Gud vil sige til os i dette vers. Så må vi lade denne tanke forblive i sindet, indtil den er blevet vor egen, og vi ved at så siger Herren.    
Man får ikke meget ud af en flygtig læsning af Skriften. Det er muligt at læse hele Bibelen igennem uden at forstå dens dybe og skjulte mening. Undersøgelsen af et enkelt afsnit indtil dets betydning opfattes klam, og dets forhold til frelsesplanen er indlysende, har større betydning end læsningen af mange kapitler uden nogen speciel hensigt, og uden at finde nogen positive retningslinier Tag Bibelen med dig. Læs i den når du har anledning til det. Fæst teksten i hukommelsen. Du kan endog læse et af snit medens du går på gaden, meditere over det og fæste det i hukommelsen.    
Kristi liv, som giver verden liv, findes i hans ord. Jesus helbredte sygdomme og uddrev dæmoner ved sit ord. Han stilnede de oprørte bølger og opvakte de døde ved sit ord, og folk bevidnede, at der var magt i dette ord. Han talte Guds ord, som han havde talt det til alle profeterne og lærerne i Det gamle Testamente. Hele Bibelen er en åbenbarelse af Kristus. Den er kilden til vor kraft.    
Ligesom maden holder vort fysiske liv vedlige, således holdes vort åndelige liv vedlige ved Guds ord. Hvert eneste menneske må selv tage imod livet fra Guds ord. Hvert eneste menneske må selv tage imod livet fra Guds ord. Ligesom vi selv må spise for at få næring, må vi også selv taget imod Ordet. Det kan vi ikke opnå gennem andre mennesker.    
Ja, Guds ord er livets brød. Den, som spiser af dette ord og optager det i organismen, så det bliver en del af hver handling og hvert karaktertræk, vokser sig stærk i Guds kraft. Det giver sjælen udødelig livskraft, gør erfaringen fuldkommen og bringer en lykke, der varer evigt. <i><br>Mrs. E. G. White.</i>  

3 09 1902 The Signs of the Times "Lad dette sindelag være i jer"   
 Evangeliets etik anerkender intet andet mål end Guds sinds og viljes fuldkommenhed. Gud kræver overensstemmelse med sin vilje af sine skabninger. En ufuldkommen karakter er synd, og synd er lovens overtrædelse. Alle retfærdige karakteregenskaber hviler i Gud som et fuldkomment, harmonisk hele. Enhver, der modtager Kristus som sin personlige frelser, har det privilegium at besidde disse egenskaber. Dette er hellighedens videnskab.    
Hvor vidunderlige er ikke de muligheder, den faldne menneskeslægt har fået! Gennem sin Søn har Gud åbenbaret det høje stade, mennesket er i stand til at nå. Gennem Kristi fortjenester løftes mennesket op fra sin faldne tilstand, renses og bliver mere kostbar end Ofirs guld. Det er muligt for et menneske at vandre blandt engle i herlighed og genspejle Jesu Kristi billede, der skinner helt til fra den evige trones klare stråleglans. Det er hans privilegium at have tro der ved Kristi kraft skal gøre ham udødelig. Alligevel forstår mennesket sjældent, hvilke højder det kunne nå, hvis det ville give Gud lov til at lede alle dets skridt!    
Gud lader ethvert menneske udøve sin egen individualitet. Han ønsker ikke at drukne sit sind i andre menneskers sind. Dem som ønsker at blive forvandlet i sind og karakter skal ikke se på mennesker, men på det guddommelige Eksempel. Gud giver indbydelsen: "Lad det samme sind være i jer, som også var i Kristus Jesus." Ved omvendelse og forvandling modtager mennesker Kristi sind. Enhver skal stå frem for Gud, med en personlig tro, en personlig erfaring, så han selv ved at Kristus, herlighedens håb, er formet inden i. Skulle vi efterligne et menneskes eksempel - endog dem vi kunne betragte som næsten fuldkomne i karakter - ville være at sætte vor lid til et mangelfuld menneske, et som er ude af stand til at give et komma eller en tøddel af fuldkommenhed.    
Som vort eksempel har vi én, der er alt i alle, den ypperste blandt titusinder, én, hvis egenskaber er uden sammenligning. Han afpassede sit liv, så alle har mulighed for at efterligne ham. I Kristus var rigdom og fattigdom, majestæt og fornedrelse, ubegrænset magt og ydmyghed forenet, hvilket vil afspejles i enhver sjæl, der modtager ham. Han vil blive genspejlet i Ham, igennem menneskesindets kvaliteter og kræfter, vil ses den største visdommen fra den største Lærer, verden nogen sinde har kendt, blive åbenbaret.    
For øjnene af verden gør Gud os til levende eksempler på, hvad mænd og kvinder kan blive gennem Kristi nåde. Det bliver indskærpet os, at vi skal stræbe efter at opnå en fuldkommen karakter. Den guddommelige Lærer siger: Så vær da I fuldkomne, som jeres himmelske Fader er fuldkommen. Matt 5,48. Vil Kristus pine os ved at kræve det umulige af os? Aldrig, aldrig! Hvilken ære han viser os, når han opfordrer os til at være hellige på vort stade, ligesom Faderen er det på sit! Han kan hjælpe os til at opnå dette, for han siger: Mig er givet <i>al</i> magt i Himmelen og på jorden. Matt 28,18. Det er vort privilegium at gøre krav på denne ubegrænsede magt.     
Guds herlighed er hans karakter. Medens Moses var på bjerget, og gik i alvorlig forbøn for Gud, bad han: "Jeg beder Dig, vis mig Din herlighed." Som svar erklærede Gud: "Jeg vil lade al min rigdom drage forbi dig og udråbe Herrens navn foran dig, thi jeg viser nåde, mod hvem jeg vil, og barmhjertighed, mod hvem jeg vil!"    
Guds herlighed - Hans karakter - blev da åbenbaret. " Og Herren gik forbi ham og råbte: "Herren, Herren, Gud, som er barmhjertig og nådig, langmodig og rig på miskundhed og trofasthed, som bevarer miskundhed mod tusinder, som tilgiver brøde, overtrædelse og synd, men ikke lader den skyldige ustraffet."    
Denne karakter blev åbenbaret i Kristi liv. For at kunne fordømme synden i kødet ved sit eget eksempel påtog han sig syndigt køds lighed, Han havde altid Guds karakter for øje. Han åbenbarede hele tiden hans karakter for verden.     
Kristus ønsker, at hans efterfølgere skal åbenbare den samme karakter i deres liv. I Sin ypperstepræstelige bøn for sine disciple erklærede Han: "Og den herlighed [karakter], du har givet mig, den har jeg givet dem, for at de skal være ét, ligesom vi er ét, jeg i dem og du i mig, for at de må være fuldkommen ét, så verden kan forstå, at du har sendt mig og har elsket dem, ligesom du har elsket mig."    
I dag er det stadig Hans hensigt at hellige og rense Sin menighed "idet han rensede den i vandbadet ved ordet, og for at han således kunne fremstille kirken for sit åsyn som herlig, uden plet eller rynke." Ingen større gave end den karakter Han åbenbarede, kan Kristus bede Sin Fader om at give dem, som tror på Ham. Hvilken storhed er der på denne forespørgsel. Hvilken nådesfylde modtager ikke enhver Kristi efterfølger!    
Gud arbejder med dem, der på rette måde repræsenterer hans karakter. Gennem dem udføres hans vilje på jorden som i Himmelen. Den som har helligheden ledes til at være frugtbar, overmådelig i al god gerning. Han som har det sind som var i Kristus, bliver aldrig træt af gode gerninger. I stedet for at forvente støtte i dette liv, ser han fremad til det tidspunkt hvor himlens Majestæt skal ophøje de hellige på Sin trone, og sige til dem: "Kom hid, min Faders velsignede! arv det rige, som har været jer beredt, fra verdens grundvold blev lagt."    
O, måtte vi mere fuldt sætte pris på den ære, Kristus har vist os! Ved at tage hans åg på os og lære af ham kommer vi til at ligne ham i higen, i ydmyghed og karakter og forener os med ham i at prise og ære Gud som den ypperste. De, der lever op til deres høje privilegier i dette liv, vil modtage en evig belønning i det kommende liv. Hvis vi er trofaste, skal vi sammen med det himmelske kor synge til Guds og Lammets pris.  

28 01 1903 The Signs of the Times Lektier fra første kapitel i åbenbaringen   
 <i>Vers 1-10.</i><br> "Jesu Kristi åbenbaring, som Gud gav ham for at vise sine tjenere, hvad der skal ske i en hast. Og han sendte bud ved sin engel og gav det til kende i billeder for sin tjener Johannes; som her vidner om Guds ord og Jesu Kristi vidnesbyrd alt, hvad han selv har set."    
Åbenbaringen burde studeres nøjere og mere ihærdigt, og få præsenteret de sandheder som den indeholder, - sandheder som angår alle der lever i disse sidste dage. Disse sandheder skalindgå i Guds menigheds planer og principper. Hvis vi tager denne studiebog op i et modtageligt tankesæt, med hjerter der er åben for guddommelige indtryk, vil de åbenbarede sandheder have en helliggørende indflydelse på os.    
For at opmuntre til studium i denne bog, erklæer Gud: "Salig er den, som oplæser, og de, som hører profetiens ord og holder fast ved det, der er skrevet i den; thi tiden er nær."    
Mange betragter åbenbaringen som en lukket bog. Ikke så få prædikanter erklæer at den ikke kan forstås. Men det er vort privilegium at vide noget om den. Vi bliver på ingen måde træt af at se på den, på grund af dens tilsyneladende mystiske symboler. Kristus kan give os en forståelse. Den velsignelse som erklæres over dem som læser, og hører, og holder denne profetis ord, kan være vor.    
Åbenbaringen blev skrevet til de syv menigheder i Asien, som repræsenterede Guds folk udover verden. " Johannes sender hilsen til de syv menigheder i provinsen Asien: "Nåde være med eder og fred fra ham, som er, og som var, og som kommer, og fra de syv ånder, som er foran hans trone, og fra Jesus Kristus, det troværdige vidne, den førstefødte af de døde og den, der hersker over jordens konger."    
Forvist til de ensomme steder på øen Patmos, blev Johannes begunstiget med Jesu Kristi nærværelse. Hvor trøstende er ikke den gamle apostels ord, da han skrev til sin Frelsers menigheder! "Ham, som elsker os og har løst os af vore synder med sit blod og har gjort os til konger og præster for sin Gud og Fader - ham være æren og magten i evighedernes evigheder! "    
"Se, i skyerne kommer han, og alles øjne skal se ham, også deres, som har gennemstunget ham, og alle jordens stammer skal jamre ved hans komme." Hvad enten vi bliver frelst eller ej, vil vi engang se Frelseren, som han er, i al hans herlighed, og vi vil forstå hans karakter. Ved hans genkomst vil ethvert hjerte blive overbevist. De, som har vendt sig fra ham mod denne jords trivielle ting og har søgt efter selviske interesser og verdslig ære, vil erkende deres fejl på genkomstens dag. Det er dem, Johannes taler om, når han siger: "alle jordens stammer skal jamre ved hans komme." Lad os ikke være tilfredse med at være iblandt "jordens stammer." Idet vi husker, at vort borgerskab er i himmelen, så lad os gribe det håb, der er sat foran os i evangeliet.    
"Også deres, som har gennemstunget ham." Disse ord henviser ikke kun til de mennesker, som gennemborede Kristus, da han hang på Golgatas kors, men til dem, som ved ond tale og handling gennemborer ham i dag. Dagligt lider han korsfæstelsens kvaler. Dagligt gennemborer mænd og kvinder ham ved at vanære ham, ved at nægte at gøre hans vilje.    
Herren ønsker, at vi skal være mænd og kvinder i Kristus Jesus. Vore naturlige tilbøjeligheder må mildnes og underlægges ved hans nåde. Så vil vi ikke fortsætte med at korsfæste ham på ny. Vor Frelser levede et fuldkomment liv på denne jord. Han er vort forbillede. Hvis vi nu følger ham og gør hans vilje i alt, vil vi i den kommende verden leve med ham for evigt. Lad os konstant holde ham for øje. Det burde være vort mål i livet at ære Kristus. Dette er det store mål, der har inspireret kristne i enhver tidsalder. Det er ved at nære dette mål, at vi sikrer os evig frelse. Lad os lære at kende ham, som det er fred, glæde og evigt liv at kende rigtigt.    
"Jeg er Alfa og Omega," siger Gud Herren, han, som er, og som var, og som kommer, den Almægtige."    
"Jeg, Johannes, jeres broder, som er fælles med jer om trængselen og kongedømmet og udholdenheden i Jesus, jeg var på den ø, som hedder Patmos, for Guds ords og Jesu vidnesbyrds skyld."    
I sin høje alder talte apostlen til stadighed om Kristus, og om folket der var ked af hans ord, som inrettesatte deres hårnakkede nægtelse af Kristus som deres Frelser. For at blive fri for Johannes vidnesbyrd, forviste de ham til Patmos. Men ved at sende ham til den ensomme ø, satte de ham ikke uden for Jesu rækkevidde. Det var der at han fik den forunderlige åbenbarelse fra sin Frelser og om de ting som ville komme til at ske på jorden; og det var også på Patmos, at han nedskrev teksten om hans syner, som vi har i Åbenbaringens bog, - en tekst som vil være nærværende sandhed indtil alle forudsagte begivenheder skal finde sted.  

4 02 1903 The Signs of the Times Lektier fra første kapitel i åbenbaringen   
 <i>Vers 10-20.</i><br>"På Herrens dag kom jeg under Åndens magt," skriver Patmos' profet "og jeg hørte bag mig en stærk røst som lyden af en basun, og den sagde: "Hvad du ser, skriv det i en bog, og send den til de syv menigheder, i Efesus og i Smyrna og i Pergamum og i Tyatira og i Sardes og i Filadelfia og i Laodikea." Og jeg vendte mig om for at se, hvad det var for en røst, der talte med mig; og da jeg vendte mig, så jeg syv guldlysestager og midt imellem lysestagerne en, som lignede en menneskesøn, klædt i fodsid kjortel og med et guldbælte om brystet. Hans hoved og hår var hvidt, som hvid uld, som sne, og hans øjne som flammende ild; og hans fødder lignede skinnende malm, når den gløder i ovnen; og hans røst var som mange vandes brusen; i sin højre hånd havde han syv stjerner, og af hans mund udgik et tveægget, skarpt sværd, og hans udseende var som solen, når den skinner i sin kraft. Og da jeg så ham, faldt jeg som død ned for hans fødder; og han lagde sin højre hånd på mig og sagde: "Frygt ikke! Jeg er den første og den sidste og den, som lever; og jeg var død, men se, jeg lever i evighedernes evigheder, og jeg har Dødens og Dødsrigets nøgler. Så skriv da ned, hvad du har set, både det, som er, og det, som siden skal ske. Dette er hemmeligheden om de syv stjerner, som du så i min højre hånd, og de syv guldlysestager: de syv stjerner er de syv menigheders engle, og de syv lysestager er de syv menigheder. "    
Det må virke forunderligt for os at Kristus kunne åbenbare sig selv for Johannes som Han er, underligt at Han derved selv tale til de syv menigheder. Men vi bør huske på at menigheden, svag og mangelfuld den er, er genstand for Kristi største opmærksomhed. Han våger hele tiden over den med øm bekymring, og styrker den med Sin Helligånd. Vil vi, som medlemmer i hans menighed, lade ham indprente vore sind og virke igennem os til Hans ære? Vil vi give agt på de budskaber Han sender til menigheden? Lad os beslutte os at være blandt dem der skal møde Ham med glæde ved hans komme, og ikke blandt dem som "skal jamre på grund af Ham." Lad os sikre os vor genløsning ved at adlyde de budskaber som Han giver Sin menighed.    
Kristus frembærer trøstende ord til menigheden: "Fordi du har holdt fast ved mit bud om udholdenhed, vil jeg også holde dig fast og fri dig ud af den prøvelsens stund, som skal komme over hele jorderige for at prøve dem, der bor på jorden. Jeg kommer snart! Hold fast ved det, du har, for at ingen skal tage din sejrskrans. Den, der sejrer, ham vil jeg gøre til en søjle i min Guds tempel, og han skal aldrig mere komme bort derfra; og jeg vil skrive på ham min Guds navn og navnet på min Guds stad, det ny Jerusalem, der kommer ned fra Himmelen fra min Gud, og også mit eget nye navn."    
Sejrherren får lovet en krone med uvisnelig herlighed, og et liv som måler sig med Guds liv. "Den, der sejrer," erklærer Kristus, "ham vil jeg give at spise af livets træ, som er i Guds Paradis." "Hvad intet øje har set og intet øre hørt, og hvad der ikke er opkommet i noget menneskes hjerte, hvad Gud har beredt for dem, der elsker ham." Lad os bestræbe os på at få en overmægtig adgang til vor Herre rige. Lad os studere evangeliet ihærdigt, at Kristus kom i person for at bringe Johannes evangeliet, på øen Patmos, - som kaldes, "Jesu Kristi åbenbaring, som Gud gav ham for at vise sine tjenere, hvad der skal ske i en hast." Lad os altid huske på at, "salig er den, som oplæser, og de, som hører profetiens ord og holder fast ved det, der er skrevet i den; thi tiden er nær."  

1 04 1903 The Signs of the Times Børne-oplæring   
 Mænd og kvinder er i almindelighed indrettet til hjemmelivet, og fra tidlig alder af bør de lære at udføre dette livs pligter. De bør lære at se og udnytte mulighederne for at hjælpe andre.    
En sådan oplæring er af usigelig værdi for et barn, og det kan gives sådan at barnet finder behag og lykke i at lære hjælpsomhed. Dette er moderens arbejde, - at oplære sine børn tålmodigt til nyttighed. Når hun gør dette vil hun få en uvurderlig erfaring.    
Børn er så lette at gøre interesseret i nyttig beskæftigelse såvel som leg. Ethvert barn bør få sine pligter, og bør lære at udføre dem eftertænksomt og med omhu. Og når barnet gør det godt, så lad moderen udtrykke sin tak. Dette vil fylde hans hjerte med glæde. Lad hende vise hendes børn at hun påskønner deres bestræbelser for hjælp. Et rosende ord der opmuntrer dem i at gøre godt. Når hendes børn undervises sådan, bliver moderen til deres kammerat; og de bindes sammen med kærlighedens og hjælpsomhedens bånd.    
Når et barn oplæres, vil moderens modne vilje nogle gange møde barnets ufornuftige og udisciplinerede vilje. Her vil der brug for stor visdom fra moderens side. Ved uklog ledelse, kan hun ved hård tvang gøre barnet stor skade.    
Når som helst det er muligt bør krisen undgås; for det betyder en hård kamp for både moderen og barnet. Men når en sådan krise krise har indtruffet engang, kan barnet ledes til at opgive sin vilje til forældrens klogere vilje.    
Moderen bør altid selv være under fuldstændig kontrol, ikke gøre noget som vækker trods i barnet. Hun skal ikke give højtråbende befalinger. Hun vil vinde meget ved at holde røsten lav og venlig. Hun skal behandle barnet på en måde som vil drage det til Jesus. Hun skal indse at Gud er hendes Hjælper; kærlighed hendes kraft. Hvis hun er en klog kristen, vil hun ikke prøve at tvinge barnet til underdanighed. Hun beder alvorligt, og når hun beder, er hun bevist om en fornyelse af åndelig kraft. Hun ser at den samme magt som arbejder i hende, også arbejder i barnet. Hun bliver mere blid, mere ydmyg. Slaget vindes. Moderens tålmodighed, hendes kloge betvingende ord, har gjort sit arbejde. Der er fred efter stormen, ligesom solens opgang efter regnen. Og englene, som har overvåget sceneriet, bryder ud i glædessang.    
Min bror, min søster, lever I i tæt kontakt med Gud, så at I fremstiller Ham i hjemmet? Ser jeres børn dette, i jeres dagligdag, som styrker dem med alle gode mål? Jeres ord og handlinger, ja endog tonefaldet i jeres stemme og jeres ansigtsudtryk, efterlader indtryk som ikke kan hviskes ud. Den indflydelse som I udøver i hjemmet blandes med jeres børns første indtryk, og det bør være en smag af liv for dem. Hvis jeres hjerter helliges ved Kristi nåde, vil I stå i hjemmet som et korsets orakel. Kristus vil lære dig at sige de rigtige ord. Han vil tale gennem jer, åbenbare Hans nådes kraft.    
Lad ikke jeres hjerter udmattes eller jeres hænder trættes. Lidt efter lidt vil den himmelske stads porte åbnes for jer og jeres børn, og I kan bringe dem til Gud, og sige: "Her er jeg, og de børn Du har givet mig." Hvilken en løn vil I ikke få! - at se jeres børn kronet med evigt liv i Guds stad.  

18 11 1903 The Signs of the Times Effektiv bøn   
 Bøn er ikke en måde at sone synd på. Den er ikke en bodsøvelse. Vi behøver ikke at komme til Gud som fordømte forbrydere, for Kristus har betalt straffen for vore overtrædelser. Han har skabt forsoning for os. Hans blod renser fra synd.    
Vore bønner er som breve som sendes fra jorden, adresseret til vor Fader i himlen. De bønner som stiger fra oprigtige, ydmyge hjerter når med sikkerhed op til ham. Han kan skelne oprigtigheden hos sine adopterede børn. Han ynkes over vor svaghed, og styrker os i vor svaghed. Han har sagt, "Bed, så skal I få."    
Mange i den menneskelige familie ved ikke hvad de burde bede om. Men Herren er venlig og mild. Han hjælper dem i deres svaghed ved at give dem ord at udtale. Den, som kommer med helligede ønsker har adgang til Faderen gennem Kristus. Kristus er vor midler. De bønner som lægges i Frelserens fortjenestes gyldne røgelsesfad accepteres af Faderen.    
Hvert løfte i Guds ord er til os. Læg Jehovas løftesord frem i dine bønner, og gør krav på hans løfter. Hans ord udgør garantien for at du skal modtage al åndelig velsignelse når du beder i tro. Bed fortsat, og du kommer at modtage i overvældende rigelighed, mere end alt det du kan bede om eller tænke dig. Træn dig selv til ubegrænset tillid til Gud. Kast alle dine bekymringer på ham. Vent tålmodigt på ham, og han vil gøre det.    
Vi skal komme til Gud, ikke i selvretfærdighed, men i ydmyghed, medens vi angrer vore synder. Han er mægtig at hjælpe os, villig til at gøre mere for os end vi kan bede om eller tænke os. Han har himmelens overflod at fylde vore behov med. "Alt det gode vi får og hver fuldkommen gave er ovenfra". Gud er hellig, og vi må bede "med hellige, opløftede hænder, uden vrede og diskussion."    
Vi skal bede i Kristi, vor midlers navn. Vore bønner har værdi, blot de frembæres i hans navn. Han har bygget bro over den kløft som synden har skabt. Gennem sit forsonende offer har han bundet dem, som tror, til sig selv og sin Fader. Hans navn er det eneste navn under himlen gennem hvilket vi kan blive frelste.    
Gud er vor konge, og vi er hans undersåtter. At blot kende til hans vilje borttager ikke nødvendigheden at frembære oprigtige bønner til ham om hjælp; og om ihærdig søgen, at adlyde hans lov og at samarbejde med ham når det gælder at besvare de bønner som fremføres. På den måde oprettes hans rige i vore hjerter.    
 "Søg Herren, medens han findes, kald på ham, den stund han er nær! Den gudløse forlade sin vej, urettens mand sine tanker og vende sig til Herren, at han må forbarme sig, til vor Gud, thi han er rund til at forlade.". Vi skal "først søge Guds rige og hans retfærdighed". Vi skal ikke blot være rede til at tage imod den velsignelse som Gud vil udgyde over dem, som søger ham af hele hjertet, i oprigtighed og sandhed. Vi må holde hjertet åbent om vi vil tage imod Kristi nåde.    
Vi skal ikke holde en prædiken for Herren i vore bønner. Vi behøver ikke berette om vort livs historie for ham. Vi kan ikke fortælle ham noget, som han ikke kender til. Han kender vore inderste tanker. Hver hemmelighed er åbenbaret for ham. Intet kan skjules for ham.    
Et mærkværdigt sprog er upassende i bøn, uanset om bønnen fremføres fra talerstolen, i familiekredsen eller afsides. Specielt ved offentlig bøn bør man anvende et enkelt sprog, så at andre kan forstå hvad man siger og forene sig i ens bøn.    
Gud hører de bønner som frembæres i familiekredsen, om de kommer fra hengivne hjerter. Jesus siger: "Thi hvor to eller tre er forsamlede om mit navn, der er jeg midt iblandt dem."    
Forsøm ikke bøn i det skjulte. " Men du, når du beder, så gå ind i dit kammer og luk din dør og bed til din Fader, som er i det skjulte, og din Fader, som ser i det skjulte, skal betale dig."    
Vi skal ikke være så overvældede af tanken om vore synder og brister at vi ophører med at bede. En del indser sin store svaghed og synd, og bliver mismodige. Satan kaster sin mørke skygge mellem dem og Herren Jesus, deres forsoningsoffer. De siger, Det er meningsløst for mig at bede. Mine bønner er så blandede med onde tanker at Herren ikke kommer til at høre dem. Disse forestillinger kommer fra Satan. Kristus mødte og modstod denne fristelse som menneske, og han ved hvordan han skal hjælpe dem som fristes på denne måde. Og "med høje råb og tårer opsendt han bønner og nødråb til ham."    
Mange, som ikke forstår at deres tvivl kommer fra Satan, bliver modløse og besejres i striden.    
Stop ikke med at bede, for at dine tanker er onde. Om vi kunne bede på en rigtig måde i vor egen visdom og styrke, kunne vi også leve rigtigt, og skulle ikke behøve noget forsonende offer. Men ufuldkommenhed hviler over hele menneskeheden. opfostre og træne sindet så at du i enkelhed kan fortælle Herren hvad du behøver. Når du frembærer dine bønner til Gud og søger forladelse for synd, kommer en renere og helligere atmosfære til at omgive din sjæl.    
Når du beder om dagligdags velsignelser, så kom husk at Herren måske ser at det ikke er for dit bedste eller til hans ære, at give dig præcis det som du længes efter. Men han kommer til at besvare din bøn og give dig præcis det som er bedst for dig.    
Da Paulus bad at tornen i hans kød skulle tages ud besvarede Herren hans bøn, ikke ved at tage tornen bort, uden at give ham nåde til at bære prøvelsen. "Min nåde," sagde han, "er dig nok." Paulus glædes over dette svar på hans bøn, og forklarede: "Langt hellere vil jeg derfor rose mig af min magtesløshed, for at Kristi kraft kan tage bolig i mig." Når de syge beder om blive raske igen, svarer Herren ikke altid på deres bønner på netop den måde som de ønsker. Men også om de måske ikke umiddelbart bliver helbredte kommer han til at give dem det som er af langt større værdi,  nåde til at bære sin sygdom.    
 "Men hvis nogen af jer står tilbage i visdom, da skal han bede om at få den fra Gud, der giver alle gavmildt og uden bebrejdelser, og så vil den blive ham givet. Men han skal bede i tro, uden at tvivle; den der tvivler, ligner nemlig en havets bølge, som jages og kastes hid og did af vinden."  

19 07 1905 The Signs of the Times Menneskefiskere   
 "På vej langs Galilæa-søen så Jesus to brødre - Simon med til-navnet Peter, og Andreas. De var fiskere, og de var ved at drage vod i søen. Jesus sagde til dem: "Kom med mig, jeg vil gøre jer til menneskefiskere!" Straks slap de garnene og fulgte Ham. Jesus gik videre. Han så et andet brødrepar, Zebedæus`sønner Ja-kob og Johannes, som sad i deres båd sammen med deres far og bødede garn. Han kaldte på dem også, og de forlod straks båden og deres far og fulgte Ham." Mattæus 4:18-22.    
Disse mænds villige lydighed uden at sætte et eneste spørgsmål og uden at få et løfte om løn synes usædvanligt; men Kristi Ord var en invitation, som rummede alt det, Han ville komme til at betyde for dem. Der var en drivende krafts indflydelse i hans ord. Han havde ikke en lang udredning - en uddybende forklaring - til dem, men hvad Han sagde, havde en tiltrækkende magt over dem.    
Kristus ville gøre disse ydmyge fiskere i samfund med sig selv til velsignelse ved at tage dem ud af Satans tjeneste og sætte dem i ind Guds tjeneste i stedet for. I dette arbejde ville de blive Hans vidner; for de skulle bære sandheden til verden, og den var ikke blandet med menneskers traditioner og lærdomme. Ved at praktisere Hans egenskaber og ved at vandre og arbejde sammen med Ham ville de blive uddannet til menneskefiskere. De ville derved blive Den Højestes tjenere. Han fortalte dem ikke, at de skulle gå i verdslige skoler og opnå fordele ved en verdslig uddannelse. Han fortalte dem heller ikke, at de skulle bringe deres tid i de jødiske synagoger for at lære rabbinernes skikke og traditioner for at føre det ind i arbejdet, Han havde kaldt dem til som evangelister. De skulle ikke være lærere efter jødisk tankesæt.    
"Følg mig," sagde Kristus, "og jeg vil gøre jer til menneskefiskere." For på den måde blev de første disciple udpeget og oplært til arbejdet i evangelisk tjeneste. I tre år var de arbejdere med Frelseren, og ved Hans lære, Hans helbredelses gerninger og Hans eksempel, skulle de forberede sig til at fortsætte det arbejde, Han havde begyndt på.    
Hans kundskabsskat blev lagt i jordiske kar. Ved troens enkelhed, ved dens renhed og ved ydmyg tjeneste blev disciplene uddannet i Kristi skole for at bære ansvar af samme art, som Mesteren praktiserede.    
Kristus valgte i sandhed denne verdens enfoldige, de for hvem verden anså som uvidne og ulærde for at gøre de vise til skamme. Disciplene var ulærde i rabbinernes traditioner, men sammen med Kristus var Han deres eksempel og deres lærer, så de opnåede en uddannelse af allerhøjeste karat. Kristus forberedte dem til at forkynde sandheder af den allerhøjeste læresystem.    
De, som prædiker Kristus, må lære dagligt af Ham for at forstå hemmeligheden ved at frelse og tjene mennesker, som Kristus døde for. De må ikke bringe nogen stolthed eller selvtilfredsstillelse med ind i arbejdet. I tanke, ord og gerning skal de åbenbare åndelig udvikling, Kristuslignende høflighed, som forbindelsen med Frelseren kun kan give. Hans kærlighed og medlidenhed bør til stadighed åbenbares i deres liv.    
"Følg mig," sagde den store Lærer, "og jeg vil gøre jer til menneskefiskere." De, der adlyder dette kald må arbejde med hjerter, der er fyldt af Kristuslignende kærlighed for sjæle. I alle ting må de følge Frelserens eksempel, at dele Hans ømme medlidenhed og Hans strenghed imod alt, hvad der er ondt. Kristus er det store Mønster for alt. Vi skal være medarbejdere sammen med Ham. De, som er i Hans tjeneste bør ikke rode sig ind i forretningslivets forviklinger, som blot ville underminere deres Kristuslignende karakter. Fiskerne, som Kristus kaldte, forlod <i>straks</i> deres garn. De, som giver sig i kast med at gøre Hans tjeneste, bør ikke vikle sig ind i nogen som helst forretningforbindelse. Det ville blot bringe mindre heldige forstyrrelser ind i deres liv og hindre dem i at gøre fremskridt i åndelige ting.    
I det afsluttende evangeliske arbejde er der et kæmpe arbejdsområde, der skal dækkes. Behovet er stort end nogensinde før. Arbejdet bør omfatte hjælpere fra det jævne folk. Både unge og ældre vil blive kaldt ud fra markerne, vingårdene og værkstederne af Mesteren for at forkynde Hans budskab. Mange af dem har ikke haft anledning til uddannelse, men Kristus ser i dem kvalifikationerne, som vil sætte dem i stand til at opfylde Hans hensigt. Hvis de vil sætte alt ind på at gå ind i missionsarbejdet og fortsætte som disciple, vil Han gøre dem skikkede til at arbejde for Ham.    
Det menneske, der kender verdens elendighed og fortvivelse til bunds, ved, hvad det betyder at komme den til undsætning. Han ser alle vegne sjæle i mørke, bukket under af synden; han ser sorg og smerte. Men han ser også deres muligheder; han ser de højder, de kan nå. Skønt mennesker har forspildt deres chancer, ødelagt deres talenter, ødslet deres gudgivne mandoms værdighed bort, bliver Skaberen æret ved deres forløsning.    
Arbejdsbyrden for disse stakler på verdens usleste steder lægger Kristus på dem, der føler for de uvidne og for sådanne, som er helt ude i tovene. Han vil være dem nær, hvis hjerter er påvirket af medlidenhed, for at hjælpe dem i deres arbejde for de nødstedte, skønt deres hænder har set hårdt arbejde og uvante for Kristi mission. Han vil arbejde gennem de, der kan se nåden i elendigheden og dermed vinde de fortabte. Når verdens Lys går forbi, vil de privilegerede, der er stedt i nød, blive opdaget, og Kristus vil bringe deres elendighed til ophør og give dem succes, hvor der tilsyneladende er forfald. Ulykker vil ses som forklædte velsignelser; veer som nådestrømme. Arbejdere, som kommer fra den jævne befolkning, deler sorger med hele den menneskelige race, og de vil se Ham arbejde med dem.  

2 08 1905 The Signs of the Times Kristus - vort eneste håb   
 Før verdens grundvold blev lagt, forpligtede Kristus,  Guds enbårne Søn, sig til at blive verdens genløser hvis Adam faldt i synd.  Adam syndede, og han som havde haft del i Faderens herlighed før verdens grundvold blev lagt, forlod  sit kongeskrud og sin kongekrone og steg ned fra sin høje trone for at blive lig et barn i Betlehem. Han skulle genoprette det som gik tabt da Adam snublede og faldt, han skulle genløse den faldne menneskehed. Han udsatte sig for alle de fristelser fjenden angreb mennesker med, men Satans mange angreb kunne ikke rokke ham i hans loyalitet mod Faderen. Ved at leve et syndfrit liv viste han at hver søn og datter af Adam kan modstå fristelsen fra ham som først førte synden ind i verden.      
Kristus bibragte mænd og kvinder kraft til at overvinde. Han kom til denne verden i menneskelig skikkelse, for at leve som menneske, iblandt mennesker. Han påtog sig menneskenaturens tilbøjeligheder, og blive prøvet og forsøgt. I Sin menneskelighed havde han fået del i guddommelig natur. I sin inkarnation fik Han en ny betydning titlen af Guds Søn. Englen sagde til Maria: "Kraften fra den Højeste skal overskygge dig, derfor også at hellige ting skal blive født af dig skal kaldes for Guds Søn." Selvom Sønnen var af et Menneske, blev Han Guds Søn i en ny betydning. På denne måde stod Han i vor verden - Guds søn, var han dog forbundet i fødslen til menneskeslægten.    
Kristus kom som menneske for at vise indbyggerne i de verdener som ikke var faldet i synd, og i den ene som var faldet i synd, at der var sørget rigeligt for at menneskene skulle have mulighed for at leve et liv i lydighed mod Skaberens bud. Han holdt ud i de fristelser Satan fik tilladelse til at plage ham med, og modstod alle hans angreb. Han blev mishandlet og var i stor trængsel, men Gud undlod ikke at give ham anerkendelse. Da han var blevet døbt af Johannes i Jordan og steg op af vandet, kom Guds Ånd over ham i skikkelse af en due som skinnede som guld, og en stemme fra himmelen sagde: "Det er min elskede søn, i ham har jeg fundet velbehag!" (Matt 3,17).Lige efter at dette var blevet kundgjort, blev Jesus af Ånden ført ud i ørkenen. "Straks efter drev Ånden ham ud i ørkenen. Og i fyrre dage var han i ørkenen og blev fristet af Satan; han levede blandt de vilde dyr," (Mark 1,12-13). "Han spiste ikke noget i de dage," (Luk 4,2).    
Da Kristus blev ledt ud i ørkenen for at blive fristet, var det Guds Ånd som drev ham. Han opsøgte ikke fristelsen. Han drog ud i ørkenen for at være alene, for at overveje sit kald og sin gerning. Gennem faste og bøn måtte han styrke sig til den blodige vej han skulle vandre. Hvordan skulle han begynde på opgaven med at frigøre fanger som var plaget af voldsmænd? Gennem denne lange fastetid blev frelsesplanen åbenbaret for ham.    
Da Jesus gik ud i ørkenen, var han omgivet af Faderens herlighed. Helt fordybet i fællesskabet med Gud var han hævet over menneskelige svagheder. Men herligheden veg bort, og alene måtte han kæmpe mod fristelserne. De pressede sig ind på ham uden at standse. Hans menneskelige natur veg tilbage for striden som ventede ham. I fyrre dage fastede og bad han. Han var svag og udmattet af sult, træt og udtæret af åndelig smerte. "Han var værre tilredt end nogen mand" (Es 52,14). Nu havde Satan en mulighed. Nu mente han at han kunne overvinde Kristus.    
Tilsyneladende som svar på Frelserens bønner, kom der en til ham som så ud som en lysets engel, og han havde dette budskab: "Hvis du er Guds søn, så sig, at stenene her skal blive til brød!" (Matt 4,3).  "    
Grundigt kendskab til Guds ord er vort eneste håb. De som flittigt studerer Bibelen vil ikke gå med til at Satans falske teorier skulle være Guds sandhed. Ingen behøver at blive ført bag lyset af spekulationer som Guds og Kristi fjender kommer med. Vi må ikke give os til at spekulere på ting Guds ord ikke siger noget om. Bibelen indeholder alt hvad vi behøver at  vide for at blive frelst. Vi må derfor daglig lade Guds ord være hvor rådgiver.      
Kristus var et med Faderen fra al evighed af, og da han blev menneske, var han fremdeles et med Gud. Han er den mellemmand som binder Gud og mennesket sammen. "Siden  børnene alle er af kød og blod, måtte han også blive det ligesom de," (Hebr 2,14). Det er kun ved ham vi kan blive Guds børn. Han giver alle som tror på ham, ret til at blive Guds børn. På den måde bliver hjertet et tempel for den levende Gud. Det er fordi Kristus blev menneske at mennesker kan få del i guddommelig natur. Han fører liv og udødelighed frem i lyset ved evangeliet.    "  

21 03 1906 The Signs of the Times I Guds ord er vor vejleder - Vort store skattekammer   
 <b>Bibelens ord og Bibelen alene skulle lyde fra vore prædikestole</b>    
Den bog, som det er livsvigtigt for alle at studere, er Bibelen. Studeret i ærbødighed og gudsfrygt er Bibelen den største af alle læremestre. Dens sider er fyldt med sandhed. Vil du vinde kundskab om Gud og om Kristus, som Faderen sendte til verden for at leve og dø for synde-re? Så studér alvorligt og flittigt i Bibelen for at opnå denne kundskab!    
<b>Bibelens ord og Bibelen alene skulle lyde fra vore præ-dikestole i vort land. Denne Bog er vor store vejleder, der er givet os af Gud. </b>Den er en lygte for vor fod og et lys på vor sti. Den sender sit lys fremad, så vi kan se den sti, hvorpå vi kan vandre, og dens stråler kastes tilbage på det forgangne og viser den mest fuldkomne harmoni i det, der for det formørkede sind ser ud som forvirring og disharnoni. I det, der forekommer verdens børn at være et uforklarligt mysterium, ser granskeren alene lys og skønhed i Guds Ord.    
Ligesom sømanden behøver en lods over sandede rev eller i klippe-fyldte farvande, sådan behøver vi alle en Vejviser over livets lange strækninger. Hvor finder vi denne Vejviser? Vi henviser dig til Bibelen.     
Inspireret af Gud, skrevet af hellige mænd, viser Den med stor klarhed og nøjagtighed både unge og gamle deres pligter. Den højner sindet, blødgør hjertet og giver fred og glæde i ånden. Bibelen fremstiller en fuldkommen standard for karakteren. Den er en ufejlbarlig vejleder under alle forhold, lige til livets rejse er endt.     
<b>Guds Ord sammenlignes med menneskers ord</b><br>Havde det være nødvendigt for os at studere kirkefædrenes skrifter, ville Kristus have sagt det til os; men kirkefædrene er ikke altid enige. Hvilken af dem skal vi vælge som vejleder? Vi behøver ikke at sætte vor lid til en sådan usikkerhed. I stedet for bør vi lære direkte fra Guds Ord. Dette er det evige liv at kende Gud. Åh, hvor taknemlige burde  vi ikke være, at Guds insprerede Ord er lagt i vore hænder! Hellige mænd fra fordum nedskrev dette Ord - drevet af Helligånden.    
De kommentarer, der er skrevet om Bibelens Ord, samstemmer ikke altid. De kommer ofte i konflikt med hinanden. Gud beder os ikke om at lade os lede af disse kommentarer, men af Hans Ord. Alle kan selv ransage Skrifterne, og de kan vide, at denne dyrebare Bogs undervis-ning er uforanderlig. Mennesker har forskellige meninger, men Bibelen siger altid det samme. Guds Ord er fra evighed og til evighed.    
Gud overlod ikke sit Ord til at gå fra slægt til slægt ved mundtlig over-levering eller gennem traditioner. Havde Han gjort det, ville mennsker efterhånden have føjet deres egne tanker til Hans Ord. Lad os takke Ham for det Skrevne Ord.    
Bibelen er den nøgle, der lukker op for de hemmeligheder, <br>der er livsvigtigt for mennesker at forstå for at opnå et evigt liv. <br>Bibelen er et landkort, der peger på sandhedens vejmærker. De, der er kendt<br>med dette kort, vil være i stand til at vandre på pligtens vej, <br>hvorhen de end måtte blive kaldet.    
Den, der ransager Bibelen med en ydmyg og lærvillig ånd, vil finde en sikker Vejleder, som med usviglig nøjagtighed peger på Vejen til Livet. Denne Bog indeholder intet, som er uvæsentligt, intet, som ikke har med vort liv at gøre. Den lærer mennesket, hvordan livets indviklede erfaringer forenkles. Den er en læremester, der skænker Kristi oprigtige efterfølgere den visdom, som kommer fra deres tros Begynder og Fuld-ender.    
Hvis du vil være stærk, hvis du ønsker den retskaffenhed og visdom,<br>som kendetegnede en Josef eller en Daniel, <br>så studér Skrifterne. <br>Forældre! Hvis I vil lære jeres børn at tjene Gud <br>og gøre det gode i verden, <br>så gør Bibelen til jeres Lærebog.     
Den afslører Satans rænker. Den er det store Middel til slægtens høj-nelse; Den irettesætter og tugter moralske onder og sætter os i stand     
til at skelne mellem sandhed og vildfarelse. Det er en guldgrube af sandheder i denne Hellige Bog.    
Den sømand, der har adgang til kort og kompas og alligevel ikke brug-er dem, har ansvaret for, at de ombordværendes liv udsættes for fare. Skibet kan gå tabt på grund af hans forsømmelse. Vi har en Vejleder, Guds Ord, og vi er uden undskyldning, hvis vi tager fejl af vejen til Him-melen, for vi har fået skænket klare anvisninger.    
Den, der studerer Bibeln under bøn og med det ønske at kende sand-heden for at adlyde Den, vil modtage guddommelig oplysning. Han vil forstå betydningen af disse ord: "Hvis nogen vil gøre Hans vilje, skal han erfare, om læren er fra Gud."  Idet han stræber efter at nå de højeste mål, er Bibelen som et Lys der leder hans skridt hjemad. Ved at studere Den finder han, at han med Kristus er arving til en evig arv. Denne gud-dommelige Vejleder viser ham hen til Himmelens uransagelige rigdom-me. Dag for dag er Guds fred hans belønning, og ved tro ser han et hjem i evigt solskin, fri fra al sorg og skuffelse.    
Ethvert nådemiddel bør benyttes fligtigt, for at Guds nåde stadig kan være mere og rigere tilstede i sjælen. Vi må have åndelig kundskab, for at vi "sammen med alle de hellige må kunne fatte, hvor stor bred-den og længden og højden og dybden er og at kende Kristi kærlig-hed, så vi kan fyldes med hele Guds fylde".  

21 03 1906 The Signs of the Times Guds Ord vor rettesnor   
 Den eneste bog, der er afgørende for alle at studere, er Bibelen. Når den studeres med ærbødighed og gudsfrygt, er det den største af alle læremestre. Dens sider er fyldt med sandhed. kunne du tænke dig at opnå en viden om Gud og om Kristus, som Faderen sendte til verden for at leve og dø for syndere? Et alvorligt, omhyggeligt studium af Bibelen er nødvendigt for at opnå denne viden.        
Ordene fra Bibelen og kun Bibelen skulle udsendes som ekkoer fra vort lands prædikestole. Denne bog er vor store vejleder, som Gud har givet os. Den er en lampe for vor fod og et lys på vor sti. Den sender sit lys fremad, så vi kan se den vej, vi bevæger os ad, og dens stråler bliver kastet tilbage på fortiden, idet den viser den mest perfekte harmoni i det, der for det formørkede sind ser ud som vildfarelse og disharmoni. I det, som for verdensbarnet ser ud som et uforklarligt mysterium, ser den, som studerer Guds ord, lys og skønhed.    
Vi har alle brug for en vejleder Vi har alle brug for en til at føre os gennem de mange vanskelige passager i livet, såvel som skibskaptajnen har brug for en lods over den sandede barre eller op ad den skærfyldte flod; og hvor finder vi denne vejleder? Vi henviser dig til Bibelen. Inspireret af Gud, skrevet af hellige mænd, udpeger den med stor redelighed og præcision pligterne for både gammel og ung. Den løfter sindet, gør hjertet blødt og befordrer glæde og lykke for sjælen. Bibelen præsenterer en perfekt karakterstandard; den er en ufejlbarlig vejleder under alle forhold, endog til enden af livets rejse.        
Hvis det havde været væsentligt for os at studere vore forfædres skrifter, ville Kristus have bedt os om at gøre det. Men vore fædre siger ikke alle det samme. Hvem af dem skal vi vælge til vejleder? Der er for os ingen grund til at sætte vor lid til en sådan usikkerhed.Vi går udenom vore fædre for at lære om Gud ud fra Hans Ord. Dette er evigt liv, at kende Gud. Åh, hvor taknemmelige vi skulle være for, at det inspirerede Guds Ord er i vore hænder. Hellige mænd i gamle dage skrev disse ord, da de blev ledt af Helligånden.        
De kommentarer, der er skrevet om Ordet, er ikke alle enige. Ofte kolliderer de med hinanden. Gud opfordrer os ikke til at lade os lede af dem, men af Hans Ord. Enhver kan søge skrifterne selv. Og enhver kan blive klar over, at denne dyrebare bogs lære er uforanderlig. Menneskers meninger afviger fra hinanden, men Bibelen fortæller altid det samme. Guds Ord er fra evighed til evighed.    
Gud overlod ikke Sit Ord til at blive videregivet fra generation til generation ved mundtlig overlevering og traditionel forklaring. Hvis Han havde gjort dette, ville Ordet gradvist være blevet udsat for menneskers tilføjelser. Lad os takke Gud for Hans skrevne Ord.    
Bibelen er den nøgle, som åbner de mysterier, der er væsentlige for mennesker at forstå for at opnå evigt liv. Bibelen er sin egen fortolker. Dens klare lysstråler skal skinne ind i alle dele af Ordet, så al synd kan blive afsløret. Bibelen er et kort, som angiver sandhedens vejvisere. De, der er fortrolige med dette kort, vil være i stand til med sikkerhed at træde pligtens sti, hvor de end må blive kaldet til at gå.        
Den, der vil søge Bibelen med et ydmygt, lærevilligt sind, vil finde den som en sikker vejleder, som anviser livets vej med sikker nøjagtighed. Denne bog indeholder intet, som ikke er væsentligt, intet som ikke har betydning for vore liv. Den lærer mennesker, hvordan de skal forenkle livets komplicerede erfaringer. Den er en læremester, som begaver Kristi enfoldige efterfølgere med visdom, som kommer fra tros ophav og afslutter.        
Hvis du vil have styrke, hvis du vil opnå en Josefs eller en Daniels retskaffenhed og visdom, så studer skriften. Forældre, hvis I vil lære jeres børn at tjene Gud og at gøre gode ting i denne verden, så gør Bibelen til jeres tekstbog. Den afslører Satans bedrag. Det er den, der opløfter menneskeracen, den, der irettesætter og korrigerer moralske onder, idet den sætter os i stand til at skelne mellem det sande og det falske. Der er en rig grube af sandhed i denne hellige bog.        
Skibskaptajnen, som har søkort og kompas til rådighed, og dog undlader at anvende dem, er ansvarlig for at sætte livet på spil for de ombordværende i hans skib. Skibet kan gå tabt ved hans forsømmelse. Vi har en vejledning, Guds Ord, og vi kan ikke undskylde os, hvis vi forlader vejen til himmelen, for vi har fået klare retningslinier.        
Hvem som helst, der under bøn vil studere Bibelen, idet han ønsker at vide sandheden, for at han kan adlyde den, vil modtage den guddommelige oplysning. Han vil forstå meningen med ordene: "Hvis nogen vil gøre hans vilje, skal han få erfare, om læren er fra Gud". Se Joh 7,17. Når han bestræber sig på at nå den højeste standard, er Bibelen som et lys, der skal føre hans skridt hjemad. Ved at studere den, vil han finde, at han er medarving ved Kristus til en udødelig arv. Vejledningen viser ham til himmelens uransagelige rigdomme. Dag efter dag belønnes han med Guds fred, og ved tro ser han et hjem med evigt solskin, fri for alle sorger og skuffelser.        
Ethvert nådemiddel skulle omhyggeligt, benyttes så Guds nåde mere og mere kan findes i overflod i sjælen. Vi må have åndelig viden, så vi sammen med de hellige kan fatte, hvor stor bredden og længden og højden og dybden er, og kende Kristi kærlighed, så vi kan fyldes med hele Guds fylde. Ef 3,18?19.      

26 03 1906 The Signs of the Times II. Hvad siger skriften? - Vort store skattekammer   
 Når der blev stillet spørgsmål til Kristus, svarede Han: "Har I ikke læst?" "Hvad siger Skrifterne?" Kristus kunne have besvaret ethvet forvirrende spørgsmål, der blev stillet Ham, men Han gjorde det ikke. Han henviste spørgerne til kundskabens store forrådshus. Han vidste, at Han ikke altid kunne være hos dem i menneskelig skikkelse, derfor ville Han lære dem at sætte deres lid til Ordet: <b>"Ransag Skrifterne!" </b>. Han henviste dem til sit eget inspirerede Ord, for at de, når de blev fristet af Fjenden, kunne møde ham på samme måde, som Han selv havde gjort og sige: <b>"Der står skrevet!" </b> På denne måde kunne Fjenden vises tilbage. For Djæve-len har ingen magt over den, der stoler på Guds Ords Vidnesbyrd.    
Salmisten skriver om Guds Ord: <b>"Tydes dine Ord, så bringer de lys; de giver enfoldige indsigt." </b> Det er et lys, der skinner på et mørkt sted. Når vi ransager denne Bogs sider, får lyset indgang i hjertet og oplyser sindet. I dette lys ser vi, hvad vi burde være.    
<b>Guds Ord er vor rådgiver og vejleder</b><br>I Ordet ser vi advarsler og løfter, og Gud står bag dem alle. Vi indbydes til at ransage Hans Ord for at finde hjælp og støtte, når vi stilles i van-skelige situationer. Hvis vi ikke rådfører os med Vejlederen ved ethvert skridt og spørger: "Er dette Herrens vej?" vil vore ord og handlinger væ-re besmittet af selviskhed. Vi vil glemme Gud og vandre på veje, som Han ikke har valgt for os.    
Guds Ord er fyldt med dyrebare løfter og råd. De er ufejlbarlige. Gud tager aldrig fejl. De kan hjælpe i enhver omstændighed og i enhver situation i livet. Gud ser til med bedrøvelse, når hans børn vender sig bort fra Ordet for at søge menneskers hjælp.    
Den, der gennem <b>Skrifterne</b> søger samfund med Gud, vil blive forædlet og helliggjort. Når han læser den inspirerede beretning om Frelserens kærlighed, vil hans hjerte smelte i anger. Han vil fyldes med et ønske om at blive sin Mester lig og om at leve et liv i <b>kærlighedens tjeneste. </b>    
Fra patriarkerne og profeterne udstrålede et stort lys. Herlige ord blev talt om Zion, Guds Stad. Sådan er Guds tanke, at Lyset skal skinne gennem Hans efterfølgere i dag. Når de hel-lige i Det gamle Testamente bar et så strålende vidnesbyrd  om troskab, skulle da ikke vi, som lever i dag, og på hvem århundreders opsamlede Lys skinner, stå op og lade vort Lys skinne? Forbilledet har mødt modbilledet i Guds Søns død. Kristus er opstået fra de døde og kundgør hen over den åbne grav: "Jeg er Opstandelsen og Livet!" Han har sendt sin Ånd ind i vor verden for at minde os alle ting. Ved sin krafts mirakel har Han bevaret sit skrevne Ord gennem tiderne. Skal vi da ikke gøre Hans Ord til vort stadige studium og ud fra Det lære  at kende Guds hensigt med os?    
Folkene fra Berøa blev rost fremfor dem i Tessalonika, fordi de tog imod Ordet med al god vilje og granskede Skrifterne dag-ligt. De studerede ikke Guds Ord af nysgerrighed, men for at lære Kristus kende. Dagligt sammenlignede de skriftsted med skriftsted, idet de studerede Skrifterne grundigt, stod himmel-ske engle ved deres side, oplyste deres sind og gjorde indtryk på deres hjerter.    
Vi skal åbne Guds Ord med ærbødighed og i oprigtighed med ønske om at kende Guds vilje med os, da vil himmelske engle vejlede os i vor søgen. Gud taler til os i sit Ord. Vi er i audiens hos Den Allerhøjeste, i selve Guds nærhed. Kristus får indgang i hjertet. Helligånden viser os det guddommelige. Vi ser klarere Guds kærligheds storhed og Hans frelses fylde. Vi påskønner fuldt ud Hans nådefulde hensigter med at gøre os til deltagere i den himmelske frelsesplan. Vi bliver draget helt ind i Guds frelsesplan og får dermed del i den. Han indvier os i sine hemmeligheder og viser os sin pagt.    
Kristi Liv, der giver verden Liv, er i Hans Ord. Det var ved sit Ord, Jesus helbredte de syge og uddrev de onde ånder. Det var ved sit Ord, at Han stillede de oprørte bølger og oprejste de døde. Folket vidnede om, at der var kraft i Hans Ord. Han talte Guds Ord, som Han havde talt gennem alle Det gamle Testamentes profeter og lærere. Hele Bibelen er en åbenbar-ing af Kristus, og det er Frelserens ønske at give sine efterfølg-ere en fast tro på Ordet. Da Han ikke længere skulle være synligt tilstede iblandt dem, måtte Ordet være deres kraft-kilde. Ligesom deres Mester skulle de leve af "hvert Ord, som udgår af Guds Mund".    
<b>Ordet er vor næring</b><br>Ligesom vort fysiske liv næres af den mad, vi spiser, sådan næres vort åndelige liv af Guds Ord. Ligesom vi selv må spise for at optage næring, sådan må vi selv optage Ordet. Vi kan ikke optage Det blot gennem et andet menneskes sind. Vi skal omhyggeligt studere Bibelen, idet vi beder om Helligånd-ens hjælp til at forstå Ordet. Vi bør tage ét vers ad gangen og koncentrere sindet om den opgave at erkende den tanke, Gud har nedlagt i dette vers til os. Vi bør dvæle ved denne tanke, indtil den bliver til vor egen, og at vi ved, at den er "et så siger Herren".    
I Bibelen har vi klare linjer, der åbenbarer Guds Karakter, Hans handlemåde med mennesker og om genløsningens store ger-ning. Her ligger beretninger om patriarker og profeter og an-dre hellige mennesker fra fordums tider åbent foran os. De var "under samme kår som". Vi ser, hvordan de stred imod mod-løshed, som vi må. Vi ser, hvordan de faldt for fristelser, som vi er udsat for, og dog fattede de mod og sejrede ved Guds Nåde.  

4 04 1906 The Signs of the Times III. Det inkarnerede ord. - Vort store skattekammer   
 Kan vi tænke os, med hvilken opmærksomhed man ville lytte til engelen Gabriel, hvis han kom til verden som et menneske, for at oplyse folk om Guds visdom. Hvis han viste et fuldkomment eksempel i renhed og hellighed, følte med os i alle vore sorger og savn, og tilbød at tage straffen for al vor synd, ville vi flokkes om ham med den største begejstring. Man ville forsøge at indsætte ham på Davids trone, og samle alle lande under hans banner.    
Hvis det himmelske væsen ved sin hjemkomst kunne nedskrive en historisk beretning om sit opdrag og åbenbaringer om verdens historie, ville den snart slå alle salgsrekorder! Den ville blive revet væk fra alverdens boghandlere. Kommende generationer ville kunne øse af dens værdifulde oplysninger Tusindvis af mennesker fra hele verden ville kopiere bogens indhold. Med levende interesse ville de læse den om og om igen. Alle andre interesser ville blive lagt til side, mens dens indhold blev gransket omhyggeligt.    
<b>Oven over englene.</b><br>Virkeligheden overgår langt denne fantasi, for der var jo én, som kom ned fra Himmelen til denne verden. For næsten 2000 år siden lød det betydningsfulde og mystiske budskab fra Guds trone: "Til slagt og afgrødeoffer havde du ej lyst; men et legeme beredte du mig. ..... Se, jeg er kommen ..... for at gøre din vilje!"    
Profeten sagde: "Thi et barn er født os, en søn er os givet, på hans skulder skal herredømmet hvile; og hans navn skal være: Underfuld-Rådgiver Vældig-Gud, Evigheds-Fader, Fredsfyrste."    
Om sig selv erklærer Kristus: "Før Abraham var, ER JEG." "Jeg og faderen er ét." "Thi ligesom Faderen opvækker de døde og gør levende, således gør Sønnen også levende, hvem han vil. Faderen dømmer jo heller ikke nogen, men al dom har han overladt Sønnen."    
 Da Paulus så Kristus i sin vælde, udbrød han i beundring og forbavselse: "Uimodsigeligt er denne gudsfrygtens hemmelighed stor: han, som blev åbenbaret i kød, retfærdiggjort i ånd, set af engle, prædiket blandt folkene, troet i verden, optaget til herlighed." "I ham skabtes alt i Himlene og på jorden, det synlige og det usynlige, hvad enten det er tronengle eller herskere eller magter eller myndigheder: alt er skabt ved ham og til ham." Og Han er før alle ting, og ved ham er alle ting. . . . For det behagede Faderen at al fylde bor i Ham."    
<b>Den uendeliges stemme</b><br>Bibelen er Guds stemme der taler til os, lige så sikkert som kunne vi høre den med vore ører. Hvis vi indså dette, med hvilken ærefrygt vi så ikke åbne Guds ord med, og med hvilken alvor ville vi søge dens forskrifter. Læsning og forståelse af Skriften betragtes som at lytte til Den Uendelige.    
Jesus bebrejdede disciplene, fordi de var tungnemme. De blev påvirket af overleveringernes traditioner, så sandheder udtalt af den største Lærer verden nogen sinde har kendt, var for dem ofte tabte sandheder. Kristus ledte dem til at se at Han gav dem sandheder i besiddelse, som de så lidt værdi i. På vejen til Emmaus, hvor Jesus efter opstandelsen gik sammen med to disciple, åbnede han deres forstand, så de kunne forstå Skriften. Han forklarede Det gamle Testamente for dem på en måde, så de i dets lære kunne se en betydning, som de, der havde nedskrevet beretningerne, ikke selv havde set.    
<b>Livet og lyset i ordet.</b><br>Kristi ord er livets brød. Disciplenes forstand blev fornyet, da de tog Kristi ord til sig. De forstod bedre værdien af Frelserens lære. Da de forstod denne lære, var det for dem som at træde fra daggryets mulm ind i middagens klare lys.    
Det samme vil vi kunne opleve, når vi studerer Guds ord. Vore sind vil opildnes, og vor forståelse forstørres. Dem som modtager og tager dette Ord til sig, bringer det ind i alle handlinger, i alle karakteregenskaber, vokser sig stærke i Guds styrke. Det giver sjælen styrke, udvikler erfaring, og bringer glæde der bliver for evigt.  

4 07 1906 The Signs of the Times XI. Åbenbaringens bog - Vort store forrådshus   
 Idet vi nærmer os alle tings afslutning her på denne jord, så kræver de profetier, der henviser til de sidste dage, vor særskilte opmærksomhed. Den sidste bog i det ny testamente er fuld af sandheder, som vi behøver at forstå. Satan har forblindet manges sind, så at de med glæde har benyttet enhver undskyldning for ikke at granske Åbenbaringens bog.    
Denne bog i forbindelse med Daniels Bog kræver omhyggelig læsning. Enhver gudfrygtig Ordets forkynder bør overveje, hvorledes han bedst kan komme til forståelse af og fremstille det evangelium, som vor Frelser i egen person kom for at kundgøre for sin tjener Johannes - "Jesu Kristi åbenbaring, som Gud gav ham for at vise sine tjenere, hvad der snart skal ske, og som han kundgjorde og sendte med sin engel til sin tjener Johannes," (Åb 1,1) Ingen bør blive mismodig i sin granskning af Åbenbaringens Bog, fordi den indeholder tilsyneladende dunkle sindbilledlige fremstillinger. "Men hvis nogen af jer står tilbage i visdom, skal han bede om at få den af Gud, som giver alle rundhåndet og uden bebrejdelser, og så vil han få den." (Jak. 1,5). "Salig er den, som læser op, og de, som hører profetiens ord og holder fast ved det, der står skrevet i den; for tiden er nær." (Åb 1,3). De store og højtidelige sandheder, som Åbenbaringens Bog indeholder, skal forkyndes for verden, og disse sandheder må indgå som levende bestanddele i Guds menighed. Denne bog bør granskes med større omhu og flid, og der bør lægges større vægt på en alvorlig forkyndelse af de sandheder, som den indeholder - sandheder, som angår alle, der lever i disse sidste dage. Enhver, som bereder sig til at møde Herren bør gøre denne bog til genstand for den alvorligste granskning og bøn. Den er, netop hvad dens navn betegner: en åbenbaring af de overmåde betydningsfulde begivenheder, som vil finde sted i de sidste dage. På grund af sin urokkelige tillid til Guds Ord og for Jesu vidnesbyrds skyld blev Johannes forvist til øen Patmos; men dette skilte ham ikke fra Kristus. Herren besøgte sin trofaste tjener i hans landflygtighed og gav ham undervisning om, hvad der skulle komme over jorden.    
Denne undervisning er af den allerstørste betydning for os, som lever i de sidste dage. Vi vil snart blive vidne til opfyldelsen af de begivenheder, som Kristus viste Johannes, og når Herrens sendebud fremholder disse højtidelige sandheder, må de selv have forståelsen af, at de emner, de behandler, har evighedsbetydning, og de bør søge Gud om Helligåndens dåb, for at de må kunne tale, ikke deres egne ord, men de ord, som gives dem af Gud.    
Åbenbaringens Bog må blive lagt åben for folket. Mange har hørt den fremstillet som en lukket bog; men den er lukket kun for dem, som forkaster lyset og sandheden. De sandheder, den indeholder, skal forkyndes, for at folk må få en anledning til at berede sig for de begivenheder, som så snart vil indtræffe. Den tredje engels budskab må blive fremholdt som det eneste håb om frelse for en fortabt verden.     
De sidste dages vanskeligheder og farer er over os, og i vor virksomhed bør vi advare menneskene om den fare, som truer dem. Undlad ikke at omtale de alvorsfulde begivenheder, som profetien har åbenbaret snart vil finde sted. Vi er Guds sendebud, og vi har ingen tid at spilde. De, som ønsker at være vor Herre Jesu Kristi medarbejdere, vil vise stor interesse for de sandheder, som findes i denne bog. Med pen og mund vil de stræbe efter at klargøre de underfulde ting, som Kristus kom fra Himlen for at åbenbare.   

17 10 1906 The Signs of the Times Værdien af lydighed    
 Når Kristus fik stillet et spørgsmål, var hans svar "Har du ikke læst?" "Hvad siger skriften?" Kristus kunne have besvaret et hvilket som helst kompliceret spørgsmål, som blev stillet ham, men han gjorde det ikke. Han henviste spørgeren til visdommens store forrådshus. Han vidste, at han ikke altid kunne være menneske iblandt dem, og han ønskede at lære dem afhængighed af Ordet. "Søg i skriften" sagde han. Han henviste dem til sit eget inspirerede ord, således at de, når fjenden fristede dem, kunne møde ham med det samme "Der står skrevet" som Han selv havde gjort. På denne måde kumme fjenden afvises, for han har ingen magt over den, som sætter sin lid til Guds Ords vidnesbyrd. Salmisten skriver om Guds ord: Tydes dine ord, så bringer de lys, de giver de enfoldige visdom" Sl 119,130. Det er et lys, som skimmer på et mørkt sted. Idet vi studer er dets sider kommer der lys ind i hjertet, som oplyser vort sind. Ved dette lys, ser vi, det vi bør være.     
Vi kan i ordet se advarsler og løfter, og bag dem alle er Gud. Vi indbydes til at søge dette ord, for hjælp, når vi bringes i vanskelige situationer. Hvis vi ikke tager denne vejviser med på hvert et skridt, spørgende, om dette er Herrens vej, vil vore ord og handlinger blive farvet af selviskhed. Vi vil glemme Gud og vandre på stier, som han ikke havde valgt for os. Guds ord er fuld af værdifulde løfter og brugbare råd. Det er ufejlbarligt; for Gud kan ikke tage fejl. Det er en hjælp i enhver situation og i alle livets omstændigheder, og Gud er bedrøvet, når hans børn vender sig fra det til menneskelig hjælp. Den, som gennem skriften holder forbindelse med Gud, vil blive forædlet og helliggjort.     
Idet han læser det inspirerede ord om vor frelsers kærlighed, vil hans hjerte blive rørt af mildhed og anger. Han vil blive fyldt med et ønske om at blive som sin mester, om at leve et liv i kærlighedens tjeneste. Et stort lys skinnede fra patriarker og profeter. Vidunderlige ord blev talt om Zion, Guds opholdssted. På samme måde ønsker Herren, at lys skal skinne gennem hans efterfølgere i dag. Hvis det gamle testamentes hellige frembar et sådant vidnesbyrd om loyalitet, hvor meget mere skulle vi, som er oplyst af århundredernes lys, ikke stå op og lyse? Profetiernes herligheder har oplyst vor sti. Forbilledet har mødt sit modbillede ved Guds Søns død. Kristus er opstået fra de døde og udråber over den åbne grav "Jeg er opstandelsen og livet " Han har sendt Helligånd til verden for at minde os om alle ting. Ved et mirakel er hans ord blevet bevaret gennem tidsaldrene.     
Ved hans kraft skulle vi så ikke gøre hans ord til vort vedblivende studium, idet vi lærer om Guds hensigt med os. Hvorfor mere ædle? Menneskene fra Bereø havde ord for at være mere ædle end de fra Thessalonika, fordi de modtog ordet med et åbent sind, og søgte i skrifterne dagligt. De søgte ikke skriften for nysgerrighedens skyld, men fordi de ønskede at lære om Kristus. Dagligt sammenlignede de skriftsted med skriftsted; og når de søgte var himmelske væsener ved deres side for at oplyse deres sind og påvirk eders hjerter. Vi må åbne Guds ord med ærbødighed, og med et inderligt ønske om at kende Guds vilje med os. Da vil himmelske engle lede vor søgen. Gud taler til os i sit ord. Vi er i audiens hos den højeste i Guds nærhed. Kristus kommer ind i hjertet. Helligånden viser os det guddommelige. Vi ser yderigere Guds store kærlighed og fylden af hans frelse.     
Vi påskønner mere helt, hans plan om at gøre os til hans medarbejdere. Vi drages til at synes om Guds planer. Hans hemmeligheder er i os og han viser os sin pagt. Kristi liv, som giver liv til verden, er i hans ord. Det var ved sit ord, at Kristus helbredte sygdom og drev onde ånder bort. Med sit ord stillede han stormen på søen og oprejste de døde. Folk bragte vidnesbyrd om, at der var kraft i hans ord. Han talte Guds ord, som han havde talt gennem alle profeter og lærere i det gamle testamente. Hele bibelen er en manifestation af Kristus, og frelseren ønsker at grundlægge sine efterfølgeres tro på sit ord. Når hans synlige tilstedeværelse skulle trækkes tilbage, skulle ordet være deres kraftkilde. Ligesom deres mester skulle de "leve af ethvert ord, der udgår fra Guds mund."   

1 05 1907 The Signs of the Times Kan gøre os viis på frelsen   
 <b>Hvordan studeres bibelen.</b><br>Gives ved Guds inspiration," "kan gøre os kloge på frelse," gøre at " Guds-mennesket kan blive fuldt beredt, vel skikket til al god gerning " - bøgernes bog har de højeste krav på vor ærbødige opmærksomhed. Et overfladisk studium af Guds ord, kan ikke møde de krav det har på os, ejheller berige os med den hjælp der er lovet. Vi bør søge at lære de sande ords fulde betydning, og drikke dybt af de hellige oraklers ånd.    
Læses der dagligt et vis antal kapitler, eller sætter sig for at huske et vist antal skriftsteder udenad, uden at tænke nøje over tekstens betydning, vil det kun gavne lidt. Studeres der over en passage, indtil betydningen står klart for én og dets fortælling om frelsesplanen er tydelig, er det af større værdi end at gennemlæse mangle kapitler uden noget bestemt formel for øje og uden der opnås en tydelig belæring.    
Vi kan ikke få visdom fra Guds ord uden at give studiet alvorlig og bønnelig opmærksomhed. Det er rigtigt at nogle dele af Skriften faktisk er for tydelig til at kunne misforstå; men der er mange dele, hvis mening ikke kan ses med et glimt; for sandheden ligger ikke lige ved overfladen. For at kunne forstå betydningen af sådanne passager, må skriftsted sammenlignes med skriftsted; det må ransages omhyggeligt og tænkes over det under bøn. Sådanne studier vil betale sig rigt. Ligesom minearbejderen opdager dyrebare metalårer skjult under jordens over flade, ligeså vil han også udholdende ransage Guds ord, som efter skjulte sandheder, finder den største værdi, som er skjult fra den ryggesløse søger.    
Du må grave i sandhedens mine indtil du finder dens største skatte, og sammenligne skriftsted med skriftsted, kan du finde tekstens sande betydning. Men hvis du ikke gør Guds ords hellige lære til dit livs regel og vejleder, vil sandheden være intet for dig. Sandheden har kun virkning når den føres ud i det praktiske liv. Hvis Guds ord fordømmer nogle vaner du har givet efter for, en følelse du har næret, en ønd du har udvist, så vend dig ikke fra Guds ord, men vend dig bort fra dine onde gerninger, og lad Jesus rense og helliggøre dit hjerte. Bekend dine fejl, og forlad dem helt og beslutsomt, tror på Guds løfter, og vis din tro ved dine gerninger. Hvis bibelens sandhed indvæves i det praktiske liv, vil de føre tankerne op fra det jordiske og lave. De som velbevandret i skrifterne, vil være mænd og kvinder som udøver en ophøjende indflydelse.    
Når der søges efter Himmelsk-åbenbarede sandheder, bringes Guds Ånd i tæt forbindelse med ham der søger Skrifterne oprigtigt. En forståelse af Guds åbenbarede vilje udvider horisonten, udvider, ophøjer og beriger tankerne med ny livskraft, og sætter evnerne i forbindelse med forbløffende sandhed. Intet studium er bedre til at give sindet energi, og styrker forstanden, end studiet af Guds ord. Ingen anden bog virker så stærkt i ophøjende tanker, og giver evnerne livskraft, som bibelen er, som indeholder de mest forædlende sandheder. Hvis Guds ord blev studeret som det burde, ville vi se tankesindets bredde, målrettethed, karakteradel, som det sjældent ses for tiden.  

12 08 1908 The Signs of the Times Guds nåde*   
 Guds nåde er evangeliets grundtema. Guds nåde er åbenbarelsen af hans kærlighed - en kærlighed, der gør det muligt for faldne mennesker at blive frelst i Jesus Kristus, og som gør det muligt for mennesker og Gud at samarbejde.    
Det var ikke, fordi vi først elskede ham, at Kristus elskede os, nej han døde for os, mens vi endnu var syndere (Rom 5,S). Han behandler os ikke, som vi fortjener. Vore synder fortjener at fordømmes, men han fordømmer os ikke. År efter år har han båret over med vor svaghed og uvidenhed, vor utaknemmelighed og stivsind. Vi har gået vore egne veje, vore hjerter er hårde, og vi har forsømt hans ord, men alligevel rækker han hånden ud mod os.    
Tænk, hvad det kostede Faderen og Sønnen at gøre det muligt for os at blive frelst ved hans barmhjertige nåde' Kristus steg ned fra sin høje stilling, som leder i himlen. Han lagde sin kongelige dragt og krone fra sig, gemte sin guddommelighed i en menneskelig skikkelse og korn til vor jord. Han boede iblandt os, så mænd og kvinder kunne få nåde til at sejre, som han sejrede. Adams ulydighed, da han troede på Satans løgn, kostede Guds søn livet, men til trods for den store og ufattelige pris, skinner Guds kærlighed og godhed endnu klarere, end da han havde skabt verden. "Men loven kom til, for at faldet skulle blive større; og blev synden større, er nåden blevet så meget desto større" (Rom 5,20).    
Ved Jesus Kristus holder vor Herre hele dagen sin hånd frem, og indbyder de syndige og faldne. Han tager imod alle. Alle er velkomne. Han glæder sig over at kunne tilgive selv de største syndere. Han griber byttet fra den stærke, han sætter fanger fri, han river branden ud af ilden. Han sænker sin barmhjertigheds guldkæde ned i menneskets dybeste elendighed og løber den op, der er faldet allerdybest i synd og elendighed.     
Hvert eneste menneske genstand for kærlig interesse fra Ham, der gav sit liv, for at kunne bringe mennesker tilbage til Gud. Skyldige og hjælpeløse sjæle, der ellers ville blive ødelagt af Satans fælder, bliver genstand for lige så stor omhu, som når hyrden tager sig af fårene, der er i hans varetægt.    
Frelserens eksempel viser standarden for vort arbejde for dem, der fristes og gør fejl. Vi må vise andre den samme interesse og ømhed, som han har vist os. Han sagde: "I skal elske hinanden, ligesom jeg har elsket jer" Joh 15, 12). Hvis Jesus bor i os, må vi vise hans uselviske kærlighed mod alle, som vi møder på vor vej. Når vi ser mænd og kvinder, der har brug for sympati og hjælp, skal vi ikke spørge: "Er de værdige?" men "Hvordan kan jeg hjælpe dem?"    
Kristi underfulde eksempel, den enestående ømhed han viste for de undertryktes følelser og hans glæde over dem, der frydede sig i hans kærlighed, vil altid betyde meget for karakterudviklingen hos dem, der oprigtigt følger ham. De lærer af ham og viser rigelig sympati. Med venlige ord og gerninger forsøger de at jævne vejen for trætte ben. Meget, som nu synes uoverkommeligt, kan klares ved den Guds nåde, som kommer til syne i menneskers godhed og kærlighed. Selvfornægtelse bliver til en livslov.    
Det er Kristi ønske at hans børn skal nå dette sted. Han længes efter at åbenbare dem hans nådes rigdomme. Han siger til dem: "Vær derfor fuldkomne ligesom jeres himmelske fader er fuldkomne." Og han siger dette fordi han ved at det er muligt for dem at nå til fuldkommenhed. Det liv som han har levet i denne verden, kan de leve. Han møder fjenden på egen hånd, ligesom de måtte måde ham. Han beder om og modtager kraft der sætter ham i stand til at overvinde konflikten. Og dem som vandrer på Guds veje har den samme kraft. De samme engle som tjente Kristus, skal tjene dem som skal være frelsens arvinger.      
Det er vor karakter og vore erfaringer, der afgør vor indflydelse over andre. Vi må mærke Guds nåde i vore hjerter og vore liv for at kunne overbevise andre om dens kraft. Det evangelium, som vi forkynder for at frelse sjæle, må være det samme evangelium, som frelser vore egne sjæle. Man kan kun påvirke en skeptisk verden, når vi selv har en levende tro på Kristus, som vor frelser. Hvis vi skal drage syndere ud fra den rivende strøm, må vore fødder være fast plantet på klippen, som er Jesus Kristus.    
Kristentroens adelsmærke er ikke noget ydre tegn. Det er ikke et påhængt kors eller en krone, der afslører menneskets forbindelse med Gud. Det er hans nåde, som den kommer til syne, når karakteren forvandles, der vil overbevise verden om, at Gud har sendt sin søn for at frelse den. Ingen indflydelse, der kan omgive et menneske, er så stærk som indflydelsen fra et uselvisk liv. Det kraftigste argument for evangeliet er en elskelig og kærlig kristen.    
Enhver, der får del i Herrens nåde, får også et arbejde at gøre for andre. Guds nåde - i al dens styrke og fylde - er lovet dem, der går ind i hans tjeneste. Den kærlighed de modtager fra Jesus, skal de vise overfor andre. Lad os granske Kristi liv, tale om ham, og se ham tydeligere og tydeligere. Lad os tage imod hans nåde og de velsignelser han tilbyder os. Det vil give os noget, vi kan bruge til at hjælpe andre. Det, der er godt i verden, vil blive styrket gennem vore ord og vort nærvær, og det, der er ondt, vil fremstå som det, det er.  

8 03 1910 The Signs of the Times Helligåndens virke under omvendelse   
 Med en bekostning, hvis størrelse ikke kan beskrives, har Gud gjort det muligt for menneskene at udvikle en kristelig karakter. De, som er blevet påvirket af den hellige skrift som Guds tale til dem og ønsker at følge dens undervisning, skal daglig lære, daglig modtage den åndelige iver og kraft, som enhver sand troende kan erholde formedelst Helligåndens gave.     
Helligånden er et virksomt, uafhængigt redskab. Gud benytter sin Ånd efter sit eget velbehag, og mennesketanken, menneskelige meninger og menneskelige metoder kan lige så lidt sætte grænser for dens virkning eller foreskrive, gennem hvilke redskaber den skal ytre sig,som man kan sige til vinden: "Jeg befaler dig at blæse i en vis retning og at optræde sådan og sådan." Ligesom vinden bevæger sig frem i sin styrke og bøjer og bryder de høje træer, der står i dens vej, således påvirker Helligånden menneskehjertet, og ingen dødelig kan sætte grænser for dens virken.    
<b>Født ovenfra</b><br>Da Nikodemus, som var en stor lærer i Israel, hin nat havde en samtale med Mesteren på Oliebjerget, fremholdt Jesus for ham, hvad omvendelse betyder, når han sagde: "Sandelig, sandelig siger jeg dig: Den, der ikke bliver født på ny, kan ikke se Guds rige." Joh 3,3.    
I forbavselse sagde Nikodemus: "Hvordan kan et menneske fødes, når det er gammelt?" Her viste den jødiske øverste sin vantro, men Jesus svarede: "Sandelig, sandelig siger jeg dig: Den, der ikke bliver født af vand og ånd, kan ikke komme ind i Guds rige." 5. vers. "Du skal ikke undre dig over, at jeg sagde til dig: I må fødes på ny. Vinden blæser, hvorhen den vil, og du hører den suse, men du ved ikke, hvor den kommer fra, og hvor den farer hen. Sådan er det med enhver, som er født af Ånden." 7-8. vers.    
Forbavset og forundret sagde Nikodemus: "Hvordan kan det gå til?" Jesus svarede: "Du er lærer i Israel og forstår ikke det?" En lærer, en af de vise, en mand, som mente, at han kunne forstå religionens hemmeligheder, men dog snublede over læren om omvendelse!    
Nikodemus var ikke villig til at indrømme sandheden, fordi han ikke kunne forstå alt i forbindelse med den måde, hvorpå Guds kraft virkede;  og dog anerkendte han mange af naturens foreteelser, som han jo heller ikke kunne forklare eller endog blot fatte. Lig andre mennesker til enhver anden tid fæstede han sig mere ved former og nøjagtige ceremonier og betragtede dem som mere væsentlig i religion end Guds Ånds dybe virkning på menneskehjertet.    
Jesus vedblev: "Det, der er født af kødet, er kød, og det, der er født af Ånden, er ånd." 6. vers. Af naturen er hjertet ondt. "Hvem kan gøre det urene rent? Ikke én!" Job 14,4. Ingen menneskelig opfindelse kan tilvejebringe et lægemiddel for synden. "Kødets sans er ikke Guds lov underdanig og kan heller ikke være det." Af hjertet udgår onde tanker, mord, hor, skørlevned, tyveri, falsk vidnesbyrd, bespottelser. Hjertets kilde må blive renset, førend strømmen, som udgår derfra, kan blive renset. Den, der blot har en lovmæssig kristendom, en form af gudsfrygt, er ikke på frelsens vej. Den kristnes liv er ikke en forandring eller en forbedring af det gamle liv, men en forvandling af selve hans natur. Han selv og synden må dø, og et fuldstændigt nyt liv må åbenbare sig. Dette kan alene ske ved Guds Ånds virkning.    
<b>En usynlig medarbejder</b><br>Jesus påpegede for Nikodemus, at selv om han ikke kunne se vinden, så kunne han dog se dens virkning. Kraften, der virkede, var ikke synlig for øjet; man kunne ikke sige, hvorfra den kom, eller hvor den gik hen. Man kunne ikke påvise, af hvilke love den beherskedes; men man kunne se de virkninger, som den frembragte. Således kunne det også ske, at denne Israels lærer aldrig ville kunne forklare omvendelsesværket; men han ville kunne se dets virkninger. Ingen menneskeforstand, ingen dygtighed, som selv de lærdeste måtte være i besiddelse af, kan beskrive eller forklare Helligåndens virkning på menneskenes sind og karakter, men man kan se følgerne deraf på vedkommendes liv og vandel.    
Guds Ånd viser sig på forskellig måde hos de forskellige personer. Under påvirkning af denne kraft vil nogen bæve for Guds ord. Deres overbevisning bliver så stærk, at hjertes følelser synes at komme i heftig bevægelse, og de falder fuldstændig sammen under den overbevisende kraft, som ledsager sandheden.    
Når Herren taler syndernes forladelse til en sådan bodfærdig sjæl, bliver vedkommende fuld af iver, fuld af kærlighed til Gud, fuld af alvor og kraft, og den livgivende Ånd, som han har modtaget, kan ikke holdes nede. Kristus er i ham som en kilde af vand, der udvælder til evigt liv. Hans kærlighed er lige så dyb og brændende, som hans nød og sjæleangst var før. Hans sjæl åbnes ligesom kilderne i afgrundens dyb, og han udsender sin tak og sin lovsang, sin pris og sin glæde, indtil de himmelske harper genlyder af glæden med ham. Han har noget bestemt at fortælle andre, og dette fremholder han ikke på nogen ubestemt, almindelig måde. Han er blevet genløst ved Jesu Kristi fortjenester, og hans hele væsen er gennemtrængt af erkendelsen af Guds frelse.    
Andre ledes til Kristus på en mere stille måde. Mennesker, som har været døde i overtrædelser og synder, bliver overbeviste og omvendte ved Åndens virkning. Den tankeløse og ustyrlige bliver alvorlig. De forhærdede omvender sig fra deres synder, og de vantroende bringes til troen. Spilleren, drankeren eller den udsvævende bliver stille, ædruelig og ren. Den genstridige og hårdnakkede bliver ydmyg og Kristus lig.    
Når vi ser disse forandringer i karakter, kan vi være forvissede om, at Guds forvandlende kraft har omdannet hele mennesket. Vi så ikke Helligånden, men vi så de synlige udslag af dens virken i den forandring, som indtrådte hos dem, der før var forhærdede, genstridige syndere.    
Helligånden påvirker menneskehjertet, indtil det bliver overbevist om Guds kraft, og enhver åndelig evne styrkes til målbevidst handling. I sjælen foregår et dybtgående og grundigt værk, som verden ikke kan se. De, som ikke ved, hvad det er at have erfaret de ting, som hører Gud til, og som ikke ved, hvad det vil sige at være retfærdiggjort ved tro, og ikke har Åndens vidnesbyrd om, at Jesus Kristus har antaget dem - sådanne behøver at blive født på ny.    
<b>Kun ved erfaring</b><br>Hvad kan verden vel vide om den kristnes erfaring? Visselig intet. "Hvis ikke I spiser Menneskesønnens kød og drikker hans blod, har I ikke liv i jer." Joh 6,53. De, som ikke blot hører, men gør Kristi ord, vil i deres karakter åbenbare det værk, Helligånden udfører i deres hjerter. Følgen af dette værk kommer til syne i den udvortes handling.    
Dersom en, der daglig har samfund med Gud, viger af fra vejen, og dersom han for et øjeblik undlader at have blikket fæstet ufravendt på Kristus, så er det ikke, fordi han synder med forsæt; thi når han ser sin fejltagelse, fæster han atter blikket på Jesus, og dette, at han har begået en fejl, gør ham ikke mindre dyrebar for Gud. Når han bliver irettesat for sin fejltagelse, lærer han noget af sin Frelsers ord, forvandler sit fejltrin til en sejr og passer på, at han ikke atter lader sig forføre.    
En kristen kan ikke tjene verden eller give efter for det krav, som måtte blive stillet til ham fra noget hold om at fornægte Kristus, vanære Gud eller vise ulydighed mod hans hellige lov. Den kristne må overgive sig uden forbehold til Gud som hans løskøbte ejendom.    
Den kristnes liv er skjult med Kristus i Gud, og Gud anerkender dem, der hører ham til, idet han siger: "I er mine vidner." De er vidnesbyrd om, at Guds kraft påvirker deres hjerter og bestemmer deres vandel. Deres ord viser, at Ånden påvirker det indvortes menneske, så at de, der omgås dem, bliver overbevist om, at Kristus er deres mønster. De, som i sandhed elsker Gud, har det indvortes bevis på, at Gud elsker dem. De har samfund med Kristus, og deres hjerter opvarmes med brændende kærlighed til ham. Gud kalder dem sine og vil vise dem særskilt gunst, sættende dem i stand til at blive fuldkomne i Kristus og mere end sejre ved ham, som har elsket dem.  

12 09 1911 The Signs of the Times Håb for den angrende   
 Kristus kom for at åbenbare Guds kærlighed til verden og for at drage alle mennesker til sig selv. Han sagde: "Og jeg, når jeg bliver ophøjet, vil jeg drage alle mennesker til mig." Det første skridt til frelse er at følge Kristi kærligheds dragende kraft. Gud sender budskab efter budskab til menneskene for at lede dem til omvendelse, at han må kunne tilgive dem deres synder. Skal man nægte at omvende sig? Skal hans formaninger lyde forgæves? Skal man overse hans miskundhed og fuldstændig forkaste hans kærlighed? Hvis man gør, så afskærer man sig fra det middel, igennem hvilket man kan opnå evigt liv; thi Gud kan kun tilgive den bodfærdige. Ved åbenbarelsen af sin kærlighed og ved Åndens indtrængende kalden søger han at lede menneskene til omvendelse! thi omvendelse er en Guds gave, og den, hvem han tilgiver, gør han først bodfærdig. Den største glæde, som menneskene kan nyde, erholder de ved oprigtig anger og omvendelse fra overtrædelse af Guds lov og ved troen på Kristus som synderens Frelser og talsmand. Kristus drager på menneskene ved at åbenbare sin kærlighed og den glæde, som syndsforladelse medfører. Dersom de adlyder hans stemme og overgiver deres hjerter til ham, så vil han lede dem fremad skridt for skridt til en fuld kundskab om Frelseren, og dette er det evige liv.    
Kristus kom for at åbenbare for synderen Guds retfærdighed og kærlighed, at han måtte kunne give Israel omvendelse og syndernes forladelse. Når synderen ser Kristus ophøjet på korset, lidende for overtrædernes synd og syndens straf, og når han ser, hvor modbydelig synder er i Guds øjne, således som det kommer til syne i den forsmædelige død på korset, og han endelig begynder at fatte Guds kærlighed til den faldne slægt, så ledes han til omvendelse fra sin overtrædelse af den lov, som er hellig, retfærdig og god. Han øver tro på Kristus, fordi Frelseren er blevet hans stedfortræder, hans sikkerhed, hans talsmand og den, som udgør midtpunktet i hele hans liv. Mod den bodfærdige synder vil Gud vise sin nåde og sin sandhed og skænke ham sin tilgivelse og kærlighed.    
Men Satan vil ikke tillade en eneste sjæl at løsrive sig fra syndens fangenskab, dersom han på nogen mulig måde kan forhindre det. Til trods for at hele Himlen blev skænket i denne ene store gave - thi da Gud gav sin Søn, skænkede han Himlens største gave, og Himlens skatte står til vor rådighed - så vil fjenden dog søge at fremstille Gud for den bodfærdige sjæl som en streng og uforsonlig herre, der ikke er villig til at tilgive overtræderen. Jeg har fra tid til anden modtaget breve fra sådanne, som var fortvivlede over deres synder. En og anden har skrevet: "Jeg frygter for, at jeg er udenfor al hjælp. Mon der er håb for mig?" Til disse betyngede sjæle lyder budskabet: "Håb på Gud! Faderen har brød nok til alle - stå op og gå til din Fader! Han vil møde dig langt borte. Han vil skænke dig sin kærlighed og sin barmhjertighed."    
Når fjenden kommer ind som en flod og søger at overvælde dig med tanken om dine synder, så sig til ham: "Jeg ved, at jeg er en synder. Hvis jeg ikke var, så kunne jeg ikke gå til Frelseren; thi han siger: "Jeg er ikke kommet at kalde retfærdige, men syndere til omvendelse." Og fordi jeg er en synder, er jeg berettiget til at komme til Kristus. Jeg er syndig og besmittet, men han har lidt ydmygelse og død og båret den forbandelse, som hører mig til. Jeg kommer. Jeg tror. Jeg griber hans sikre løfte: Hvo som tror på ham, skal ikke fortabes, men have evigt liv."     
Vil den, der i bodfærdighed taler således, blive bortvist? Nej aldrig! Kristi lidelse og død er beviset for hans uransagelige kærlighed til menneskene. Han både vil og kan frelse til det yderste alle dem, der kommer til Gud ved ham.    
Så kom da til Gud som det lille barn og fremstil dig for ham som den, der er i behov af hans nåde! Thi vi behøver ikke at stige op til himlen for at bringe Jesus ned eller fare ned i det dybe for at hente ham op; han er os altid nær. Han siger: "Se, jeg står for døren og banker." Åb 3,20. Hvor villig er ikke Kristus til at tage plads i sjælens tempel, dersom vi vil tillade ham! Han fremstilles som den, der venter og står og banker på hjertets dør. Hvorfor træder han da ikke ind? Det er, fordi kærlighed til synden har tillukket hjertets dør. Så snart vi er villige til at give afkald på synden og anerkende vor skyld, så er skranken imellem sjælen og Frelseren nedbrudt.   

01 10 1852 Youth Instructor Den nye jords skønheder*   
 Kære venner: Ved afslutningen af artiklen i sidste nummer af Youths Instruktor skrev jeg at jeg ville fortælle jer noget om den nye jords skønhed i den næste artikel og nu agter jeg at opfylde mit løfte.    
Guds vidunderlige stad har tolv porte besat med de mest vidunderlige perler. Den har også tolv grundstene i forskellige farver. Gaderne i byen er af rent guld. Guds trone er i denne by og en ren og smuk flod vælder ud derfra klar som krystal. De hellige vil kunne drikke frit af denne livets flods helsebringende vand.    
Livets træ står på begge sider af denne smukke flod. De frelste hellige som har elsket Gud og holdt hans bud her vil gå ind gennem denne bys porte og vil også have retmæssig adgang til livets træ. De vil frit kunne spise af det, som også vore første forældre gjorde før deres fald. Bladene fra dette udødelige træ vil være til nationernes helse. Alle deres smerter vil da forsvinde. De vil aldrig mere føle sygdom sorg eller død for livets træs blade har helet dem. Jesus vil så se på sin sjæls kvaler og være tilfreds når de frelste som har været underlagt sorg slid og fortvivlelse som har stønnet under forbandelsen er samlet om dette livets træ for at spise af dets udødelige frugt som vore første forældre ved at bryde Guds bud mistede al ret til. Der vil ikke være nogen fare for at de mister retten til livets træ igen for han der fristede vore første forældre vil være udslettet af den anden død.    
Alle ansigter vil reflektere deres frelsers billede. Der vil ikke være nogle med bange plagede ansigtet men alle vil være lyse og smilende i pletfri renhed. Englene vil være der og også de oprejste hellige og martyrerne og bedst af alt det som vil glæde os mest vor vidunderlige frelser som led og døde for at vil skulle opleve den lykke og frihed der vil være der. Hans herlige ansigt vil skinne klarere end solen og oplyse den herlige by og reflektere herlighed overalt.    
Der vil være børn. De vil aldrig skændes eller være uenige. Deres kærlighed vil være varm og hellig. De vil også have kroner af guld på deres hoveder og harper i deres hænder. Deres små ansigter som vi her så ofte så plagede og forpinte vil stråle af hellig glæde der udtrykker fuldkommen frihed og lykke. De vil i barnlig renhed udtrykke deres forundren og tilfredshed medens de betragter alle de nye smukke ting omkring sig. De vil se hen til deres velsignede frelser som har givet sig selv for dem og i beundring for og kærlighed til ham som smiler til dem vil de opløfte deres stemmer og synge til hans pris og ære medens de føler og oplever hans den uforlignelige dybde af frelserens kærlighed.    
Denne jord kære børn vil blive renset med ild og vil den blive meget smukkere. Græsset vil være levende grønt og vil aldrig visne. Der vil være roser og liljer og alle slags blomster som aldrig vil blegne eller visne eller miste deres duft eller skønhed.    
Løven som vi frygter så meget her vil til den tid ligge sammen med lammet og alt på den nye jord vil være fred og harmoni. Træerne på den nye jord vil være høje og uden deformeteringer.    
De hellige vil have herlige kroner på deres hoveder og guldharper i deres hænder. De vil spille på deres gyldne harper og synge om frigørende kærlighed og spille for Gud. Deres prøvelser og lidelser i denne verden vil være glemt i den nye jords herlighed og de vil altid have Jesu anerkendende smil og deres lykke vil være fuldkommen. Der vil være herlighed hele vejen rundt.    
Kære børn de helliges fremtidige hjem vil være overmåde herligt vil du stræbe efter at komme der? Lad dit sind dvæle ved himmelens herlighed for det er trygt at gøre det vil bringe fast glæde og vil gøre dig himmelsindet. Hvis du har prøvelser her og føler dig ensom så se væk fra denne verden se hen til himmelens lyse herlighed. Sæt din lid til himmelske glæder vil du ikke føle dette livs prøvelser og skuffelser så meget for du vil føle at du har et hjem i herlighed en krone en harpe og en elskelig frelser der. Stræb efter denne velsignede arv som Gud har lovet dem der elsker ham og som holder hans bud.  

01 04 1854 Youth Instructor Han vil komme igen   
 Jesus kommer! Han vil besøge denne verden igen, men ikke som ved hans første komme, at blive foragtet, hånet og hadet, og få sit hoved gennemboret med en tornekrone, og få søm naglet igennem hans dyrebare hænder og fødder. Idet de naglede ham til korset, hvilken smerte led denne hellige lidelsesmand ikke have udholdt. Alligevel var hans legemlige lidelser så små i sammenligning med den pinslerne i hans ånd, da byrden af hele verdens synder var på ham, som fik han til at udbryde: Min Gud, min Gud, hvorfor har du forladt mig? For vore synders skyld udholdt Guds søn alt dette.    
Jesus kommer! Men ikke for at være den sagtmodige lidende Lærer han en gang var. Da påtog han sig vor natur, og følte med hele den lidende menneskehed, lyttede til deres lidelsesfulde beretninger, og udjævnede deres lidelser, helbredte deres sygdomme, tilgav deres synder, fik den synkende og vansmægtende til at håbe. For ved at gøre andre godt kunne de onde farisæere ikke tåle Jesus i blandt dem. Hans hellige, selvfornægtende liv irettesatte hele tiden deres begærlige og uhellige liv. Og fordi manges sind blev vendt til denne nye og velsignede lærer, og de troede at han var Guds Søn, frygtede farisæerne at de ikke kunne modtage så meget ære, og de sagde han ikke skulle leve, og råbte ud: bort med ham, korsfæst ham, korsfæst ham!    
Men medens Guds søn blev såret, knust og slået for vore overtrædelser og synder, overvågede hele himlen dette sceneri, og enhver harpe blev tavs medens Faderens Elskede led. Han døde på Golgatas kors - Engle var vidne til det. Han blev lagt i Josefs nye grav, og en tung sten blev rullet for gravstedets dyr, og en vagt sat omkring den for at passe på. Men myriader af engle, klare og stærke, vågede over hans hvilested, og på et bestemt tidspunkt, fik en af dem ordre til at "vælte os stenen fra indgangen til graven?" Og hvad kunne disse vogtere gøre? Svage mænd! Lige før havde de leet af det, og hånet verdens Frelser, idet han hang på korset; men nu fik en engels tilstedeværelse dem til at blive "som døde mænd." Graven kunne ikke længere holde Jesus, og han stod op fra døde og viste sig for sine sørgende disciple, og trøstede dem. Han blev hos dem i fyrre dage, for at velsigne, opmuntre og styrke dem, og så blev de taget op til himlen - en sky tog ham, som de elskede så meget, bort gra deres øjne. Og idet de stod og stirrede op imod himlen, da han blev taget bort fra dem, stod to mænd [engle] i hvide klæder hos dem, og spurgte hvorfor de stod og stirrede op imod himlen. Disse engle sagde: "Denne Jesus, som er optaget fra jer til Himmelen, han skal komme igen på samme måde, som I har set ham fare til Himmelen." I virkeligheden var dette løfte dyrebaret for de sørgende disciple, som atter skulle se Jesus, som var så højt elskede af dem alle. Dette løfte er også dyrebart for enhver sand Kristi efterfølger. Ingen, der virkelig elsker Jesus, beklager at han kommer igen. Efterhånden som Menneskesønnens komme nærmer sig, vil alle Jesu virkelige venner se frem til det med glæde og forventning og vil søge at blive fuldstændig beredt til at se ham, som de elsker af hele deres hjerte, og som døde for at forløse dem.    
 "Jesus kommer! Men ikke for at lytte til menneskenes beklagelser eller for at høre den skyldige synder bekende sine synder og for at bekendtgøre hans synders forladelse; for enhvers sag er da afgjort til liv eller død. De, der har levet i synd, vedbliver for stedse at være syndere. De, der har bekendt deres synder for Jesus i helligdommen og er blevet ven med ham og har glædet sig til hans tilsynekomst, får tilgivelse for alle deres synder. De har renset deres sjæle ""i lydighed imod sandheden"" og forbliver i al fremtid rene og hellige."    
Jesus kommer, som han for til Himmelen, men med større pragt. Han kommer i sin Faders herlighed, og alle de hellige engle følger ham. Nu gennemborer en grusom tornekrone ikke hans hellige tindinger men der er anbragt en strålende herlig krone på hans hellige pande. Nu fremstår han ikke som smerternes mand, som er kendt med sygdom. Hans ansigt lyser klarere end middagssolen. Han bærer ikke en almindelig kjortel uden sammensyninger men en klædning, som er hvidere end sne, så blændende er den.    
Jesus kommer! Men ikke for at regere som en verdslig fyrste. Han opvækker de retfærdige døde, forvandler de levende hellige til herlig udødelighed, og sammen med de hellige overtager han alle riger under himmelen. Dette rige ophører aldrig. Da bliver de, som har ventet på Jesus med tålmodighed, ligesom han.    
Hvis en enkelt engel fra Himmelen fik det romerske vagtmandskab til at falde om som døde, hvordan kan så alle de vanhellige, der ikke er beredt, tåle synet og leve, når de ser Jesus komme i sin Faders herlighed i følge med titusinder af engle? O, hvordan kan syndere tåle dette syn! De vil råbe til klipperne og bjergene om at falde over dem for at skjule dem for ham, som sidder på tronen, og for Lammets vrede.    
Kære unge læser, bered dig grundigt til at møde Jesus, så at du, når han kommer, kan råbe med glæde: "Se, her er vor Gud, som vi biede på, og som frelste os." Da får du evigt liv og du får del med Kristus i hans herlighed, og du vil altid høre hans herlige bifaldende stemme og se hans smukke person.<p align=center>E. G. W.</p>    

01 03 1872 Youth Instructor Kristi liv. - nr. 1.   
 De første tredive år af Jesu liv blev tilbragt i den ugudelige by Nazareth. Indbyggerne i denne by var blevet til et ordsprog på grund af deres ondskab; derfor stillede Nathanael spørgsmålet: kan noget godt være fra Nazareth? Evangelisterne siger kun meget lidt om den første del af Kristi liv. Med undtagelse af en kort skildring af hans tur med forældrene til Jerusalem er der kun nævnt dette ene udtryk: men barnet voksede og blev stærkt og blev fuldt af visdom; og Guds nåde var over det.    
Kristus er vort eksempel i alle ting. Ved Guds ledelse tilbragte han den største del af sit liv i Nazareth, hvor indbyggernes karaktertræk var af en sådan beskaffenhed at han stadig var udsat for fristelser hvorfor det var nødvendigt for ham at søge beskyttelse for at kunne forblive ren og pletfri midt imellem så megen synd og ondskab. Kristus valgte ikke selv dette sted. Hans himmelske fader valgte stedet til ham, for at hans karakter kunde blive undersøgt og prøvet på mange forskellige måder. Kristi liv var således også i hans ungdomstid genstand for svære prøver, vanskeligheder og kampe for at han kunde udvikle den fuldkomne karakter, der gør ham til et fuldkomment eksempel for børn, unge og voksne.    
Børn og unge må ofte leve på steder, hvor deres omgivelser ikke er fordelagtige for en kristen. Derfor giver de ret ofte efter for fristelser og siger som undskyldning for at fortsætte på syndens vej, at deres omgivelser var ugunstige. Jesus foretrak tilbagetrukkethed, og ved et flittigt liv, der stadig gav ham noget at beskæftige sig med, gav han ikke fristelserne nogen anledninger, men holdt sig højt hævet over deres selskab, hvis indflydelse var af ødelæggende art. Kristus måtte vandre på fuldt så ujævne veje, som børn eller unge nogen sinde vil komme til at betræde. Der var ikke blevet tilskikket ham et liv i overflod og dovenskab. Hans forældre var fattige og var afhængige af det daglige slid for at kunne skaffe sig et udkomme. Derfor levede Jesus et liv i fattigdom, selvforsagelse og savn. Sammen med forældrene levede han et stræbsomt liv.    
Ingen vil blive bedt om at udvikle en kristen karakter under så ugunstige forhold, som dem vor frelser var stillet under. Den kendsgerning, at Kristus levede tredive år i Nazareth, hvorfra mange mente, at det var et under, at noget godt kunde komme, er en irettesættelse til den ungdom, der mener, at deres religiøse karakter må stå i forhold til omstændighederne. Dersom unge menneskers omgivelser er ubehagelige og virkelig dårlige, vil mange benytte dette som en undskyldning for ikke at have udviklet en kristelig karakter. Kristi eksempel vil tilbagevise den idé, at hans efterfølgere er afhængige af sted, held eller velstand, for at kunne leve et udadleligt liv. Kristus ønskede at lære dem, at deres troskab kunde gøre en hvilken som helst by eller stilling, hvor de ved Guds ledelse er blevet anbragt, agtværdig, om den end er aldrig så ringe.    
Kristi liv var baseret på at vise, at renhed, bestemthed og troskab mod principper ikke er afhængige af et liv, befriet for vanskeligheder, fattigdom og modgang. De prøvelser og savn, som mange unge beklager sig over, udholdt Kristus uden klage, og det er netop den slags prøvende erfaringer, ungdommen behøver, idet de vil give dem en karakterens fasthed og gøre dem lig Kristus, så stærke, at de kan modstå fristelser. Dersom de fjerner sig fra sådanne menneskers indflydelse, der vil lede dem på afveje og ødelægge deres moral vil de ikke blive overvundet af satans anslag. Ved daglig bøn til Gud vil de få visdom og nåde fra ham til at tåle livets kampe og genvordigheder og til sidst blive sejrvindere. Et trofast og ædelt sind kan kun vedligeholdes ved vågen og bøn. Kristi liv var et eksempel på udholdende energi, som ikke lod sig svække af forsmædelse, spot, savn eller vanskeligheder.    
Således skulle det være med ungdommen. Dersom vanskeligheder ophober sig på deres vej, bør de vide, at Gud prøver deres troskab og i samme grad som de vedligeholder deres karakters renhed til trods for vanskeligheder, vil deres styrke, fasthed og udholdenhed forøges og de vil blive stærke i ånden.  

01 04 1873 Youth Instructor Kristi liv. - Nr. 5   
 Nogle kan tro at Kristus, fordi han var Guds søn, ikke fik de fristelser som nutidens børn får. Skriften siger at han blev fristet på alle måde som vi fristes. Og Satan rettede hårdere angreb mod Kristus, end han nogensinde vil rette mod os. Der stod meget på spil for ham: om Kristus eller han selv skulle blive sejrherre! Hvis Kristus modstod hans stærkeste fristelser, og det ikke lykkedes for Satan at få ham til at synde, vidste han, at han måtte opgive sit herredømme og til sidst blive straffet med evig tilintetgørelse. Derfor arbejdede Satan med mægtig kraft for at få Kristus til at begå en forkert handling, for så ville han have fordelen på sin side.     
Nej børn, I kan aldrig blive fristet på en så afgørende og grusom måde, som vor Frelser blev det. Satan var hvert eneste øjeblik på hans vej. Kristus fik sin kraft gennem bøn. Han påtog sig menneskelighed, og han bar vore svagheder og blev til synd for os. Kristus trak sig tilbage til bjergenes eller skovenes ensomhed hvor han lukkede verden og alt andet ude. Han var ene med sin Fader. Han udøste sin sjæl i inderlig bøn og bestræbte si: af al magt på at få hjælp fra den Almægtige. Når der ventede ham nye og store prøvelser, plejede han at søge bort til bjergenes ensomhed og tilbringe hele natten i bøn til sin himmelske Fader.    
Når Kristus er vort forbillede i alt, og hvis vi efterligner hans eksempel gennem alvorlig, indtrængende bøn til Gud om, at vi må få kraft til i hans navn, som aldrig gav efter for Satans fristelser, at modstå den listige fjendes anslag, så vil vi ikke blive besejret af ham. Børn og unge, hvis I ikke har erfaring i at opdage Satans listige påfund, er bønnen jeres eneste værn. Lad alle hjertets hemmeligheder være blottede for den Almægtiges ransagende blik, og bønfald Gud om at gøre jer rene og stærke og om at væbne jer fuldt ud til livets store strid. Troen vokser ved kampen mod tvivl; dyden samler kræfter ved at stå fristelserne imod.   

01 05 1873 Youth Instructor Jesu liv. Nr. 6 - Påsken   
 Hvert år drog Josef og Maria til Jerusalem for at fejre påsken efter de jødiske forskrifter. Jesu barndomstid var forbi. Nu var ungdomstiden begyndt. Efter sædvane gjorde Josef og Maria sig klar til den lange rejse til Jerusalem, og denne gang tog de Jesus med sig. Sammen med mange andre drog de til Jerusalem for at fejre denne højtidelige fest.     
Menneskelig forstand fatter ikke de tanker Guds Søn gjorde sig, da han for første gang betragtede templet med intens opmærksomhed. Da han gik omkring i tempelgården, iagttog han den fungerende præsts gerning, ceremonierne ved alteret og det blødende offer den hellige røgelse som stiger op til Gud og mystikken bag forhænget ind til det allerhelligste. Vi ved ikke, hvilke tanker der rørte sig i hans sind, da realiteten bag disse ceremonier gik op for ham. Kristus var selv nøglen til forståelsen af disse hellige mysterier, som Josef og Maria kun havde en dunkel opfattelse af. Alt dette var indstiftet for at fremstille Kristus, og det gik i opfyldelse ved hans død.    
Påsken var en ceremoni til minde om hebræernes forunderlige udgang fra Ægypten. Den nat, de drog ud af Ægypten, kom den ødelæggende engel ind i hvert hus og slog alle de førstefødte ihjel, lige fra kongens palads til den ringeste slavehytte. På en nat, frembar dødsenglen rædsel over ethvert ægyptisk hus. Ingen kunne trøste hinanden, for ethvert hus den døde eller døende inde i sig. Rædsel og sorg var i ethvert hjem.    
Hebræerne fik særlige anvisninger om, at hver familie skulle ofre et lam og stænke blodet på dørstolperne. Dette var et tegn til den dødbringende engel, at beboerne i huset med blodet på dørstolperne tilbad den sande Gud. Dødsengelen drog da forbi de afmærkede huse. Hebræerne fik også påbud om at være forberedt på at rejse den selv samme, skæbnesvangre nat. Herren gav dem anvisninger om at spise påskelammet. "Og når I spiser det, skal I have bælte om lænden ,sko på fødderne og stav i hånden, og I skal spise det i største hast. Det er påske for Herren."    
Herren sendte ikke plager over Ægypten før de havde fået advarsel i rette tid. Moses og Aron kom, under Guds ledelse til kongen med deres budskab: "Så siger Herren: ved midnatstid vil jeg drage igennem Ægypten, og så skal alle førstefødte i Ægypten dø, lige fra den førstefødte hos Farao, der skal arve hans trone, til den førstefødte hos trælkvinden, der arbejder ved håndkværnen, og alt det førstefødte af kvæget. Da skal der i hele Ægypten lyde et klageskrig så stort, at dets lige aldrig har været hørt og aldrig mere skal høres. Men end ikke en hund skal bjæffe ad nogen af israeliterne, hverken ad folk eller fæ for at du kan kende, at Herren gør skel mellem ægypterne og Israel." Farao ville ikke opgive sin hårdnakkethed for Guds krav. Han forhærdede sit hjerte imod hebræerne og nægtede dem deres frihed.    
Ved blev ethvert ægyptisk hjem vækket op af deres søvn, ved smertesråb. De frygtede at de alle var ved at dø. De erindrede de pinsels og knurrende råb de hørte fra hebræerne på grund af en grusom konges inhumane dekret at slå alle deres drengebørn i hjem, ligeså snart de var født. Ægypterne kunne ikke se hævnenglen, som gik ind i ethvert hus og stødte dødsstødet, men de vidste at det var hebræernes Guds om havde fået dem til at lide dem samme smerte, som de havde påført isrelitterne.    
I stor uro, om midnat, undsendte Farao Moses og Aron, og ydmygede således sit stolte hjerte, da han bad dem forlade Ægypten, med alle israeltterne, og tage deres hjorte og hyrder med sig. Den samme stolte konge, som foragtende besvarede Moses første forspørgsel om at lade Israel gå, sagde: "Hvem er Herren, at jeg skulle adlyde hans stemme og lade Israel gå? Jeg kender ikke Herren, og jeg vil heller ikke lade Israel gå," - bad Moses og Aron instændigt om at skynde sig med at gå, og efterlade ham en velsignelse i stedet for en forbandelse, så Guds vrede, som han nu frygtede på grund af hans store magt, ikke kunne bære dødens værk for nogen fader. Ægypterne bad isrelitterne om at skynde sig ud, for de sagde: "Vi vil alle dø."    
Israelitterne havde ikke tid til at forberede sig. Efter Guds anvisning var alle forberedt på rejsen, klar til at forlade Ægypten, så snart befalingen kom.    
Da dødsenglen gik igennem Ægypten, skulle enhver hebræisk familie spise lammet, som de var pålagt at stege hele. Dette lam skulle være uden sygdom eller plet af nogen slags. Det skulle spises sammen med usyrede brød, og med bitre urter. Det var for at de skulle mindes den grusomme trældom de havde lidt, fordi de havde glemt Gud, og brudt hans bud. Spist bitre urter var for at minde dem om at de skulle høste frugten af deres gerninger uanset hvor uvelkomne de måtte være for dem. At spise de bitre urter havde også til hensigt at deres børn skulle spørge sig selv hvad grunden var til dette, og så kunne forældrene fortælle dem om deres lidelser i Ægypten og den forunderlige kraft Gud havde for at udfri dem den mindeværdige nat, da de skyndte sig ud af Ægypten, ved ægypterne selv. Gud befalede sit folk at være parat til at gå med et øjebliks varsel, for han vidste at Farao ville formildes lige så snart han mente han ikke længere kunne frygte plagerne.    
Påstænkelsen af blod fra det slagtede lam på dørstolpen skulle repræsentere Kristi blod, som de så frem til.    
Femten hundrede år efter denne nat døde Jesus, forbilledet på påskelammet, på korset for denne verdens synder. Lammet der var uden lyde repræsenterede Guds pletfrie lam, uden syndens besmittelse. Idet Israels huse blev påstænket med blod for at dødsenglen gik dem forbi, vil det være nødvendigt for os at angre vore synder og hjælpe os selv, ved livet i Kristi blod, at passe på Guds dødsengel på nedslagtningens dag. Kun ved Kristus kan vi opnå tilgivelse. Hans blod vil beskytte os fra en synd-hævnende Gud.    
Påskefejringen skulle både pege tilbage på hebræernes mirakuløse befrielse og vise fremad mod Guds Søns død, før det skete. Ved den sidste påske, som vor Herre fejrede sammen med sine disciple, indstiftede han Herrens nadver i stedet for påsken, til at fejre mindet om hans død. Fra nu af var der ikke længere behov for påsken, fordi han som det store, sande Offerlam allerede var ofret for verdens synd. I Jesu død blev symbolet til virkelighed"  

01 09 1873 Youth Instructor Kristi liv, nr. 9 - Hans tilbagevenden fra Jerusalem    
 Og han drog ned sammen med dem, og kom til Nazaret, og var dem underdanige." Jesus vidste, at han var den Almægtiges Søn. Han informerede Maria om at han måtte være i sin Faders forretning, og at hans forpligtigelse over for sin Himmelske Fader var over alt andet    
Hans første besøg i templet havde vakt nye tilskyndelser. Alle jordiske forpligtelser var i øjeblikket tabt af syne, men trods sin viden om sin guddommelige opgave og om sin forening med Gud modarbejdede han ikke sin forældres myndighed. På deres forlangende vendte han tilbage med dem som en lydig søn og hjalp dem i deres arbejdsomme tilværelse. I sit hjerte gemte han hemmeligheden om sin kommende opgave og ventede i ydmyghed på, at tiden med hans offentlige gerning skulle begynde, før han forkyndte for verden, at han var Messias. Han var sine forældre lydig gennem de atten år, efter at han havde erkendt, at han var Guds Søn, og han levede en galilæers almindelige og jævne liv, mens han arbejdede ved tømrerhåndværket.    
Børn, for at vise jeres pligt over for jeres forældre, gennemgik Jesus barndommens og ungdommens periode. Han lagde sin ophøjede karakter til side, og blev et barn, der gjorde de pligter som et barn skulle gøre. I tredive år var han sine forældre lydig. Yet he was the King of glory, the Majesty of Heaven.     
Det er almindeligt, at børn, selv af kristne forældre, før de er over tolv år gamle, synes, at de må have lov til at bestemme selv. Og forældrene er parat til snarere at lade sig lede af deres børn end til at lede dem. I stedet for at forældrene befalede, ligesom Abraham, befalede deres børn dem. Af denne grund vender mange unge sig til egoisme og lediggang. De bliver forfængelige, vigtige og egensindige.    
Kristi liv beviser for alle at et liv i flid og lydighed har betydning for opbygningen af en god og moralsk personlighed, faste grundsætninger, en stærk vilje, sund viden og store åndelige resultater. Mange af vor tids unge er begejstrede for ophidsende fornøjelser, som er uheldige for den legemlige kraft, hvis man vil nå højt i sjælelig dannelse. Sjælen holdes ikke indenfor en rolig, sund tankevirksomhed, men er meget af tiden genstand for ophidselse; kort sagt: den beruses af de fornøjelser, som den gør krav på, og som gør den ude af stand til at udvise omhyggelig flid, omtanke og studier.    
De unge, som ikke føler nogen respekt for deres forældre eller elsker at gøre nytte, kan ikke virkelig nyde noget. De adlyder ikke de femte bud, og Guds hævede mine er over dem. Ulydighed mod forældre og selvisk kærlighed til fornøjelser gør dem ikke som Jesus, stærke i ånden, og kendt for deres visdom, for deres moralstyrke, og for den gunst de får hos Gud og mennesker, men for det modsatte. Kærligheden til tomme fornøjelser slapper sjælens harmoni og svækker moralen, så mange unge kun ejer ringe selvbeherskelse og faste principper.    
Kristi liv forsikrer en evig velsignelse for et liv i glædelig underdanighed mod forældres betvingelse og et liv i fysisk og metal flid. Det fjerde bud binder børnene lige så længe som deres eget liv, og deres forældres liv er sparet.    
Kristi liv var ydmygt, fri for påtagethed eller opvisning. Han levede for det meste i den frie luft, drikkede det rene vand fra bjergstrømmende. Han gik op og ned af bjergstierne til hans slidsomme liv og til hans ydmyge hjem, for hvile og opfriskning. Han glædede sig over fuglenes glade sang, som lovsang, i deres forskellige toner, og priste deres Skaber. Fuglene, naturens blomster som dækkede markerne med deres glødende skønhed, majestætiske træer og knejsende bjerge, rug klipper og evindelige bakker, havde alle en særlig glans for ham. Solen, månen og stjernerne, genspejlede aftenens solnedgangs herlighed, var også objekter for hans beskuelse. Han fik kundskab fra sin himmelske faders bibliotek fra den levende og døde natur. Olivenlundene var hans helligdom for bøn. Der kommunikerede han, isoleret fra alle mennesker øjne, med sin Himmelske Fader. Hans moralske kræfter blev styrket ved at meditere og kommunikere med Gud.    
"Og Jesus voksede til i visdom vækst og yndest for Gud og mennesker." Det var enkeltheden i Kristi liv, og hans frihed fra stolthed og forfængelighed, som gav ham gunst for Gud og mennesker. Han forsøgte ikke at tiltrække opmærksomhed ved at skille sig ud. Hans liv var karakterisret med fasthed, alligevel var han altid respektfuld og lydig. Han underlagde sig restriktioner, børn var blevet underlagt. Han fandt behag i at være lydig under sine forældre og under samfundet, uden at give efter for principperne, eller være besmittet af den urene indflydelse der omgav ham i Nazareth.    
I Kristi liv finder vi det eneste sikre forbillede for alle børn og unge. Når børn har lyst til at gøre oprør mod forældrenes myndighed, så dømmes de ved deres Frelsers liv, han, som selv engang var et barn og var lydig mod sine forældre. Hvor er børn i dag en påfaldende modsætning hertil! De fleste unge lever kun for deres egne fornøjelser eller for at gøre indtryk på andre. Nogle forsøger at holde blændende taler for at tiltrække sig opmærksomhed. Nogle synes at mene, at man vil vurdere deres betydning efter deres udseende. De er meget nøjeregnende med deres klæder og anvender megen tid og mange penge til pynt for at gøre sig bemærket, mens de ikke får tid til og ikke interesserer sig for lønlig bøn. De forsømmer den indre prydelse, det smykke, som består i en sagtmodig og stille ånd, hvilket apostlen fortæller os, er meget værd i Guds øjne, Det evige øje kan ransage hjertet, og læse enhver mangel i karakteren. Han værtsætter ikke de unge for deres ydre udseene, men fra den godhed de har i hjertet, som kun kan vindes ved årvågenhed og bøn. Han følger dem i deres hjem, og han lægger mærke til deres opførsel over for deres forældre og familiekredsen. Hvis de er respektfulde, venlige, hengivne og virkelig veldannede, giver Gud sit bifald til dem, og deres karaktertræk skrives ned i Himlens bøger som værdifulde.    
Børn, i Kristi liv, er I instrueret til at det ikke er svaghed, men ædelt og faktisk mandigt og kvindeligt at være loyale og glædeligt lydige mod jeres forældre. I kan gå en vej som I vil være en forbandelse, i stedet for en velsignelse for jeres forældre i jeres hjem. Ved jeres urimelige opførsel kan i være en stadig bekymring for jeres forældre, som elsker jer, ellers kan I være til en velsignelse. Kristi liv underviser jer, børn, at det er jeres livs studium at gøre jeres forældre lykkelige. Det er jeres privilegium at være en trøst og glæde, snarer end tung og trættende byrde.    
Det første bud i tibudsloven, som der er knyttet et løfte til, er det femte bud. Det lyder sådan: "Ær din fader og moder, så dine dage må være lange i det land som Herren din Gud vil give dig." Landet der refereres til er den nye jord, som renses fra synd og mærker af forbandelse, som gives til den Allerhøjestes hellige, og de skal have den for evigt og for evigt. Børn og unge som bruger tid og midler for at gøre sig selv genstand for ydre opvisning, og påtagede manerer, arbejder ikke i den rette retning. De behøver at opelske en sand, kristen finkultur, og sjælsforædling, i sande godhedshandlinger, være lydige, venlige, sagtmodige og som deres Genløser.    
Når sindets skønhed og sjælens renhed afspejles i ens ansigtsudtryk, vil det have større tiltrækning og øve stærkere indbydelse på andre end alle ydre prydelser. Jeg har set det skønneste ansigt blive vansiret af en misfornøjet, vranten og lidenskabelig ånd der genspejles indefra. Hjertet kunne læses i ansigtet. Den indre besmykkelse, en sagtmodig og stille ånd, der genspejles i ansigtet, var fraværende.    
Rigdom og klæder er noget så almindeligt, at de, skønt de vækker misundelse, ikke han skabe virkelig agtelse og beundring. Et ædelt sind, der er prydet med sagtmodighedens og blidhedens ynde, en ren og retskaffen sjæl vil få udtryk i det ydre og vække kærlighed og respekt.    
Vi læser at "Jesus voksede til i visdom, vækst og yndest for Gud og mennesker." Hans liv i naturlig enkelthed var gunstigt for at udvikle et godt fysisk helbred, og en fast og uplettet karakter. Hvis børn og unge ønsker disse fortrin, skal de blot efterligne Kristi liv, og kopiere fra ham. Vil de overgive alt til deres Forløser? Vil de overvinde deres stolthed, og kærlighed til selvet, og tilbøjelighed til at elske fornøjelser og opvisninger? Vil de sætte deres hjerter under selvbeherskelse, villig til at udstå vanskeligheder og afsavn, ligesom deres Forløser gjorde? De kan oplære forstanden, gøre sig afhængig af Gud for succes, udvikle en fast og skøn karaktertræk. Guds frygt, beskuelse af naturens herlighed i stedet for skabte gerninger, vil aldrig forklejne forstanden, men vil have tendens til at styrke alle evner i sjælen.    
Det er børns og unges dyrebare privilegium at overgive deres sind til Guds Ånds kontrol og blive helstøbte kristne. Deres mentale og moralske kræfter vil kunne vokse harmonisk. Deres forstandsevner kan blive stærke, deres samvittighed ren og deres karakter elskelig.    
Mange børn og unge har et liv hvor de giver efter for vaner, som de ikke vil fortsætte med, hvis de erkender at de levede i de sidste år af deres liv. Hvor mange glemmer at Guds øje er på dem. De har for vane tale på en måde, som de ikke var klar over hvad de siger, og ikke klar over at det går direkte ind i himlens optegnelsesbøger. Alligevel sker sådan noget. Der ikke noget der kan siges, eller gøres, eller endog tænkes, som ikke kan skjules for Gud.    
Kære born, hvis du vil finde fred og lykke i alt, hvad du foretager dig, må du gøre alt til Guds ære. Hvis du vil have fred i dit hjerte, må du oprigtigt søge at efterligne Kristi liv. Da bliver der intet behov for kunstig opstemthed, og du føler ingen trang til at jage efter fornøjelser ved at hengive dig til denne verdens stolthed og letfærdighed. Du vil opnå en ligevægt og en lykke i at gøre det rette, som du aldrig vil opleve, hvis du vælger en vej, der fører bort fra Gud. Jesus påtog sig menneskets natur levede som barn, som ung og som mand for at kunne forstå alle og føle med alle og for at efterlade et eksempel for alle børn og unge. Han kender børns fristelser og svagheder I sin kærlighed har han åbnet livslykkens og glædens kilde for den, som stoler på ham. Ved at søge at ære Kristus og følge hans eksempel kan børn og unge opnå den sande lykke. Også de kan føle ansvar for at samarbejde med Jesus Kristus i den store plan for at frelse mennesker. Hvis de unge føler deres ansvar over for Gud, vil de blive hævet over alt det vulgære, selviske og urene. Da bliver livet meningsfyldt. De indser at de har noget stort og herligt at leve for. Dette vil gøre de unge oprigtige, frimodige og stærke under alle livets byrder, skuffelser og vanskeligheder, ligesom deres guddommelige eksempel. Kære unge, jeg beder jer indstændigt at altid opelske et eftertænksomt ansvar over for Gud. Bevidstheden om, at Gud ser med glæde på din handlemåde, gør dig stærk i hans kraft, og ved at efterligne dette eksempel vil også du, ligesom han, vokse i visdom og yndest hos Gud og mennesker.  

21 11 1883 Youth Instructor Hvems tjeneste har du valgt?   
 For at frelse mennesker, lagde Jesus sin ære som befalingsmand i himlen til side, forlod verdens herlighed, og kom til jorden for at leve som menneske iblandt mennesker. Han kunne have vist sig med al kongelig pragt, ledsaget af titusinde gange titusinde af sine tjenende engle. Men Han ydmygede sig selv, ikke kun for at påtage sig vor natur, men for at blive et skrøbeligt menneske, og påtage sig en tjeners skikkelse. Han kom for at gøre godt, for at hjælpe den trængende og forpinte; for at helbrede den syge; tale fred til lidende; befri dem som Satan pinte, bringe genløsning til alle, som vil tage imod denne himmelsk sendte velsignelse.    
Menneskenes store fjende arbejder hele tiden på at vende deres tanker fra Kristus; og han har i stor grad succes, fordi det naturlige hjerte vælger at gøre ondt frem for godt. Der var en uophørlig kamp mellem Satan og hans engle, og Kristus og hans engle. Vor Frelser stødte på denne listige fjende i fristelsens ørken. I løbet af de fyrre dage og netter af Kristi lange faste forsøgte Satan, idet han skjulte sin virkelige karakter, med alle midler han kunne finde på, at overvinde verdens Frelser. Til sidst forklædte han sig som en lysets engel, en himmel-sendt ven, og tilbød at vise ham en lettere vej end den trængslens og lidelsens sti, som han gik på. Men Jesus slog fjenden tilbage, og tvang ham til at forlade en besejret fjende.    
 "Satan kommer stadig med sine fristelser til menneskenes børn. Han anvender ethvert middel, som han råder over, for at gøre sig usynlig, og dette er grunden til, at så mange ikke er klare over hans påfund. For nogle få dage siden blev dette spørgsmål rettet til mig: "Tror De på en personlig djævel?" "Ja, det gør jeg!" svarede jeg. "Nå," svarede spørgeren, "jeg tror ikke, at der findes sådant et væsen; vore onde tanker og indskydelser er alt, hvad vi kender til af en djævel!" "Men," spurte jeg, "hvem indgiver os disse tanker? Hvor stammer de fra, hvis ikke fra Satan? "    
Mine unge venner, lad jer ikke bedrage af dette hurtigt spredende bedrag. Lige så sikkert som vi har en personlig Frelser, har vi også en personlig modstander, der er grusom og snedig, som altid lægger mærke til, hvad vi gør, og prøver at lede os vild. Han kan arbejde mest virkningsfuldt i forklædning. Hvor som helst man nærer den opfattelse, at han ikke er til, der har han mest travlt. Når vi mindst har mistanke om hans nærhed, har han fordelen på sin side. Det skræmmer mig at se så mange af de unge give efter for hans magt uden at vide af det. Hvis de blot kunne indse faren, ville de fly til Kristus, synderens tilflugtsted. De ville modstå djævelen. De ville bede meget for visdom, nåde og styrke og vil søge aller alvorligst at overvinde ethvert ondt karaktertræk. De ville vandre på den sti, som Jesus betrådte, og undgå det som Satan tilskyndede dem til.    
Fristeren hvisker ofte, at det kristne liv består af mange krav og strenge pligter, og det er hårdt stadig at være på vagt, og at der ikke er nogen grund til at være så nøjeregnende. Det var således, han bedrog Eva og fik hende til at falde i synd; han fortalte hende, at Guds bud var vilkårlige og uretfærdige, givet for at forhindre mennesker fra frigørelse og ophøjelse som han selv. Satans mål er det samme i dag, som det var dengang. Han ønsker at bedrage og ødelægge os. Vi burde studere Kristi liv, opelske hans ånd og efterligne hans eksempel. Jo mere vi kommer til at ligne ham, des klarere vil vi se Satans fristelser og modstå hans magt.     
Selviskhed kan ikke bestå i et hjerte, hvor Kristus bor; hvor den næres, vil den fortrænge alt andet. Den vil forlede dig til at følge din tilbøjelighed snarere end pligten, at gøre dit eget jeg til genstand for dine tanker og tage hensyn til dig selv og forkæle dig selv i stedet for at søge at blive en velsignelse for andre. Dine ønsker og dine glæder vil gå forud for alt andet. I alt dette eksemplificerer du Satans ånd. Dine ord og handlinger repræsenterer hans karakter, i stedet for Kristi karakter.    
Jesus påbyder jer: "Tag mit åg på jer og lær af mig, thi jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet; så skal I finde hvile for jeres sjæle." Sand lykke findes ikke i selviskhed og i at behage selvet, men i at lære af Kristus, tage hans åg op og bære hans byrde. De, der stoler på deres egen visdom og går deres egne veje, klager ved hvert et skridt, fordi den byrde, som selviskheden har pålagt dem, er så tung og dens åg så hårdt. De kunne forandre alt dette, hvis de blot ville komme til Jesus og ved hans nåde kaste det åg bort, som binder dem til Satan, fralægger den byrde du har påtaget dig selv, og modtage den byrde, som Kristus giver dem, og lade hans åg binde dem til ham i villig og glad tjeneste.     
Jesus elsker de unge, og han længes efter, at de skal eje den fred, som han alene kan give. Han byder dem lære af sin ydmyghed og sagtmodighed af hjertet. Denne dyrebare nådegave finder man sjældent hos vor tids unge, selv ikke hos dem, der bekender sig til at være kristne. Deres egen handlemåde synes rigtig i deres øjne. De antager ikke Kristi egenskaber ved at antage hans navn, eller underlægge dig til at bære hans åg; derfor kender de intet til den glæde og fred, der kan opnås ved at tjene ham.    
Når vi er blevet Kristi disciple, vil vi lære af ham hver dag lære, hvorledes vi skal overvinde et dårligt karaktertræk, hver dag efterligne hans eksempel og komme vort forbillede lidt nærmere. Hvis vi nogen sinde skal arve de boliger, som han er gået bort for at berede, må vi her danne den karakter, som indbyggerne dér må besidde.     
Det er op til os at vælge om vi vil regnes blandt Kristi tjenere eller blandt Satans tjenere. Hver dag vier vi ved vor opførsel hvis tjeneste vi har valgt. Jesus siger. "Han der holder mine bud, er ham der elsker mig."    
Kære unge læser, hvilket valg har du gjort? Hvad står der nedskrevet om dit daglige liv?<br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

07 05 1884 Youth Instructor Vigtigheden af bibelstudium   
 Formaningen om at ""ransage skrifterne"" har aldrig været mere påkrævet end i den nærværende tid. Vor tid er fuld af uro, og ungdommen indsuger dens ånd i fulde drag. Om de dog kunne komme til at fatte, hvor betydningsfuldt og farligt et standpunkt de indtager! Kunne forældre og sabbatsskolelærere ledes til at se deres opgave i at lede dem klogt! Aldrig var der så skæbnesvangre begivenheder i vente for noget slægtled, som de, der nu optræder på verdensarenaen, skal opleve. Aldrig har ungdommen i nogen tid eller noget land været under så alvorlig opsigt af Guds engle, som ungdommen er det i dag. Hele Himmelen spejder med spændt interesse efter enhver tilkendegivelse af, hvilken karakterdannelse der foregår om de unge, hvis de bliver sat på prøve, vil holde fast ved Gud og retfærdigheden eller lade sig beherske af verdens indflydelse.    
Der er mange som bekender Kristus, men ikke kender til ham. De tjener ikke Jesus, elsker ikke hans krav. Satan er glad for disse, for han kan bruge dem til at forlokke andre fra den rette sti. Men dem som er sandt omvendte, hvis hjerter er sat helt til at gøre ret og modvirke de stærke strømme af at føje selvet og selvfornøjelse, er genstand for hans bitre had, og han vil igangsætte al den modstand han kan.    
Gud har en stor gerning, der skal udføres på kort tid. Han har givet ungdommen tankens, tidens og midlernes talenter, og han holder dem ansvarlige for hvorledes de udnytter disse gode gaver. Han kalder dem ud til fronten for at de kan gå til modstand mod de forvirrede og besnærende tendenser i denne letsindighedens tidsalder og blive skikket til en gerning i hans sag. De vil ikke blive egnet til praktisk gerning uden at satse helhjertet på grundige forberedelser til arbejdet. Kristne principper udvikles gennem praksis og villighed. Selvkontrol opnås kun gennem ærlige bestræbelser og ved hjælp af Guds nåde. Hjemmets og sabbatsskolens indflydelse bør kombineres til at hjælpe I dette arbejde.    
Når ungdommen vælger Kristi tjeneste og beviser at de gennem guddommelig hjælp har moralsk styrke til at beherske sig selv er de en kraft til det gode, og en indBydelse som får andre til at ære Gud. Dette ved satan, og han søger at vinde kontrol over de unges talenter, så han kan bruge dem i hans tjeneste. Hans forlokkende snarer er altid omkring dem. Han udøver naturlige tendenser til selviskhed, føje selvet, utålmodig og ikke betvinge sig. Han lokker dem til fordærv, ved at optage deres tid og opmærksomhed, så at der hverken er tid eller lyst til bøn og bibelstudium. Han prøver at få dem til at tro at Kristi krav begrænser deres frihed og forhindrer deres nydelse. Er det godt at blive klog på hans bedrag?    
Kristi tjeneste er ikke så vanskelig som Satan vil få den til at se ud til. Det er rigtigt at frihed til at synde er begrænset, og vi må lære at lide skam for Kristi sag. Men Guds krav er gjort i visdom og godhed. Ved at adlyde dem, gøres sindet større, karakteren forbedres, og sjælen finder fred og hvile som verden hverken kan give eller tage. Når hjertet er fuldt overgivet til Jesus, vl hans veje findes behagelige og fredfulde.    
Det er en guddommelig lov, at velsignelser koster noget. Hvis man vil dygtiggøre sig i et eller andet fag, må man studere, og således må man også studere Guds ord flittigt for at opnå et kendskab til bibelske sandheder, som kan deles med andre. Der er ingen anden vej; Skriften må studeres flittigt, engageret og under bøn. Da vil man finde dyrebare løfter, opmuntring, advarsler irettesættelser og vejledning. Man vil lære at kende Kristi kærlighed, værdien af hans blod og de vidunderlige privilegier, der følger med havns nåde.    
Oh om forældre og sabbatsskolemedarbejdere ville erkende deres ansvar for at oplære de kære unge at elske og forstå bibelen! Kundskab til Guds åbenbarede vilje, hvori mennesker ikke behøver at gå fejl, og den trofaste udførelse af pligterne deri, kan belaste deres mentale krafter i fuld omfang og udvikle den nødvendige moralske kraft, for at imødekomme tidens krav, med kraft og ihærdighed; og efter al deres gransken venter der dem en uendelighed af visdom, kærlighed og kraft.    
Bibelen må altid være den kristnes lærebog. Af alle bøger burde det være den, der øvede størst tiltrækning på de unge. Hvis de drikker dybt af dens ånd, vil de kunne modstå Satans bedrag og overvinde denne ugudelige tidsalders fristelser. Med sit enkle, smukke sprog, sine ophøjede tanker sin ufejlbarlige pålidelighed og sin ømme medfølelse er Guds ord beregnet til at påvirke sindet og give en grundig undervisning; og hvis lærerne giver en klog undervisning, kan de gore de helliget sandheder til stadig interesse. <br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

10 09 1884 Youth Instructor Faren ved at læse fiktion og hedenske bøger   
 Enhver Kristen, ung eller gammel vil overøses af fristelser, og vor eneste sikkerhed er at nøje studere hvad vor pligt er, og gøre dem hvad det end koster os. Alt er blevet gjort for os for at vi får vor frelse, og vi må ikke kun være villige men ivrige efter at lære Guds vilje, og gøre alt til Hans ære. Dette er den kristnes livsværk. Han vil ikke prøve at se og hvor vidt han kan vove sig ud på ligegyldighedens og vantroens sti, og alligevel kaldes et Guds barn; men han vil studere for at se hvor nøje han kan efterligne Kristi liv og karakter.    
Unge venner, en bibelkundskab vil hjælpe jer til at modstå fristelse. Hvis I har for vane at læse i historiebøger, vil I så overveje om det er rigtigt at bruge jeres tid på disse bøger, som blot optager jeres tid og underholder, men ikke giver jer mental eller moralsk styrke? Hvis I læser dem, og finder at de skaber en sygelig længsel efter spændingsnoveller, hvis de får jer til at ikke lide bibelen, og lægge den til side, hvis de fører jer ind i mørke og frafald fra Gud, - hvis det er den indflydelse de får over jer, så stop lige hvor I er. Fortsæt ikke med denne læsning, før jeres fantasi er væk, og I bliver uegnede til at studere bibelen, og det virkelige livs praktiske pligter.    
Billige fiktionsværker gavner intet. De giver ingen virkelig kundskab, de inspirer ikke til noget stort og godt formål; de tænker intet alvorligt ønske i hjertet efter renhed; de ansporer ikke til sjælshunger efter retfærdighed. Tværtimod tager de den tid som burde bruges på livets praktiske pligter og gøre Guds tjeneste, - tid som burde helliges til bøn, besøge syge, sørge for trængende, og uddanne dig selv til et nyttigt liv. Når I begynder med at læse en eventyrbog, hvor ofte (93) opspændes fantasien så ikke I bedrages i synd. I er ulydige over for jeres forældre, fører forvirring ind i hjemmekredsen, ved at forsømme den enkle pligter I er pålagt. Og det værste af dette, så glemmes bønnen, og Bibelen læses i ligegyldighed eller glemmes helt.    
Der er en anden klasse bøger som I bør undgå, - produktioner af så hedenske skrivere som Paine og Ingersoll. Disse tilskyndes I ofte at læse med hån om at I er krystere, og bange for at læse dem. Fortæl disse fjender rent ud hvem det er som frister jer - for fjender er de, uanset hvor meget de bekender at være jeres venner - at I vil adlyde Gud, og tage bibelen som jeres vejleder. Fortæl dem at I er bange for at læse disse bøger; at jeres tro på Guds ord faktisk er for svag, og I ønsker at den skal blive større og styrkes i stedet for formindskelse, og at I ikke ønsker at komme i så tæt kontakt med løgnens fader.    
Jeg ønsker at stå fast, og aldrig gøre noget forkert frem for at kaldes for en kryster. Lad ingen hån, trusler, ingen snærende bemærkninger få jer til at forøve den mindste vold på din samvittighed, og derved åbne en dør hvor Satan kan komme ind og kontrollere sindet.    
I må ikke tillade at en tvivlsom bog åbne. Der er en helvedes fanatisme i Satans litteratur. Det er med den kraftige vold at han river en enkel religiøs tro ned. Føl aldrig at I er stærke nok til at læse hedenske bøger; for de indeholder en giftslanges gift. De kan ikke gøre jer noget godt, og vil visselig skade jer. Læser I dem, inhalerer I helvedets miasma. Vor jeres sjæle vil de være som en fordærvet vandstrøm, besmitter sindet, holder det i skeptismens labyrint, og gør den jordisk og sensuel. Disse bøger er skrevet af mænd som Satan bruger som sine agenter, og derved vil han forvirre sindet, drage kærligheden bort fra Gud, og berøve jeres skaber den ærbødighed og taknemmelighed som Hans værker gør krav på.    
Sindet må optrænes, og dets ønsker kontrolleres og underlægges Guds vilje.    
I stedet for at blive formindsket og deformeres af det skammelige bras til føde som Satan giver, bør sindet have sund kost, som styrker og giver livskraft.    
Unge kristne mennesker, I har alt at lære. I må være interesserede bibelstuderende; I må ransage den, sammenligne skriftsted med skriftsted. Hvis I vil give jeres Mester en god og acceptabel tjeneste, må I vide hvad Han forlanger. Hans ord er en sikker vejleder; hvis det studeres omhyggeligt, er der ikke fare for at falde under for den frister magt som omgiver ungdommen, trænger sig ind på dem.  

01 09 1886 Youth Instructor Vokse i nåden    
 "Men voks i nåden, og i kundskaben til vor Herre og Frelser Jesus Kristus." Det er de unges privilegium, idet de vokser i Jesus, at vokse i åndelig nåde og kundskab. Vi må kende mere og mere til Jesus gennem en interesseret ransagelse af skriften, og så følge sandhedens og retfærdighedens veje der er åbenbaret deri. Dem som altid vokser i nåden, vil være standhaftige i troen, og rykke fremad. Der bør være et alvorligt ønske i hjertet i enhver ung, som har i sinde at være en Jesu Kristi discipel, at nå den højeste kristne standard, at være en medarbejder med Kristus. Hvis han gør det til sit mål at være det antal, som skal fremstilles som fejlfrie for Guds trone, vil han hele tiden rykke frem. Den eneste måde at forblive standhaftig i den daglige vækst i guddommeligt liv. Tro vil vokse hvis, når du kommer i konflikt med tvivl og anstødstene, og du overvinder dem. Sand helligelse er en stadig vækst. Hvis du vokser i Jesu Kristi nåde og kundskab, vil I forbædres i privilegium og anledning at få mere kundskab til Kristi liv og karakter.    
Troen på Jesus vil vokse idet I kender bedre til jeres Forløser, ved at dvæle ved hans pletfrie liv og hans uendelige kærlighed. Du kan ikke vanære Gud mere end at bekende at være hans disciple, når I holder distance fra ham, og ikke får næring af Helligånden. Når I vokser i nåde, vil i elske og følge religiøse møder, og vil glædeligt frembære vidnesbyrdet for Kristi kærlighed for forsamlingen. Gud kan, ved sin nåde, gøre unge mennesker klog forsigtige, og han kan give børn kundskab og erfaring. De kan vokse i nåden dagligt. I bør ikke måle jeres tro med jeres følelser. Ransag nøje dit eget hjerte, og hvorledes det er bevendt med din hengivenhed over for Gud. Spørg: har jeg benyttet de dyrebare øjeblikke i dag til at behage mig selv og søge min egen fornøjelse? Eller har jeg gjort andre lykkelige? Har jeg hjulpet dem, jeg står i forbindelse med, til større hengivenhed til Gud og til bedre at fatte de evige ting? Har jeg bragt min religion med ind i mit hjem og der åbenbaret Kristi nåde i mine ord og i min opførsel? Har jeg æret mine forældre ved at vise respekt og lydighed og således opfyldt det femte bud? Har jeg med et glad hjerte udført mine små hverdagspligter og gjort det med troskab idet jeg har forsøgt at lette andres byrder? Har jeg bevaret mine læber fra ondt og min tunge fra at tale svig? Har jeg æret Kristus min forløser, der gav sit dyrebare liv, for at jeg skulle kunne nå frem til evigt liv?    
Forsøm ikke, kære unge, ved begyndelsen af dagen at bede Jesus alvorligt om, at han vil give jer styrke og nåde til at modstå fjendens fristelser, i hvad form de end må fremtræde; og hvis i beder alvorligt i tro og med et bodfærdigt hjerte, vil Herren høre jeres bønner. Jesus har sagt: bed, så skal jer gives; søg, så skal i finde; bank på, så skal der lukkes op for eder. Thi hver den, som beder, han får, og den, som søger, han finder, og den, som banker på, for ham skal der lukkes op. Eller hvilket menneske er der iblandt eder, som, når hans søn beder ham om brød vil give ham en sten? Eller når han beder ham om en fisk, mon han da vil give ham en slange? Dersom da i, som er onde, ved at give jeres børn gode gaver, hvor meget mere skal jeres fader, som er i himlene, give dem gode gaver, som beder ham!    
Børn og unge kan komme til Jesus med deres byrder og besværligheder og vide, at han vil give agt på deres henvendelse og forsyne dem med de ting de behøver. Vær alvorlige; vær beslutsomme. Fremstil Guds løfter og tro så uden at nære nogen tvivl. Vent ikke på at erfare visse følelsesstemninger, før du mener at kunne vente bønhørelse. Udtænk ikke nogen ejendommelig måde, hvorpå Herren skal virke for dig, før du tror at du får det, du har bedt om; men stol på hans ord og overlad hele sagen i Herrens hænder med fuld tro på, at dine bønner vil blive besvarede og at svaret vil komme netop på den tid og på den måde, din himmelske fader ser tjener dig bedst. Lev dernæst i harmoni med din bøn. Gå stedse fremad i ydmyghed.    
Thi Gud Herren er sol og skjold, Herren giver nåde og ære, dem, der vandrer i uskyld, nægter han intet godt. Sl 84,11. Frygt Herren, i hans hellige, thi de, der frygter ham, mangler intet. Unge løver lider nød og sulter, men de, der søger Herren, dem fattes intet godt. Sl 34,10-11. Var din tunge for ondt dine læber fra at tale svig; hold dig fra ondt og øv godt, søg fred og jag derefter. Mod dem der gør ondt, er Herrens åsyn for at slette deres minde af jorden; på retfærdige hviler hans øjne, hans ører hører deres råb; når de skriger, hører Herren og frier dem af al deres trængsel. Herren er nær hos dem, hvis hjerte er knust, han frelser dem hvis ånd er brudt. Sl 34,14-19. Her er overflod af dejlige løfter, der vil blive opfyldt på betingelse af, at du ophører med at gøre ondt og lærer at gøre godt. Sæt derfor dit livs mål højt, som Josef og Daniel og Moses gjorde det. Beregn, hvad det koster at opføre en karakter bygning, og byg så for tid og evighed. "På retfærdige hviler hans øjne, hans ører hører deres råb; når de skriger, hører Herren og frier dem af al deres trængsel." Vi er svage og uden visdom, men Gud har sagt: dersom nogen af jer fattes visdom, han bede derom til Gud, som giver alle gerne og uden bebrejdelse, så skal den gives ham. Jak 1,5. Lær blot at være grundig, slip aldrig dit greb i Gud, hold ud i hans tjeneste, og du vil blive sejrvinder ved lammets blod. Ubegrænsede muligheder i forbindelse med Gud. Idet du udfører dette værk for dig selv, øver du en indflydelse på mange andre, som du har forbindelse med. Et ord i rette tid, hvor godt! Hvor megen styrke ligger der ikke i et ord, som bringer håb og mod og får en sjæl til at fatte den rette beslutning når den var ved at glide ind i demoraliserende vaner! Den faste bestemmelse, du har taget med hensyn til at handle efter de rette principper, vil øve indflydelse over andre og få dem til at gå i den rigtige retning. Der er ingen grænser for det gode, du kan udrette. Når du gør Guds ord til regel for dit liv, og dine handlinger bestemmes af dets forskrifter idet alle dine hensigter og alle dine bestræbelser går ud på at opfylde dine pligter på en sådan måde at det bliver til velsignelse for andre og ikke til forbandelse, skal fremgang krone dine anstrengelser. Du har knyttet forbindelse med Gud; du er blevet en lysbærer for andre. Du er blevet æret ved at være blevet en Jesu medarbejder; og du kan ikke erholde nogen højere ære end at få at høre fra frelserens læber: vel du gode og tro tjener ..... Gå ind til din herres glæde!  

20 10 1886 Youth Instructor Hvem er salige   
  "Salig den mand, som ikke går efter gudløses råd, står på synderes vej eller sidder i spotteres lag." De, der lever under Guds velsignelse, er meget begunstigede. Hvis Herren tages som din rådgiver, vil du få hans nåde så du kan gøre de ting der er behageligt i hans øjne. Sørg endelig for ikke at vælge de ugudelige til kammerater, for de vil påvirke dig til at gøre netop det, som mishager Gud og berøver dig hans velsignelse. Den ugudelige tjener en mester som de bude skamme sig over. Det er ikke ærværdigt arbejde at tjene djævelen, adlyde hans antydninger, og følge hans råd, som er at tjene verden og følge det sæder slavisk. At tjene din appetit og ønske selviske fornøjelser er ikke et værdigt liv for unge at føre, og vil aldrig danne ædle mænd og kvinder.    
I burde være meget påpasselige med hvem I tjener, hvem i vælger som jeres hærfører. I skal aldrig skamme jer over at tjene jeres Herre. Han som har givet sit dyrebare liv fordi han elskede dig, og ønskede at I skulle være lykkelige, vil være en hærfører som altid vil være opmærksom på jeres interesser. Han har betalt en dyrebar pris for jeres tjeneste, og han har ret til at gøre brug af alle jeres kræfter. Herrens tjeneste, hvor dyrebar den er! Hvilken ophøjet stilling at blive ligestillet med en, som rummer al fuldkommenhed, som i sandhed er Himmelens Majestæt, og som elskede os så højt, skønt vi var fortabte, at ord ikke kan udtrykke det! Han, som for vor skyld lagde sin kongelige dragt bort, steg ned fra den himmelske trone og nedlod sig til at skjule sin guddommelighed med ydmyghed og blev som en af os, undtagen i synd, så hans liv og egenskaber kunne blive et mønster for alle at efterligne, for at de måtte få det evige livs dyrebare gave. Han har givet alle beviser på at han elsker jer sådan af hjertet at han døde for at frelse jer fra et liv i synd og straf som alle syndere må modtage, hvis de ikke vender sig bort fra syndens liv, i anger og tro på Jesus Kristus.    
De gudløse er dem, som ikke elsker og adlyder Guds bud, men handler modsat af dem. Det er denne slags rådgivere, som du bliver formanet til at undgå, den slags mennesket, som Satan bruger til at vildlede dig. Deres råd og deres forslag er af en art, der tager let på synden og som Latterliggør retfærdigheden. Deres metoder kan være behagelige, og de kan få forstand, som giver dem endnu større held med at lede andre på vildspor. De beskrives som dem, der står på synderes vej og altid fører dem bort fra pligtens lige vej og lydighed mod Guds bud og ind på ulydighedens veje. Hvis der ikke fandtes den slags mennesker, der selv gør uret og frister andre til at gøre det samme, ville mange syndere have valgt pligtens vej og et liv i renhed og gudsfrygt.    
Når nogen åbner sind og hjerte for dem, der helst vil råde dem til at handle forkert på den ene eller anden måde, så går de efter gudløses råd; og for deres del kan de blive Satans agenter der frister andre til at vandre på den samme sti. De står på synderes vej, for at vende synderes fødder til falske stier, som fører til fortabelse; og ved det næste skridt vil de opdage, at de sidder i spotteres lag uden at gøre sig bekymringer. Kristi embedsgerning går upåagtet hen, den store frelse der gives frit og købt dyrebart, bliver forsømt. Ingen kan tage dette standpunkt uden at få skrevet dette i himlens bøger: "Vandre i ugudeliges råd, stå på synderes vej, side på spotteres sæde." Nådens, fredens og kærlighedens budskab ringeagtes, og de, der omgås denne slags mennesker, vil blive som en af dem, ringeagter af Guds nåde. Det er forbavsende at se, hvor vidt én gudløs ung mands indflydelse rækker, hvilken magt til det onde han får ved Satans hjælp, i hvor høj grad der tages hensyn til hans råd og hvor megen sorg og smerte han kan forvolde i fædre og mødres, brødre og søstres hjerter og såre Frelseren, som værdsatte alle så højt at han gav sit liv for dem!    
Enhver sjæl som tager disse skridt på ondskabens vej får Gud engle til at græde. Men der er en som fryder sig, - Djævelen er glad, fordi han kræver alle sådanne onde medarbejdere som sin ejendom. Han elsker at få gudfrygtige forældres hjerter til at bedrøves, og han elsker at se Kristus, hans rival blive ringeagtet. Han elsker at spotte Guds engle så Kristus døde for disse bedragede, narret sjæle til fordærv.    
Vil vore unge behage djævelen ved derved at vælge den ugudeliges råd? eller vil de behage Frelseren, som elsker dem og gav sit liv for dem for at genløse dem fra Satans magt, og give dem fred og retfærdighed og himlen? De forrettigheder, der skænkes Guds børn, er ubegrænsede: at være sammen med Jesus Kristus, som i hele Himmelens univers og de verdener, som ikke er faldet, tilbedes af enhver sjæl, og hvis pris lyder fra hver tunge; at være Guds børn, at bære hans navn, at blive medlemmer af den kongelige slægt; at stå under Immanuels banner, kongernes konge og herrernes Herre. Hans ord adlydes af de højerestående fornuftvæsener; hans ord bringer himlens hære til orden, hvis tjenere er mægtige engle, der overgår i styrke. "De som gør, hvad han byder, så snart i hører hans røst."    
Den ringeste tjeneste, der bliver gjort for Jesus, er den højeste ære, dødelige kan opnå. Engle, som er rene og hellige, adlyder hans ord; og skulle vi så lade os narre og bedrage til at tjene Satan? Skulle vi nægte at vise lydighed mod hans krav? Skulle man ikke kunne sige om enhver af os: "Men han har lyst til Herrens lov og han grunder på hans lov både dag og nat. Han er som et træ, der, plantet ved bække, bærer sin frugt til rette tid, og bladene visner ikke: Alt; hvad han gør, får han lykke til." Her erklæres den guddommelige velsignelse over den lydige. Se her anklagen imod den ulydige: "De gudløse derimod er som avner, vinden bortvejrer. Derfor består de gudløse ikke i dommen og syndere ej i retfærdiges menighed. Thi Herren kender retfærdiges vej, men gudløses vej brydes af." Sal. 1.<br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

05 01 1887 Youth Instructor "Min søn, giv mig dit hjerte"   
 Hjertet hører Kristus til. Han har betalt en uendelig pris for sjælen. Og han står som vor mellemmand og forbeder hos faderen, og han beder ikke som en tigger, men som en sejrherre, der forlanger det, som med rette tilhører ham. Han er i stand til at frelse til det yderste, thi han lever altid for at gå i forbøn for os. Et ungt hjerte er et dyrebart offer, den mest værdifulde gave, man kan skænke Gud. Alt det, du er, alle de evner, du besidder, kommer fra Gud som noget helligt, der er dig betroet, og som skal gives tilbage til ham som et villigt, helligt offer. Du kan ikke give Gud noget, som han ikke først har givet dig, når du derfor giver Gud dit hjerte, gives der til ham en gave som han har købt, og som er hans egen.    
Der stilles store fordringer til ungdommen deres tid, hengivenhed og styrke. Satan gør krav på ungdommen som sin ejendom, og der er mange, der overgiver til ham al den dygtighed og alle de talenter, de ejer. Verden kræver hjertet, men det hjerte tilhører ham, som forløste det. Dersom hjertet bliver viet til verden, vil det blive fyldt med bekymringer, sorger og skuffede håb. Det vil blive urent og fordærvet. Det vilde blive den værste form af røveri at give verden dit hjertes hengivenhed og tjeneste, thi disse ting tilhører Gud. Du kan ikke med fordel hengive dit hjerte til forlystelser. Retfærdighedens fjende har alle slags fornøjelser parat til de unge under alle livets forhold; og de viser sig ikke blot i tæt befolkede byer, men på hvert sted, som er beboet af mennesker. Satan elsker at sikre sig de unge indenfor sine rækker. Den snedige fjende ved godt, med hvad slags materiale han har at gøre; og han har udfoldet sin djævelske klogskab ved at opfinde skikke og fornøjelser for de unge, som vil komme til at skille dem fra deres kærlighed til Jesus Kristus. Samfundets forskellige fornøjelser har virket ødelæggende på tusinder og titusinder, som hvis disse lokkemidler ikke havde været der, ville have været lydige børn, ærbødige overfor deres forældre, retsindige, rene og finttænkende i deres handlemåde og deres egenskaber. For at brydes med fornøjelsens moder, vil de gøre desperate anstrengelser. De må rejse sig i al deres styrke, og gribe fat i den guddommelige kraft i tro, i deres bestræbelser på at tilhøre Kristus alene.     
Lignelsen om den fortabte søn er fremstillet til ungdommens belæring. I et liv fuldt af forlystelser og syndige glæder forødte han sin del af arven. Han er uden venner og i et fremmed land; klædt i pjalter og sultende, og længes endog efter at få svinenes føde. Hans sidste håb er det at vende tilbage, angrende og ydmyg, til sin faders hus, hvor han får et hjerteligt velkommen, erholder tilgivelse og atter bliver knyttet til faderhjertet. Mange unge gør, som han gjorde, idet de lever et ligegyldigt, forlystelsessygt, ødselt liv og glemmer den levende vandkilde, den sande glædens kilde og hugger sig sprukne brønde, som ikke kan holde vand.    
Guds indbydelse lyder til enhver ung: min søn, giv mig dit hjerte! Jeg vil bevare det rent. Jeg vil tilfredsstille dets længsler med den sande lykke. Gud vil så gerne gøre de unge lykkelige, og det er derfor han ønsker, at de skal give ham deres hjerte, for at han kan bevare alle de evner, de har fået fra Gud, i den rette og sunde tilstand. De har fået livets gave al Gud. Det er ham, som får hjertet til at banke, det er ham, som giver ethvert system i legemet styrke. Rene glæder vil ikke ødelægge en eneste af disse Guds gaver, men vi synder imod vore egne legemer og synder imod Gud, når vi søger fornøjelser, der skiller os fra Gud. De unge bør erindre, at de lever i en verden fuld af prøver, for at det må åbenbares, om de har en karakter, som vil skikke dem til at leve sammen med engle.    
Når disse omgivelser søger at føre dig ind på forbrydelsens og dårskabens veje, når alle frister dig til at glemme Gud, at ødelægge de egenskaber, Gud har betroet dig og nedværdige alt, hvad der er nobelt i din natur, da <i>stå dem imod</i>. Kom i hu, at du er herrens ejendom købt med en høj pris, Guds søns lidelser og angst.     
Gud siger: "Min søn, giv mig dit hjerte." Vil du nægte ham det som du ikke kan give med fortjeneste, fordi det allerede er hans, - det som du ikke kan nægte uden at ruinere din egen sjæl? Han spørger dit hjerte; giv det til ham, det er hans eget. Han spørger din forstand; giv det til ham, det er hans eget, lånt dig i tillid. Han beder om dine penge; de er hans eget, giv dem til ham. "I er ikke jeres egne; I er købt for en pris."    
Den herre Jesus gør krav på din tjeneste. Han elsker dig. Se hen til Golgata, dersom du tvivler på hans kærlighed. Lyset, som udstråler fra korset, viser dig den kærligheds storhed, som ingen tunge kan skildre. Den, som holder mine befalinger, elsker mig. Ved omhyggeligt studium bør vi blive bekendt med Guds befalinger og så vise, at vi er hans lydige sønner og døtre.    
Guds barmhjertighed omgiver jer hvert eneste øjeblik; og det ville være .gavnligt for jer at overveje, hvordan og hvorfra jeres velsignelser kommer hver eneste dag. Lad Guds forunderlige velgerninger vække taknemmelighed hos jer. I kan ikke tælle Guds velgerninger, denne bestandige miskundhed, der vises jer, thi de er talrige som regnens forfriskende dråber. Skyer af nåde hænger over jer og er rede til at dryppe ned på jer. Hvis i vil værdsætte frelsens store gave, vil i komme til at føle en daglig forfriskelse ved Jesu beskyttelse og kærlighed; i vil blive ført ind på fredens vej.    
Betragt de herlige ting, Gud har skabt ude i naturen, og lad dit hjerte fyldes med taknemmelighed til giveren. I naturens bog finder vi fordelagtige studier for sindet. Vær ikke tankeløs og ligegyldig. Lad din forstands øjne op og se den smukke harmoni, der findes i Guds love i naturen, og vis ærefrygt og ærbødighed for skaberen, den mægtige hersker af himmel og jord. Se ham med troens øje, se, hvorledes han bøjer sig over dig i kærlighed og siger med inderlighed: min søn, min datter, giv mig dit hjerte, overgiv dig til Jesus, så kan du med taknemmeligt hjerte sige: "jeg ved, at min genløser lever." Din tro på Jesus vil give dig kraft til alt, hvad du ønsker, og fasthed i karakteren. Al din lykke, fred, glæde og dit held i denne verden afhænger af ægte, tillidsfuld tro på Gud. Troen vil tilskynde til sand lydighed mod Guds bud. Din viden om og din tro på Gud er det stærkeste bånd mod alle dårlige vaner og drivfjederen til alt godt. Tro på Jesus som den, der tilgiver dig dine synder, og som vil, at du skal blive lykkelig i de boliger, han har beredt for dig. Han vil, at dum skal leve i hans nærhed, at du skal få et evigt liv og en herlighedens krone.<br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

21 07 1892 Youth Instructor Ord til de unge.    
  "Søg Herren, medens han findes, kald på ham, den stund han er nær!"    
 "Der kommer en tid, hvor det vil være for sent at søge Gud, og jeg har tænkt på, hvordan det vil føles, når prøvetiden er forbi, og hele vor livsgerning endt. Med hvilke følelser vil vi se tilbage på fortiden? Vil vi så ønske, at vi havde levet mere i overensstemmelse med hans åbenbarede vilje? Vil vi så blive regnet for tro tjenere? Tænk, om vi i dette øjeblik skulle høre Kristi stemme sige: "Nu er det sket!"     
Engang havde jeg en drøm, hvor jeg så en stor skare samlet. Pludselig blev himlen sort. Tordenen rullede og lynene glimtede, og en stemme højere end den kraftigste torden rungede gennem himmel og jord og sagde: "Det er sket." Blege i ansigtet sprang en del af skaren frem med et fortvivlet klageskrig og råbte: "Oh, jeg er ikke rede." "Hvorfor er I ikke rede?" lød spørgsmålet. "Hvorfor har I ikke udnyttet de anledninger, jeg nådigt gav jer?" Jeg vågnede med råbet ringende i mine ører: "Jeg er ikke rede. Ikke frelst fortabt! fortabt! evigt fortabt!"    
Lad os i betragtning af de alvorlige ansvar, der hviler på os, tænke på fremtiden, for at vi må kunne forstå, hvad vi skal gøre for at kunne gå den i møde. Vil vi på den dag blive stillet over for vor ligegyldighed og foragt for Gud og hans nåde og vor afvisning af hans sandhed og kærlighed? Ved det højtidelige stævne på den yderste dag vil grunden til synderens fordømmelse blive oplæst i universets påhør. For første gang vil forældre høre om hemmelighederne i deres børns liv. Børn vil få at se, hvor mange forseelser de begik imod deres forældre. Alle hjertets hemmeligheder og bevæggrunde vil blive afsløret, for det, der er skjult, skal blive åbenbaret. De, som har lavet sjov med det højtidelige ved dommen, vil blive alvorlige, når de står over for den forfærdelige realitet.    
De, som har foragtet Guds ord, vil da stå over for ophavsmanden til det inspirerede ord. Vi kan ikke tillade os at leve uden at regne med dommens dag. For skønt den længe er blevet udsat, er den nu nær, ja nær for døren og kommer hastigt. Ærkeengelens basun vil snart opskræmme de levende og vække de døde. På den dag vil de onde blive skilt fra de gode, ligesom hyrden skiller fårene fra bukkene.    
Når I kære unge tænker på disse alvorlige ting, er I så ikke klare over, at I må holde op med jeres egoistiske, syndige liv, holde op med at gøre det onde og lære at gøre det gode? Det er jeres egen handlemåde, der vil danne jeres natur til ødelæggelse eller til salighed gennem evighedens endeløse tider. Burde de unge ikke, og dem af moden alder, aflægge alle skikke der vil svække den moralske kraft, og forsinke den åndelige vækst?    
Herren erklærer:  "At dølge sin synd fører ikke til held, men bekendes og slippes den, finder man nåde." De som foragter Gud og hans sandhed kan virke til at have fremgang for en tid; men deres ulykkesdag vi visselig komme. Den ligegyldige, uærbødige, dem som berøver Gud hans tjeneste, udbreder sig selv i stolthed, og praler af deres selvstændighed. De forskanser sig selv i mod alle de appeller som Gud sender dem; men inden læge vil hans hænder lægges på dem. Deres uærlighed, deres uærbødighed, deres trods imod himlen, vil alt sammen åbenbares, og det vil ses at en nøje optegnelse vil skrives ned, og timen for deres gengældelse er kommet.    
Guds altseende øje er over os; vort hjertes tildækkede tanker er ikke skjult. Enhver af os vil dømmes efter gerningerne der gøres lgemeligt. Jeg spørger jer i dag: Hvordan vil I stå for Gud? Hvordan kan han, som forstår ethvert motiv, se alle tanker, hører alle ord, se alle handlinger i dit liv, hvordan betragter han din sag? Vil du tænke over disse alvorlige spørgsmål før alle sagerne bliver afgjort uigenkaldeligt, før det er for for sent for altid at rette fejlene? "Vil I give agt på denne formaning: "Søg Herren, medens han findes, kald på ham, den stund han er nær"? Mrs. E. G. White.   

05 01 1893 Youth Instructor Ord til de unge.    
 Skal vi udvikle en kristelig karakter, er det af største vigtighed, at vi bliver ved med at gøre det rette. Jeg vil gerne indprente i vor ungdom betydningen af at være udholdende og energiske i deres karakterdannelse. Det er nødvendigt helt fra de tidligste år at indrette den strenge retskaffenheds princip i karakteren, så at ungdommen kan nå op til det højeste mål af mandighed og kvindelighed. De bør altid erindre, at de er blevet købt for en høj pris hvorfor de skal ære Gud i deres legemer og deres ånd, som tilhører ham. De unge bør alvorligt overveje, hvad der skal være deres mål og gerning for livet, og lægge grundvolden på en sådan måde, at deres vaner kan blive fri for ethvert stænk af fordærvelse. Hvis de ønsker at stå i en stilling, i hvilken de kan øve indflydelse over andre, må de være selvstændige. Vandliljen slår sine rødder dybt under slimet og mudderet, og gennem sin porøse stængel opsuger den de dele, der er nødvendige til dens udvikling, og bringer den pletfrie blomst for lyset, der hviler i renhed på søens overflade. Den undgår alt, hvad der kan tilsmudse og skæmme dens pletfrie skønhed.    
Vi må lære af liljen, og skønt vi er omgivet af indflydelse, som virker til moralsk fordærvelse og sjælens ruin, må vi alligevel undgå at blive fordærvede og stille os der, hvor det onde selskab ikke kan fordærve vore hjerter. Hver enkelt af de unge bør vælge at omgås mennesker, som vandrer opad med faste skridt. De bør sky deres selskab, som optager i sig enhver dårlig indflydelse de der er uvirksomme, og som ikke har nogen lyst til at nå frem til en ædel karakter, og som man ikke kan stole på som mennesker, der vil stå for de rette principper. Måtte de unge derimod vælge sådanne kammerater, som frygter og elsker Gud, thi disse noble, faste karakterer repræsenteres ved liljen, der åbner sin rene blomst på søens bryst. De vil ikke lade sig påvirke af den indflydelse, som demoraliserer, og kun tilegner sig sådant, som vil hjælpe til at udvikle en ren og nobel karakter. De vil søge at blive dannet efter det guddommelige mønster.    
Hvis du vil følge det som er godt, vil du opelske moralske kvaliteter, som vil gore dig til en velsignelse for andre, gennem hele dit liv; for I dem vil du tilskynde til et ønske at blive ædel og Kristus lig. Det er ungdommens arbejde at gøre fremskridt fra dag til dag. Peter siger: anvend just derfor al flid på i jeres tro at udvise dyd og i dyden kundskab og i kundskaben afholdenhed og i afholdenheden udholdenhed og i udholdenheden gudsfrygt og i gudsfrygten broderkærlighed og i broderkærligheden kærlighed. Thi når dette findes hos jer og er i tiltagen, lader det jer ikke stå ørkesløse eller ufrugtbare i erkendelsen af vor herre Jesus Kristus. Når i begynder er det ikke nødvendigt at have alle disse på hinanden følgende skridt i tanke og regne med dem alle; men idet i vender blikket mod Jesus og kun har Guds ære for øje, vil i gøre fremskridt. I kan ikke nå Kristi fyldes mål af vækst på en dag, og i ville gå til grunde i fortvivlelse, dersom i kunde se alle de vanskeligheder, som man støder på og må overvinde. I skal kæmpe med satan, og han vil ved alle mulige kunstkneb prøve på at lede jeres tanker bort fra Kristus. Vi må imidlertid gå løs på alle hindringer, der kommer på vor vej, og overvinde dem en efter en. Dersom vi sejrer over den første vanskelighed, vil vi blive styrket til at møde den næste, og ved enhver bestræbelse, vil vi blive bedre i stand til at gøre fremskridt. Ved at se på Jesus, kan vi blive sejrvindere. Det er ved at fæste blikket på vanskelighederne og trække os tilbage i den alvorlige kamp for sandheden, at vi bliver svage og troløse.    
Vi kan bestige de højeste bjergtoppe ved at tage et skridt ad gangen, og til sidst kan vi nå til den øverste bjergtinde. I må ikke lade jer kue af den store mængde arbejde, som i skal udføre i jeres levetid, for der forlanges ikke, at i skal gøre det alt sammen på en gang. Brug hele jeres livskraft til hver dags gerning og drag nytte af alle værdifulde anledninger, idet i værdsætter den hjælp, som Gud giver eder, og går opad på fremskridtets stige trin for trin. Husk, at i kun skal leve en dag ad gangen, og at de himmelske regnskabsbøger vil vise, hvorledes i har værdsat hver dags privilegier og anledninger. Må i da gøre fremskridt hver dag Gud har givet eder, så at i til sidst kan høre mesteren sige: "Vel gjort, du gode og tro tjener."<br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

02 02 1893 Youth Instructor Ord til de unge.    
 Herrens Frygt er Visdoms Begyndelse. Mange unge indser ikke Nødvendigheden af at udnytte hele deres Kraft ved at yde deres bedste til alle Tider og under alle Forhold. De har ikke Guds Frygt for Øje, og deres Tanker er ikke rene og ophøjede.    
Herrens frygt er visdoms begyndelse. Mange unge indser ikke nødvendigheden af at udnytte hele deres kraft ved at yde deres bedste til alle tider og under alle forhold. De har ikke Guds frygt for øje, og deres tanker er ikke rene og ophøjede. Hele himmelen er vidende om enhver tanke og enhver handling. Jeres handlinger kan være skjulte for jeres omgivelser; men de er genstand for englenes undersøgelser. Englene har fået befaling til at hjælpe dem, som kæmper for at vinde sejr over enhver dårlig vane og holder sig borte fra Satans snarer.    
Man bedømmer ikke, som man skulde, den omdannende indflydelse, som selv små onde handlinger, de mindste ukorrektheder, har på karakteren. De største og mest ophøjede principper åbenbarer Guds ord for os. De er blevet givet os for at styrke ethvert forsøg på at gøre det gode, på at kontrollere sindet og holde det i ligevægt og for at få os til at stræbe efter at nå et højt mål. I beretningen om Josef, Daniel og hans medbrødre ser vi, hvorledes sandheden som den gyldne tråd binder ungdommen til Guds trone. Intet kunde lokke dem til at vende sig bort fra deres retskafne bane. De satte yndest hos Gud højere end kongers yndest, og Gud elskede dem og dækkede dem med sit skjold. På grund af deres helhjertede retskaffenhed, på grund af deres faste beslutning om at ære Gud fremfor nogen jordisk magt, viste Gud dem særlig ære fremfor andre mennesker. De blev æret af herren, hærskarers Gud, hvis kraft viser sig i alle hans hænders gerning, det være sig i himmelen her oventil som hernede på jorden. Disse ynglinge skammede sig ikke ved at vise kulør. Selv i kongens palads bekendte de i ord, vaner og opførsel deres tro på herren, himmelens Gud. De nægtede at bøje sig for nogen jordisk befaling, som ikke var til Guds ære. De fik styrke fra himmelen til at bekende deres forbindelse med Gud.    
 I skulle være rede til at følge disse ædle ynglinges eksempel. Skam jer ikke ved at vise kulør; ifør jer hans kendetegn og lad mennesker og engle se dem. Lad jer ikke påvirke af falsk beskedenhed eller falsk forsigtighed, som måtte lede jer til en fremgangsmåde, der er i modstrid med dette råd. Ved velvalgte ord og en rigtig handlemåde, ved jeres velanstændighed og jeres oprigtige fromhed bør i aflægge en bekendelse om jeres tro, idet i er fast besluttede på, at Kristus skal sidde på tronen i jeres sjæls tempel, og idet i uden forbehold lægger jeres talenter ved hans fødder, så de kan blive brugt i hans tjeneste. For jeres nærværende og evige vels skyld er det bedste, i kan gøre, at stille jer helt på rettens side, så at verden kan vide hvor i står. Mange har ikke helt overgivet sig til Guds sag, og deres vaklende stilling er i sig selv en årsag til svaghed og en anstødssten for andre. Som følge af svage principper, der jo ikke er helligede, rives de af fristelsens flodbølger bort fra det, de ved er rigtigt; og de gør ingen hellige bestræbelser på at overvinde alt, som er forkert, så at de ved den retfærdighed, der tilregnes os gennem Kristus, kunde udvikle en retskaffen karakter.    
Verden har ret til at vide, netop hvad der forlanges af ethvert forstandigt menneskeligt væsen. Den, der er en virkelig legemliggørelse af faste bestemte og retskafne principper, vil være en levende kraft blandt sine omgivelser og vil påvirke andre ved sin kristendom. Der er mange, som hverken tænker på eller forstår, hvor stor en indflydelse hver enkelt udøver enten til det gode eller det onde. Enhver gransker må forstå, at de principper, som han tilegner sig udøver en levende og omskabende indflydelse på karakteren. Den, som antager Kristus som sin personlige frelser, vil elske Jesus og alle dem, for hvem Kristus døde; thi Kristus vil da i ham blive en kilde af levende vand der vælder frem til evigt liv. Han vil uden forbehold underkaste sig Kristi ledelse.    
Gør det til jeres livsregel en regel, som ingen fristelser eller personlige interesser kan rive jer bort fra at ære Gud, fordi han således elskede. . . Verden, at han gav sin søn den enbårne, for at hver den, som tror på ham, ikke skal fortabes, men have et evigt liv. Gud kalder på eder, som er forløste væsener med moralsk frihed og løskøbte for en uendelig stor pris, og beder jer håndhæve jeres frihed og som frie borgere i det himmelske rige bruge de kræfter, Gud har givet eder. Forbliv ikke længere i syndens trældom, men vis som tro undersåtter af kongers konge jeres lydighed imod Gud. Vis, at i igennem Jesus Kristus er værdige den hellige tillid, som herren har æret jer med, idet han tildelte jer liv og nåde. I skal nægte at lade jer undertrykke af det ondes indflydelse. Som Kristi soldater må vi betænksomt og forstandigt under alle forhold antage hans betingelser for frelse, opelske gode principper og efterleve dem. Den guddommelige visdom skal være en lygte for jeres fod. Vær tro mod jer selv og vær tro imod Gud. Alt, som kan rystes, vil blive rystet; men står i rodfæstet og grundfæstet i sandheden, vil i forblive iblandt de ting, der ikke kan rystes. Guds lov er grundfæstet og uforanderlig, thi den er et udtryk for Jehovas karakter. Bestem jer til hverken ved ord eller indflydelse at kaste den mindste skam over dens autoritet.    
At have Kristi religion betyder, at i helt og holdent har overgivet jer med alt, i har, til Gud og indvilget i den Helligånds ledelse. Moralsk kraft vil blive tildelt jer gennem den Helligånds gave, og i vil da ikke blot have de talenter, som tidligere er blevet betroet jer til at tjene Gud med, men deres virkekraft vil blive yderligere forøget. Idet i overgiver hele jeres kraft til Gud vil jeres livsproblemer blive meget forenklede. Det formindsker og fjerner i tusindvis af kampe med det naturlige hjertes lidenskaber. Religion er som en gylden tråd, der binder både unges og ældres sjæle til Kristus. Derved bringes de villige og lydige sikkert over mørke og indviklede stier til Guds stad.    
Der er unge mennesker, som kun har almindelige evner, men som alligevel ved undervisning og uddannelse af lærere, som er påvirket af høje og ædle principper, efter uddannelsens afslutning vil vise sig at være skikkede til at virke i en ansvarsfuld stilling, hvortil Gud har kaldet dem. Der er dog også unge mennesker, for hvem det vil mislykkes, fordi de ikke har bestemt sig til at overvinde naturlige tilbøjeligheder og ikke vil lytte til Guds ords stemme. De har ikke beskyttet deres sjæle imod fristelser og bestemt sig til at gøre deres pligt, hvad det end må koste. De kan sammenlignes med den, der på en farefuld rejse nægter at modtage nogen fører eller vejledning, der kunde hjælpe ham til at undgå ulykke eller undergang; men i stedet fortsætter på en bane, der fører til ødelæggelse.    
Hvor ville jeg ønske, at enhver var klar over, at han selv bestemmer sin skæbne! Din lykke i dette liv så vel som dit evige liv afhænger af dig selv. Om du selv vil det, kan du få kammerater, som ved deres indflydelse vil prøve på at svække dine tanker, ord og din moral. Du kan give begæret og lidenskaberne frie tømmer, kan foragte autoritet, føre dårlig tale og nedværdige dig dybest muligt. Din indflydelse kan være af en sådan art, at den smitter andre, og du kan forårsage deres undergang, som du kunde have ledet til Kristus. Du kan trække andre bort fra Kristus, fra rettens vej, fra hellighed og fra himlen. På dommens dag kan da fortabte sjæle pege på dig og sige: var jeg blot ikke blevet påvirket af ham, ville jeg ikke have snublet og gjort nar af religionen. Han kendte lyset og vejen til himlen. Jeg var uvidende og gik med bind for øjnene ad vejen til undergang. Hvad svar kan vi give på en sådan anklage? Hvor vigtigt er det da ikke, at enhver nøje overvejer, hvor han leder sjæle hen. Vi står lige over for evigheden, og hvor omhyggeligt bør vi da ikke beregne resultatet af vor indflydelse. Vi må aldrig slippe evigheden af tanke, men vænne os til stadig at spørge os selv, vil denne fremgangsmåde være velbehagelig i Guds øjne? Hvorledes vil mine handlinger påvirke deres sind, som har meget mindre lys og forståelse af hvad der er rigtigt? Jeg ville ønske, at ungdommen ville studere skrifterne og gøre, som de mener, Kristus ville have gjort under lignende omstændigheder! Vore anledninger til at modtage undervisning fra himmelen har givet os store ansvar og i dybeste alvor burde vi spørge: vandrer jeg i lyset? Går jeg fremad på den rette vej i overensstemmelse med det store lys, der er blevet mig betroet, træder jeg lige spor med mine fødder, for at ikke det lamme skal vrides af led, men snarere helbredes? Vi burde være gennemsyrede af en dyb og stedsevarende følelse af sandhedens værdi, hellighed og autoritet. Kære unge, de klare stråler fra det himmelske lys skinner på jeres vej, og jeg beder jer om at udnytte jeres anledninger til det yderste. Modtag og hold fast ved enhver lysstråle fra himmelen, for da vil jeres sti blive oplyst mere og mere indtil højlys dag.<br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

04 05 1893 Youth Instructor Ord til de unge    
  "Mine vidner er I, så lyder det fra Herren." Gud være lovet, at vi har det privilegium at kaldes Guds vidner. Men hvis vi er vidner, må vi også tale Kristi sag og ophøje ham blandt vore bekendte. Når vi ser iver og nidkærhed kølnes hos en af vore kammerater, må vi hjælpe og opmuntre denne og bede med og for ham, så han atter kan blive et virkeligt vidne for Herren. De unge kan blive til en kraft for Kristus, hvis de vil bevare deres enfoldighed og ikke søge at forkynde noget opsigtsvækkende, noget originalt, men lære, hvad deres Herre har pålagt os. Men at udstyre de enkleste sandheder med noget nyt og særegent er det samme som at berøve dem deres magt til at vinde sjæle for Kristus.    
Lad vore unge leve og arbejde som efter himlens øjne, og ikke stræbe efter at få noget nyt og opjagende frem, men frembringe de enkle, og velsignede lektier som Kristus har givet sine disciple til overlevering til vor tid. Lad deres handlinger bevidne at de ved hvordan de beder, hvordan de arbejder personligt for sjæle som Kristus har dødet for, ikke ventet på noget lovende mål, men arbejder for synderen, præcis sådan som hans er, åbenbaret Kristi kærlighed for faldne mennesker for ham.    
Den største Lærer verden nogen side har kendt blev beundret for sin enkelthed; for han bragte den guddommelige sandhed på en sådan måde at også børn kunne forstå hans ord, og samtidig drog han på verdens bedst uddannede og dybeste tænkeres opmærksomhed. Ved brug af velkendte illustrationer gjorde han sandhed enkel og tydelig for almindelige folks tanker. I enkelthed såede han evangeliesandhedens frø i sine tilhøreres sind og hjerter, og det sprang op og gav en høst til evigt liv. Hvor megen behov er der ikke her for at de unge, som bekender at være Kristi vidner, at de lærer at arbejde for dem der ikke kender Jesus. Hvor nødvendigt er det ikke at de forstår at gøre Kristi lektier klare og afgørende. At bruge lange ord og højtflyvende veltalenhed har ikke betydning for et godt resultat. Det, der behøves, er en levende erfaring om Guds riges ting og en enfoldig fremstilling af Kristi kærlighed til de fortabte. Mange af de sjæle der er borte fra Kristus er sørgelig uvidne om de mest enkle kendsgerninger om frelsesplanen. Når hjertet brænder af kærlighed til Jesus, vil I give det udtryk overfor andre og blive vidner for Kristus.     
Om du i sandhed hører Kristus til, vil du finde anledninger til at vidne for ham. Du vil blive indbudt til forlystelsessteder, og da vil du få anledning til at vidne for din herre. Om du da er tro mod Kristus vil du ikke forsøge på at give nogen undskyldninger for ikke at komme og deltage, men du vil tydeligt og beskedent erklære, at du er et Guds barn, og dine principper vil ikke tillade dig at være på et sådant sted, end ikke for en enkelt gang, et sted, hvor du ikke kunde indbyde din herre til at følge dig. Vi bør ikke lade konservatisme få os til at fremstille vor Herre forkert. Vor daglige indflydelse må være ligesom Kristus. Vi må praktisere selvfornægtelse, overvinde fristelse, og daglig vokse i nåden. Vi kan ikke være vidner for Kristus uden at hans Helligånd arbejder på vore hjerter; men han har sagt at vor himmelske fader er mere villig til at give os Helligånden, end forældre er til at give deres børn gode gaver. Vi skal tage imod Helligånden, og ved dennes virke vil synderen blive indprentet med det faktum, at i Jesus skal der findes glæder der overgår glæderne på jorden.    
I skal betragte jer som Jesu Kristi ejendom, som en han forventer at bliver en Guds medarbejder. Lad de unge sammenligne deres karakter med Mønsterets karakter. Vender du dig bort i sorg fra det billede at du forsømmer din pligt, giver efter for selviskhed, at du ikke ligner Kristi liv? Kan du sige at det er din gælde at være Kristi ords gørere? Når selviske projekter præsenteres for dig, ransager du nøje dine motiver, og vender du dig så bort fra det, som ikke er foreskrevet af Guds Ånd? Kontrollerer de selviske ønsker dig, eller ærer du Gud ved at rådføre sig med hans ord, og søge ham alvorligt i bøn, så han kan vejlede dig i visdom? Står mange af jer ikke i en halvhjertet position, og indbyder Satan til at bruge jer som sine agenter, der fremstiller Kristus forkert for verden? Gør du ikke de ting som du ved en kristen ikke bør gøre? Og forsømmer du ikke det arbejde som Gud har udpeget dig at gøre?    
Vær sikker på om du har helligt dig helt til Gud, selvet vil dø, og dit liv vil skjules med Kristus i Gud.    
Vær vis på om du helliger dig selv helt til Gud, selvet vil dø, og dit liv vil skjules med Kristus i Gud. O om alle de unge vil søge med en alvor der står i forhold til det store mål der er sat for dem, for det evige liv! O om de kunne erkende hvad det evige liv indebærer, at de må føre det med flid. Den virksomhed som Gud anerkender er den sikre virksomhed. Hvorfor da ikke gøre vinding af evigt liv til din eneste forretning, og droppe alt andet som ikke vil fremme dig i dette mål? Lad intet forretningsengagement eller fornøjelsesselskab holde dig borte fra bønnens hus. Vær parat til at opfange enhver lysstråle der skinner på Guds folk, for at du kan skinne som et lys i verden. Gør ingen forordninger som vil holde dig bort fra det sted hvor Jesus vil være. Hvis du er ligeglad med de privilegier som Gud så gavmildt har giver dig, for at gribe fat i evigt liv, kan du regnes iblandt de tåbelige brudejomfruer, hvis lamper ikke var fyldte og brændende, som ikke tog olie med sig i deres kar, og hvis lys brændte ned.    
Hvorfor ikke være vidne for Kristus hvorfor ikke have lys i jeres lamper, og gavne verden ved dine uafbrudte lysstråler? Spørger du efter hvad du må gøre for at udføre Guds gerninger? Dette er svaret: "Dette er Guds gerning, at I tror på den, han har sendt." Tro på Kristus som jeres personlige Frelser, og forbliv i ham, og han vil forblive i jer. Jesus siger: "Den, som bliver i mig, og jeg i ham, han bærer megen frugt; thi skilt fra mig kan I slet intet gøre." " Hvis I bliver i mig, og mine ord bliver i jer, så bed om, hvad som helst I vil, og I skal få det. Derved er min Fader herliggjort, at I bærer megen frugt og bliver mine disciple."    
Det arbejde, som står over alt arbejde den gerning, som står over alt andet, og som burde sætte hele sjælens energi i virksomhed er det arbejde at frelse sjæle, for hvilke Kristus døde. Gør det til dit specielle livsværk. Samarbejd med Kristus i dette store og noble værk og bliv en missionær her hjemme eller ude i det fjerne. Vær rede til at udføre et fyldestgørende arbejde her hjemme eller i fjerne lande til sjæles frelse. Udfør Guds værk og åbenbar den tro, du har på din frelser, ved at arbejde hårdt for andre. O, at unge og gamle var grundigt omvendt til Gud og ville tage fat på de pligter, som ligger dem nærmest, og arbejde så godt, de har anledning til det, og således blive medarbejdere med Gud. Hvis dette skulle ske, ville mange, mange stemmer lovprise ham, som har kaldt dem ud fra mørket ind i sit underfulde lys.    
 "Uden mig," siger Kristus, "kan I ingen ting gøre." Vær da sikker på at åbne hjertet for Jesus. Lad enkel bøn gå op fra dit hjerte til Gud, bede for at du må påskønne hans løfter, og forstå de betingelser som frelsen er givet ved. Bed for dette, ikke kun for din egen tilfredsstillelse, men for at du må gøre frelsens vej tydelig for dem som er i mørke. Vi må nærme os Gud med et lille barns enkelthed, og bringe ham hans løfte. Uddan sjælen til troens enkelhed, vil være den allerbedste disciplin der oppebærer det arbejde som vi kaldes til at gøre for dem, som er i verden, uden Gud eller håb. Den verdsliges sind er fordunkelet for at kunne fatte åndelige ting, og det vil kræve enkelthed at have med dem at gøre, og lære dem om de velsignelser som de får, der dagligt følger Guds Lam hvor det end går hen. Sandheden må overbringes og gøres lige så simpel som alfabetets a-b-c gøres for eleven i første klasse. Tag den enkle sandhed, bring Kristus frem for sindet, og engle vil samarbejde med dig, og gøre indtryk hus den der spørger i oprigtighed. I skal være det middel, hvorved Gud kan tale til sjælen. I vil komme til at huske på værdifulde ting, og med et hjerte, der strømmer over af kærlighed til Jesus, vil I tale ord af livsvigtig betydning. Jeres enfoldighed og oprigtighed vil virke som den største veltalenhed, og jeres ord vil blive optegnet i de himmelske bøger som de rigtige ord, der er som æbler af guld i skåle af sølv. Gud vil gøre dem til en flod med himmelsk lægedom, der kan vække overbevisning og ønsker, og Jesus vil føje sin forbøn til jeres bønner og kræve Helligåndens gave til synderen og udgyde den over hans sjæl. Og der vil blive glæde blandt Guds engle over én synder, som omvender sig.<br><i>Mrs. E. G. White.</i>   

18 05 1893 Youth Instructor Ord til de unge.    
 Der har aldrig været nogen tid, hvor det var så vigtigt, at Kristi disciple skulle ransage Bibelen, som det nu er. Alle vegne møder man vildledende påvirkninger, og det er af afgørende betydning, at dum søger råd hos Jesus, din bedste ven.. . . David siger: ""Jeg gemmer dit ord i mit hjerte, for ikke at synde mod dig."" Hvor er der mange som lader sig lokke til at synde, fordi de ikke gennem bøn og studium af Guds ord har fattet syndens store syndighed og opdaget, hvordan de med standhaftighed kan modstå den. Når fristelsen kommer over dem, synes de ikke at være på vagt, men at være uvidende om fjendens påfund. Vi lever i farlige tider, og efterhånden som vi nærmer os afslutningen på jordens historie, vil der ikke være nogen tryghed for dem, som ikke er blevet vel bevandrede i Guds ord.. . . Alt, hvad der kan rokkes, vil blive rokket.. . . Guds børn er nået til det mest kritiske punkt af deres pilgrimsvandring, thi den ondes garn og faldgruber findes til alle sider. Og alligevel kan vi vandre trygt og ikke snuble under Herrens vejledning om det, som så tydeligt åbenbares i hans ord.. . . En røst fra Himmelen taler til os fra denne bogs blade."    
Tag tid til at studere Bibelen, bøgernes bog. Der har aldrig været nogen tid, hvor det var så vigtigt, at Kristi disciple skulle ransage Bibelen, som det nu er. Alle vegne møder man vildledende påvirkninger, og det er af afgørende betydning, at dum søger råd hos Jesus, din bedste ven. Det vejfarende menneske kan finde livets vej igennem tro og lydighed, ved at blive i solskinnet fra Kristi retfærdighed. Men hvordan skal vi forstå hvad disse temaer betyder, hvis vi ikke forstår Bibelen? I Guds ord er opgaven gjort tydelig, og alt der har med det religiøse liv fremvises på en defineret vej. Hele frelsesplanen er skitseret, og hjælpen til sjælen er peget ud. Den vej hvori den troende kan blive fuldkommen i Kristus foldes ud.    
Bibelen er det vi alle behøver, for det er frelsens videnskab. Vend ikke bort fra Guds hellige ord, for det vil gøre jer vise på frelse. Salmisten siger: "Tydes dine ord, så bringer de lys, de giver enfoldige indsigt." Apostlen siger: "Alt, hvad der forhen er skrevet, er jo skrevet, for at vi kan lære deraf, så vi ved udholdenhed og ved den trøst, skrifterne giver, kan bevare vort håb." David siger: "Jeg gemmer dit ord i mit hjerte, for ikke at synde mod dig." Hvor er der mange som lader sig lokke til at synde, fordi de ikke gennem bøn og studium af Guds ord har fattet syndens store syndighed og opdaget, hvordan de med standhaftighed kan modstå den. Når fristelsen kommer over dem, synes de ikke at være på vagt, men at være uvidende om fjendens påfund. Vi lever i farlige tider, og efterhånden som vi nærmer os afslutningen på jordens historie, vil der ikke være nogen tryghed for dem, som ikke er blevet vel bevandrede i Guds ord. Jeg vil advare Kristi disciple for de forestående dages fare, og formaner jer at berede jer for prøve- og trængselstiden; alt, hvad der kan rokkes, vil blive rokket. Adlyder vi nu Guds ord, og lever ved ethvert ord der udgår af Guds mund? Er vi etablerede og grundfæstede på den nærværende sandhed? Der er brug for at nøje ransage jer selv, uanset om I er i Guds kærlighed; for uden i jer, er I fortabte. Selvbedrag er farligt, og ingen af os kan tillade os at falde for bedrag.    
Herren Jesus har gjort alt der er nødvendigt for vor frelse. Han har ikke forsømt et eneste punkt i genløsningsplanen; men har tilvejebragt alle ting for vor opmuntring og endelige sejr. Det er ikke nødvendigt at vi skal snuble og falde, på nogen af punkterne på den vej vi må gå er blevet vejledt; men det spørgsmål du må stille dig selv er: "Er jeg en kristen?" At være en kristen indebærer langt mere end mange forstår. Det betyder mere end at have en enkel tro, urokkelig tillid til Gud. Det betyder at have en barnlig tillid til vor himmelske Fader igennem hans kære Søns navn og fortjeneste. Elsker du at holde Guds bud, fordi Guds bud er Guds forskrifter, afskriftet fra hans karakter, og kan ikke forandres mere end Guds karakter kan? Respekterer og elsker du Jehovas lov?    
Guds børn er nået til det mest kritiske punkt af deres pilgrimsvandring, thi den ondes garn og faldgruber findes til alle sider. Og alligevel kan vi vandre trygt og ikke snuble under Herrens vejledning om det, som så tydeligt åbenbares i hans ord. Men vi har daglig brug for at søge Gud og spørge: "Er dette Herrens vej?" Du kan ikke fortsætte med at følge dine egne tilbøjeligheder, og samtidig træde ud på sikre stier. Du kan ikke leve for at behage dig selv, men må underlægge din vilje under Gud. Men hvordan vil du forstå hvad er Guds vilje, hvis du ikke studerer hans ord med ydmygt og sønderbrudt hjerte? Du bør være ivrig efter at vide: Hvad siger Guds ord til mig?    
Selv om Guds rene ord er bragt frem for os, og en røst fra Himmelen taler til os fra denne bogs blade hvor få giver så ikke agt på sig selv og på læren. Oh, når hjertet vågner op til at føle sit behov, vil bønnen gå ud fra de uskrømtede læber: Skab et rent hjerte i mig, O Gud, og forny en rigtig ånd inden i mig." Idet du vandrer på gaderne, idet du går ind i livets almindelige gøremål, er der intet der forhindrer dig i at opløfte din sjæl til Gud i bøn. Bøn er behørig til alle tider og på alle steder. Dem som føler deres behov, får dette løfte: "Da stænker jeg rent vand på eder, så i bliver rene; jeg renser eder for al eders urenhed og alle eders afgudsbilleder. Jeg giver eder et nyt hjerte, og en ny ånd giver jeg i eders indre; stenhjertet tager jeg ud af eders kød og giver eder et kødhjerte. Jeg giver min ånd i eders indre og virker, at i følger mine vedtægter og tager vare på at holde mine lovbud."    
Det værk der bringes frem i de ord profeten siger, er fuld af trøst for dem som er betynget med synd, og beskriver det arbejde som må gøres for enhver sjæl som vil komme ind i himlens rige. Dette vil gøres for alle som oprigtigt søger efter Gud. Uden dette særlige arbejde, kan vi ikke holde Guds bud, og eftersom Guds løfter er så rigelige, er der ingen undskyldning for nogen af os hvis vi fortsætter i synd. Løfterne er: "Et nyt hjerte vil jeg give dig;" "Jeg vil give min Ånd i dit indre." Denne tilvejebringelse gøres for os igennem Kristi retfærdighed: "Retfærds frugt bliver fred og rettens vinding tryghed for evigt." Dem som erfarer ændringen, der omtales i disse ord, vil finde at deres hvileløshed og uro tages bort, og de vil finde hvile for deres sjæle i Kristus. Hans forsyn, hans retfærdighed, tillægges den troende sjæl, og den troende har indre fred og glæde i Helligånden. Når vi stoler på Kristus, dvæler han ved de behagelige ting i en åndelig karakter, og hans store ønske er at holde hjertet ret hos Gud. Med dette nye motiv, vil han ved tro på Kristus "vogte sit hjerte mere end alt andet", erkende at "derfra udspringer livet". De guddommelige fortrinsegenskaber i Guds løfter vil give hans sjæl et godt traktement, og i tro ser han op, og udbryder med glæde: "Herren, men retfærdighed."<br><i>Mrs. E. G. White.</i>   

22 06 1893 Youth Instructor Ord til de unge.*   
  "Intet menneske lever for sig selv." Det er umuligt for nogen af os at leve på en sådan måde at vi ikke skal have indflydelse på verden. Intet medlem af familien kan lukke sig inde i sig selv, hvor andre medlemmer i familien ikke mørker hans indflydelse og ånd. Ansigtsudtrykket har en indflydelse for godt eller ondt. Hans ånd, hans ord, hans handlinger, hans attitude imod andre, er umiskendelige. Hvis han lever i selviskhed, omgiver han sin sjæl med en feberagtig atmosfære, medns han er fyldt af Kristi kærlighed, vil han udvise hensynsfuldhed, venlighed og kærlig omsorg for andres følelser, og vil ved sine kærlige handlinger meddele sine omgivelser en mild, taknemmelig og glad fornemmelse. Det vil åbenbare sig, at han lever for Jesus og daglig lærer ved hans fødder, hvor han modtager hans lys og hans fred. Han vil være i stand til at sige til Herren: "Din nedladelse har gjort mig stor."     
Når vi sætter os selv i en position hvor vi skal opfange stålerne fra retfærdighedens Sol, sætter vi hele hjertet til at sprede en behagelig atmosfære til dem omkring os. Vi bliver en levende lyskanal, vi skal være levende breve: "Kendt og læst af alle mennesker." Vi samarbejder med himmelske agenter, og drikker af livets vande. Dem som drikker af livets bande, vil altid have en forsyning, for Kristus er et levende kildeudspring i dem til evigt liv. Jesus har lovet: "Det vand, jeg giver ham, skal i ham blive et kilde spring til evigt liv."    
Den, som med rette bærer kristennavnet, hvilket betyder at ligne Kristus, må være fyldt af fromhed og renhed, af kærlighed og ærefrygt for Gud og Jesus Kristus, som han har udsendt. Hans ånd, tale og handlinger vil alle være præget af Himmelen. Andre vil kunne se, at han har været sammen med Jesus og har lære af dem. Hans bønner vil være enfoldige og inderlige og vil stige op til Gud på troens vinger. Da han har lært i Kristi skole, vil han ikke have store tanker om sig selv. Skønt han måske er fattig på denne verdens goder, kan han være rig på Guds Ands nådegaver og være til velsignelse og berigelse for andre ved sin ånd og påvirkning, fordi Kristus i ham er blevet en kilde med levende vand, der vælder frem til evigt liv. Han vil være omgivet af en atmosfære af håb, mod og kraft og vil gøre dem til skamme, der er verdsligt sindede, egenkærlige og formelt bekendende mennesker, der har ord for at leve, men dog er døde.    
Han som er rig på tro, som er gudfrygtig, hellig som samarbejder med himmelske agenter, vil således lede sig selv så hans indflydelse vil tælle for tid og evighed, og igennem ham kan hele familier omvends til sandheden. Hans eksempel på at bære kors, på selvfornægtelse, på langmodighed og på tålmodighed, vil gøre ham til et værdigt eksempel for andre, og han vil være en lyskannal for verden. Dette er den standard som de unge må opnå. De må blive levende og arbejdende agenter, en hær af trofaste soldater for Jesus Kristus. Hvis de vil gøre den bedste brug af deres evner, og tjener Gud af hjertet, vil han acceptere dem som det mest dyrebare offer.    
Herren har lovet at brigne sin Helligånd på dem som alvorligt ønsker det, som udviser varme og iver for at opsøge de dyrebare gave. En form for gudfrygtighed, der ikke ejer kraft, er trættende og byrdefuld, men når hele ens hjerte er vundet for Kristi tjeneste, så finder sjælen hvile; thi Gud giver dagligt sådanne mennesker sejr over mørkets magter. Gud hjælper den, som overgiver sin sjæl til Herren som sin trofaste Skaber. Men dem som blot er formelle bekendende kristne, bærer navnet men ikke frugten for en forbeindelse med Gud. De er så falske navneskilte, der går mod undergang, medens de bekender at styre mod himlens vej. De kan have høje stilinger, være medlemmer af bestyrelser, men deres råd er af en orden som virker imod Guds planer og råd. Dem som blot er bekendende har en vidtrækkende indflydelse både i menigheden og i hjemmet, og de er en forbandelse mod verden. Det er ikke muligt for nogen at leve blot for sig selv, enhver er en del af menneskehedens store netværk, en del af et større hele; og gamle og unge udøver en indflydelse, og enhver står til ansvar for den indflydelse han udøver. Uanset godt eller ondt, vil andre påvirkes af jeres liv, og andre vil følge jeres eksempel. Dem som er halvhjertede vil lede andre på vilspor; og mange glædes når de finder kristendomsbekender, hvis standard er så lav at verdslige kan kalde sig selv "som gode som sådanne kristne."    
O om alle jeres unge måtte have en tilbøjelighed til at søge sandheden som en skjult sat, så de måtte finde den, og bringe den i kontakt med dem som ikke kender til den! O om den sandhed som ikke er foldet ud for vore sind, måtte bære en praktisk frugt i vore liv, så det der blev tildelt os måtte tilddeles andre igennem os! Medmindre Guds sanhed modtages i hjertet og føres ud i det praktiske liv, er det ikke sandhed for nogen som den er blevet præsenteret for, men blot et bedrag. Guds sind må forenes med menneskets sind, så enhver tanke måtte bringes i fangenskab under Kristus. Når sandheden modtages til fulde, vil den gøres tydelig ved en forvandling af karakteren. Men dem som ikke tager imod sandheden, skønt deres navne kanvære i menighedsbøgerne, er som kalkede grave, fuld af fordærv inden i. Synden er ikke blevet uddrevet fra sjælen, og urenhed, selvføjelighed, kødets lyster, moralske afsagn - kan altsammen ses af det alt-seende Øje som læser hjertets tanker og intentioner.    
De, som i sandhed ønsker at følge Kristus, må lade ham bo i hjertet og herske uindskrænket der. De må være et eksempel på hans ånd og egenskaber i deres hjemmeliv og vise hensynsfuldhed og venlighed mod dem, som de kommer i kontakt med. Der er mange børn, som hævder at kende sandheden, men som ikke viser deres forældre den ære og kærlighed, de skylder dem, som kun giver udtryk for ringe kærlighed til deres forældre og undlader at ære dem ved at bøje sig for deres ønsker eller ved at søge at befri dem for ængstelser. Ham, der foregiver at være kristne, ved ikke, hvad det vil sige at ære sin fader og sin moder, og følgelig kan de lige så lidt vide, hvad det betyder, "for at du kan få et langt liv i det land, Herren din Gud vil give dig. Vor ungdom bekender sig til at tilhøre dem, som bevarer Guds befalinger, og dog er der mange af dem, som forsømmer og overtræder det femte bud, og de rige velsignelser, der er lovet dem, der holder dette bud og ærer fader og moder, kan ikke blive opfyldt på dem. Hvis de ikke angrer deres synd og forandrer deres handlemåde og karakter ved Kristi nåde, vil de aldrig komme ind på den nye jord, hvor evigt liv venter dem. De, som ikke respekterer og elsker deres forældre, vil ej heller respektere og ære Gud. De, som ikke består i prøven, og som ikke ærer deres gudfrygtige forældre, vil heller ikke kunne ære Gud, og de kan derfor ej heller forvente at opnå det forjættede land.    
Ungdommen bestemmer nu deres evige skæbne, og jeg vil bede jer inderligt om at overveje det bud, til hvilket Gud har knyttet løftet om, at dine dage må blive mange i det land, som Herren din Gud giver dig. Børn, ønsker i evigt liv? Vis da respekt for og ær jeres forældre. Du skal ikke såre og bedrøve deres hjerter, og få dem til at bruge søvnløse nætter for bekymring og uro over din egen sag. Dersom I har syndet ved ikke at vise kærlighed og lydighed mod dem, så gør nu en forandring og opret det forsømte. I kan ikke være tjent med at gøre noget ringere thi det betyder ellers for jer tabet af det evige liv. Han, som ransager hjertet, ved, hvordan din indstilling er overfor dine forældre, thi han vejer de moralske egenskaber på den himmelske helligdoms gyldne vægtskål. Bekend din forsømmelse af dine forældre, bekend din ligegyldighed overfor dem og din ringeagt for Guds hellige befaling. Giv dit hjerte til Gud, og underlæg din vulje under Kristi vilje. Eders forældres hjerter vender sig i øm sympati mod eder, og kan i besvare deres kærlighed med kold utaknemlighed? De elsker eder, de ønsker, i skal blive frelste, men har i ikke ofte foragtet deres råd og fulgt jeres egen vilje og gået på jeres egen vej? Har i ikke fulgt jeres egen dømmekraft, når i vidste, at en sådan genstridig handlemåde ikke var behagelig for Gud? Mange fædre og mødre er blevet lagt til hvile med sønderknuste hjerter på grund af den utaknemmelighed og mangel på respekt, som deres børn har udvist. O mine unge venner, vær ikke bland dem som bedrøver faderen og moderen, som er syndens medarbejdere, og som ikke ved hvad det vil sige at have Kristi ømme ånd. Bed alvorligt for at du gøres egnet ved Jesus nådegave, som var underlagt sine forældre, for at holde Guds bud med løftet: "at du må få et langt liv i det land Herren din Gud vil give dig."<br><i> Mrs. E. G. White</i>  

10 08 1893 Youth Instructor Ord til de unge.   
 Herren siger til den unge: min søn, giv mig dit hjerte! Verdens frelser længes efter, at børn og unge skal give deres hjerter til ham. Der kan blive en stor hær af børn, som vil befindes at være tro mod Gud, idet de vandrer i lyset, som Kristus er i lyset. De vil elske den herre Jesus, og det vil være deres glæde at behage ham. De vil ikke være utålmodige, dersom de bliver tilretteviste, men vil bringe deres fædres og mødres hjerter glæde ved deres venlighed deres tålmodighed og deres villighed til at gøre alt hvad de kan, for at bære hverdagslivets byrder. Igennem barndommen og ungdomstiden vil de befindes at være vor herres trofaste disciple.    
Børn og unge! I jeres unge år kan i være en velsignelse i hjemmet, hvilken sorg er det ikke at se børn af gudfrygtige forældre som er urolige og ulydige, utaknemmelige og egensindige besluttede på at gå deres egen vej uden at tage hensyn til de sorger og besværligheder, de påfører deres forældre. Det er satans lyst at regere børnenes hjerter, og hvis han får lov til det, vil han fylde dem med sin egen hadefulde ånd. Forældre kan gøre alt, der står i deres magt, for at hjælpe deres børn og undervise dem for at få dem til at give deres hjerter til Gud, alligevel kan sådanne børn nægte at vandre i lyset og ved deres dårlige handlemåde kaste skygge over deres forældre, der elsker dem, og hvis hjerter længes efter deres frelse.    
Det er satan, som frister børnene til at betræde en syndens og ulydighedens bane, og hvis han får tilladelse til det, vil han tage børnenes liv, medens de endnu er i deres synder, for at afskære dem fra alt håb om frelse og for som med et sværd at gennemstikke de gudfrygtige fædres og mødres hjerter som vil blive bøjet ned af en sorg der aldrig kan fjernes på grund af deres børns ubodfærdighed og oprør imod Gud. .....    
Selvsom sådanne børns forældre kan have gjort alt i deres magt for at opdrage disse børn til Guds kærlighed og gudsfrygt, vil de føle samvittighedsnag, og igen og igen vil gå over fortidens ord og handlinger, og sige til sig selv, igen og igen: "Gjorde jeg hele min pligt for mit barn? Hvad gjorde jeg som jeg ikke skulle have gjort? Vil børnene se på disse ting? Hvis de nægter at vandre i lyset, hvis de nægter at underlægge deres vilje og vej til Gud, og holde sig til syndens vej, i deres umådeholdenhed, vil de lys og de privilegier de har haft rejse sig i dommen imod dem, fordi de ikke vandrer i i lyset, og ikke ved hvor de gik hen. Satan leder dem, og de bliver genstand for kommentarer i verden. Folk vil sige: "Hvorfor se på sådanne børn! Deres forældre er meget religiøse, men du ser at de er være end mine børn, og jeg bekender mig ikke til at være en kristen." På den måde, kaster børn som får god undervisning, og dog ikke giver agt på den, skam over deres forældre, og jeg bekender ikke at være en kristen." På samme måde kaster børn som tager imod en god undervisning og dog ikke giver agt på den, skam over deres forældre, vanærer dem, og sætter dem til skam for en ugudelig verden. De bringer også skam over Jesu Kristi religion, gennem deres onde handlemåde. Hvilken sorg, hvilken tung burde bringer de over dem som beskyttede dem i deres hjælpeløse barndom, som har sørget for dem i sundhed og sygdom; og når døden kommer nær, bævet i bøn for Gud, for deres elskedes liv. Hvordan har de ikke glædet sig når deres gudfrygtige forældres ledes til at angre, at de bad så alvorligt at Gud vil spare deres liv for deres lidende børn.    
Jeg har hørt en moder sige: "O om han var død i sin uskyldige barndom! Jeg bad for hans liv, Jeg gav ham til Herre, ligesom Hanna gav Samuel; og alligevel ville han ikke give sig selv til Jesus, og underkaste sin vilje til Guds vilje, og nu er han en stadig byrde for min sjæl." Den ugudelige ser på sådanne børn, og forundres hvilken slags opdragelse de har fået, når de hele tiden handler forkert. Deres forældres religion er til skamme på grund af deres børns forstokkethed. Hvilken undskyldning vil disse børn have over for Gud, når de ikke vandrer i lyset, skønt de har haft lyset? Er de ikke blevet advaret, da han der vandrer i mørket ved hvorhen han går?    
Børn og unge! Jeg beder jer for Kristi skyld vandre i lyset. Bøj jeres vilje under Guds vilje. Nå syndere lokker, samtyk ikke. Hold jer på Herrens vej, thi i vil ikke finde nogen fred i overtrædelser. Ved en dårlig opførsel bringer i skam over jeres forældre og vanærer Kristi religion. Husk på, at jeres liv er nedtegnet i himmelens bøger, der skal åbnes for det forsamlede univers. Tænk over, hvilken skam og hvor frygteligt det vil blive for eder, om i skulle rammes af den ulykke at miste det evige liv. Vend eder til min revselse! Se jeg lader min ånd udvælde for eder. Jeg kundgør jer mine ord. Men den, der adlyder mig, bor trygt, sikret mod ulykkens rædsel. Giv agt på Kristi undervisning: vandrer, medens i har lyset, for at mørke ikke skal overfalde eder!  

07 09 1893 Youth Instructor Ord til de unge.   
 Lad os ikke miste den kendsgerning af syne at vi er på prøve her, skal teste, og at alt står på spil, om det mistes eller vindes. Vi afgør dagligt vor egen skæbne enten for evigt liv eller for evig død. Hvis vi vil have evigt liv, må vi samarbejde med Gud, og derved nå Bibelstandarden, tilpasse vor karakter til vor Herre Jesu Kristi karakter. Alle himmelske intelligensvæsener er interesseret i den store strid der er i gang, og engle længes efter at vi skal søge alvorligt efter den evige herligheds krone. Lad enhver sjæl stride nidkært i disse dyre bare prøvetimer, for at forme den karakter som Han ønsker der skal være færdigudviklet, når vor Herre kommer i kraft og stor herlighed.     
Lyt til Johannes ord, som kommer ned i sætninger til os: "Enhver som har dette håb i sig, renser sig selv, ligesom han er er ren." I denne verden har vi pligter at udføre, og i udførelsen af disse pligter danner vi en karakter, der enten vil stå sin prøve i dommen eller blive vejet på vægtskålen og fundet for let. Vi kan udføre selv de mindste pligter ædelt, godt og trofast, som om vi kunne se hele den himmelske hærskare betragte os. Lær en lektie af gartneren. Hvis han ønsker, at en plante skal vokse, passer og plejer han den; han giver den vand, han graver rundt om dens rødder, planter den på et solrigt sted; dag efter dag passer han den. Det er ikke ved voldsomme kraftanstrengelser, men ved stadig gentaget behandling, at han plejer planten, til dens form er fuldkommen og den står i fuldt flor. Jesu Kristi nåde arbejder med hjerte og sind på samme måde som en lærer. Hans ånds stadige indflydelse på sjælen oplyser, danner og former karakteren efter det guddommelige forbillede. Ungdommen bør huske på, at gentagne handlinger danner vaner, og vaner danner karakterer. "Våg derfor, og bed altid, så I kan regnes værdig til at undgå alle disse ting, som skal til at ske, og til at stå for Menneskesønnen." Er I mine unge venner, i stand til at se frem med glæde håb og forventning til den dag Herren, den retfærdige Dommer, viser sig? og vil han bekende dit navn for Faderen og for hans hellige engle?     
Den allerbedste beredelse vi kan have for Hans andet komme, er at hvile hos ham i fast tro, med tillid og urokkelig tillid, i den store frelse der er købt os ved hans første komme. Vi må tro at Kristus tidligere blev ofret for at bære manges synder. Er han din personlige Frelser? E du frelst fra at gøre fejltagelser og fejl, fordi Jesus er inde i dit hjerte? Er Kristi kærlighed en levende aktiv faktor i din sjæl, der retleder, reformerer og forædler dig og renser dig for dine forkerte vaner? Det er nødvendigt at søge al den nåde, Kristus gennem sin lidelse og død har bragt inden for din rækkevidde. Dette må i småt såvel som stort her i livet give udtryk for den nåde, som er blevet stillet til din rådighed i så rigt mål.    
Der findes unge mænd og kvinder, der i høj grad er modstandere af orden og disciplin. De tager ikke hensyn til regler om at stå op og gå i seng til fastsatte tider, men brænder lys til midnat og bliver så liggende i sengen om morgenen for en eller to timer efter dagslyset. Om natten er de afhængig af kunstigt lys; for de anser pengeomkostningerne på kunstigt lys som en ubetydelig sag, og bryder alle dyrebare ordensvaner. De daser deres tid bort om morgenstunden, og gør det nødvendigt at stå op om natten, og bruger brændstof og lys som der er ekstra omkostninger ved, skønt de kunne have brugt de første morgentimer ordentligt, var der ikke brug for de sene timer. Det er rigtigt at de vil undskylde deres sene timer, som de ikke kan få igennem deres arbejde. De vil sige: "Der er ting som jeg må gøre for jeg kan trække mig tilbage om natten." Ville det ikke være rigtigt at bryde med den vane at gøre dagens kostbare timet til nat og nattetimerne til dag ved hjælp af kunstigt lys?    
Hvor fremherskende er ikke den vane at lave dag om natten, og nat til dag. Mange unge sover rask væk om morgnen, selvom de burde være op sammen med de tidligt syngende fugle, og være i gang når hele naturen er vågen. Lad unge praktisere regelmæssighed i tidspunktet for at gå i seng, og for at stå op og de vil blive sundere, i sind, i ånd, i natur. Lad dem have på hjerte at de vil underkaste sig disciplin, og praktisere ordentlige regler. Gud er en ordens Gud, og det er den unges pligt at overholde strenge regler; for en sådan livspraksis vil virke til fordel for dem.    
Det er altid godt at tænke på, hvad der skal udrettes i løbet af dagen. Lav en huskeseddel over de forskellige pligter, der skal gøres, og fastsæt en tid for udførelsen af hver enkelt. Alt bør udføres grundigt, ordentligt og hurtigt. Hvis det falder i din lod at skulle ordne værelserne, sørg da for, at der bliver luftet godt ud, og at sengetøjet bliver solet. Giv dig selv et vist antal minutter til at udføre arbejdet i, og stands ikke for at læse aviser eller bøger, der fanger øjet, men sig til dig selv: ""Nej, jeg har kun disse minutter til at udføre mit arbejde i, og jeg må gøre det på den fastsatte tid," Hvis lokalet er dekoreret med små smykker, og du vil have et øje rettet på Guds herlighed, så gem disse små afguder bort; men kan dette ikke lade sig gøre, og disse smykker er genstand for din beundring, så handle hurtigt med dem. Tag dem ikke op, den ene efter den anden, og idet du renser dem, drømmer over hver enkelt af dem, og tøver og beundres, så hold dem i dine hænder som om du ikke ville erstatte dem. De, som af naturen er langsomme i deres bevægelser, må prøve at blive virksomme, hurtige og energiske og huske på apostelens ord: ""Vær ikke lunkne i jeres iver; vær brændende i ånden; tjen Herren."    
Hvis det falder i din lod at skulle lave maden, gør da omhyggelige beregninger, og giv dig selv den nødvendige tid til at lave den i, og anret den pænt på bordet til den bestemte tid. Det er mere prisværdigt at have maden færdig fem minutter før den tid, du har fastsat, end fem minutter senere. Men hvis du beherskes af langsomme, sendrægtige bevægelser og dine vaner er af en doven karakter, så vil du gøre et lille job til et langtrukkent arbejde. De, som er langsomme, har pligt til at forbedre sig og blive hurtigere. Hvis de vil, kan de overvinde deres omstændelige, nølende vaner. Under opvasken må de arbejde forsigtigt og dog hurtigt. Opøv viljen til dette, og hænderne vil bevæge sig raskt.     
Når jeg har ledt efter en pige til at holde mit hus, og en person er blevet omtalt, har dem hun har været ansat hos: "O, hun vil ikke passe til dig, fordi hun er meget langsom. Hun vil prøve din tålmodighed, og du skal betale flere penge, for at få gjort dit arbejde på en langsom måde, end du vil må betale, for at få gjort det som det burde." En anden vil sige: "O, hun har intet system. Du vil have brug for nogen der kan tænke for hende; for hun har ikke lært at tage ansvar. Der er altid nogle som skal diktere hende hvad hun skal gøre. Hun har ingenting i hovedet, ingen evner til at forstå hvad det vil sige at være en god husholder." En af de piger jeg har haft ansat, har jeg fortalt hende at hun må sætte sig ned midt i et ufærdigt arbejde, selvom opvasken ikke var færdig, eller sengene redt, og glemme hendes pligter medens hun læser en bog eller en avis. På den måde bruger hun tiden på det der ellers skulle være til det hun er betalt for. Huset vil efterlades i forvirring i timer efter at det kunne være i fuldkommen orden, på grund af denne uordentlige vane. Jeg tænkte på at ansætte andre. Jeg lærte at hun var meget respektløs over for dem, som ansatte hende, medmindre hun sattes in lid til dem. Dem som hun satte lid til, ville hun tjene til det yderste, og de venner som hun fik, som smigrede hende og billigede hendes arbejde, fik hendes hengivenhed og gunst. Jeg tænkte: "Hvis hun er en kristen, vil hun visselig høre til råd og vejledning." Et sørgmodigt udtryk kom i den persons ansigt, som jeg talte med, idet hun sagde: "Jeg er bange for at du vil blive skuffet. Hvis du forsøger at vise hende, hvor hun begår fejl, vil hun insistere på at hun gør det bedste hun kan, og i stedet for at rette hendes fejl, vil hun ignorere den som er skadet. Hun har ingen respekt for myndighed, og vil fastholde oprøret i hendes sind, som ikke udtrykkes i ord, vil åbenbares tydeligt i hendes ansigt. Hun vil ikke holde hendes meninger for sig selv, men vil fortælle det frit til andre, hvad hun tænker om dem som forsøger at rette hendes fejl.    
En anden skavank, som har givet mig megen uro og bekymring, er den vane, nogle piger har med at lade munden løbe og spilde den kostbare tid med at tale om ligegyldige ting. Mens de er optaget af deres snak, bliver de bagefter med arbejdet. Dette er blevet regnet for småting, der ikke betyder noget. Mange lader sig bedrage af småting. Der er en nær forbindelse mellem de små ting og den store helhed, som er meget vigtig. Gud ignorerer ikke de uendeligt små ting, som har med menneskeslægtens vel at gøre. Han ejer hele mennesket. Sjæl, legeme og ånd er hans. Gud gav sin enbårne Søn for legeme, såvel som for sjæl, og hele livet tilhører Gud, at helliges til hans tjeneste, som vi ærer ham ved at bruge af alle evner han har givet os.     
Lad ingen sige: "Jeg kan ikke overvinde mine karaktermangler;" for hvis det er beslutning, så kan du ikke få evigt liv. Al umulighed er i din vilje. Hvis du <i>ikke vil</i>, indbefatter dette <i>kan ikke</i>. Den virkelige vanskelighed er det uhelligede hjertes fordærvelse, og en uvillighed til at underlægge sig Guds vilje. Når der er født et fortsæt i dit hjerte for at overvinde, så vil du få en tilbøjelighed til at overvinde, og vil opelske ønskværdige karaktertræk, og vil involvere dig ihærdigt og vedholdende i konflikten. Du vil udvise en uophørlig vagtsomhed over dine karaktermangler; og vil opelske rette levevaner over små ting. Det vanskelige ved at overvinde vil blive mindre, i samme forhold som hjertet helliges ved Kristi nåde. Alvorlige og udholdende bestræbelser vil give dig gode muligheder for at sejre; thi den, der stræber efter at sejre ved Kristi nåde, vil få guddommelig hjælp og vil forstå, hvordan store sandheder kan tages i brug i de små ting, og ens tro kan vise sig så vel i det små som i livets store anliggender.    
Guds bud er uendelig omfattende, og det behager ikke Herren, at hans børn ikke lever ordentligt, at deres liv vansires af fejl og deres religiøse erfaring og vækst i nåden forkrøbles, fordi de vedbliver med at holde fast ved nedarvede og tilegnede svagheder i form af forkerte vaner, der vil blive efterlignet af andre og således lever videre. Hvis Kristi nåde ikke kan afhjælpe disse mangler, hvad er det da, der forvandler karakteren? Jeg takker altid min Gud for din skyld, for den nåde Gud har givet dig ved Jesus Kristus, . . . . som også skal bestyrke dig til enden, så du kan være pletfri på vor Herre Jesu Kristi dag." "Kristus elskede også menigheden, og gav sig selv for den, så han kan hellige og rense den, ved ordets vaskevand, så han kan vise sig selv en herlig menighed, uden plet, og rynke, eller noget sådant, men at den skal være hellig og uden lyde. "<br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

01 03 1894 Youth Instructor Gør karret rent indvendigt   
 Hvis ikke Guds sindelag bliver menneskers sindelag, vil alle menneskers bestræbelser på at rense sig selv være nyttesløse; for det er umuligt at ophøje mennesker uden ved kendskab til Gud. Man kan besmykke sig i det ydre, og mennesker kan være sådan som farisæere var, som Jesus beskrev som "kalkede grave," fulde af fordærv og døde menneskers ben. Men hele sjælens deformitet ligger åben for ham der dømmer retfærdigt, og plantes sandheden i hjertet, kan det ikke kontrollere livet. Når vi renser ydersiden af bægeret vil det (karret) aldrig blive rent inden i. En nominel accept af sandhed er godt så længe det går, og evnen til at begrunde vor tro er en god færdighed; men hvis sandheden ikke går dybere end det, vil sjælen aldrig frelses. Hjertet må renses for al moralsk urenhed. "Jeg ved, min Gud. at Du prøver hjerter og har behag i oprigtighed."    
 "Ransag mig, Gud, og kend mit hjerte, prøv mig og kend mine tanker! Se, om jeg er på smertens vej, og led mig på evigheds vej!" Vi kan se hvor nødvendigt det er med en union mellem det menneskelige og guddommelige. Hele hjertet skal indskrives til kampen. Guds lov skal skrives i hjertet, ellers vil sjælen aldrig adlyde sandheden; for Guds sandhed kan ikke være sandhed for nogen der så galt hævder at tro den. Personer der bekender at elske Frelseren, og viser alligevel tydeligt at den kærlighed ikke drager dem til hans tjeneste. Hvordan kan det være at Kristi kærlighed ikke udøver en betvingende kraft over livet? - Det er fordi den aldrig kommer ind i sjælens helligdom; den er aldrig gjort til et handlingsprincip. "Thi med hjertet tror man til retfærdighed, og med munden bekender man til frelse."    
Hvis sandheden ikke indprentes i sjælen, vil den ikke blive adlydt i livet. Hvis hvert bekendende ord ikke er hjerteligt, vil det kun være en tom lyd. Når sandhedsydøvelsen forsømmes, mister den kraft over sind og samvittighed; og ved kærlighed til synd, mister ordet sit lys, og den visselig ruin følger efter. Han som ikke praktiserer den sandhed han kender, mister Guds kærlighed og Ånd. Der er mange af vore unge mænd og kvinder som ikke vil, og kan ikke, være vidner for Kristus, medmindre de får et helt andet syn på hvad det vil sige at være Guds børn, - Guds arvinger og medarvinger sammen med Jesus Kristus. Måtte Herren arbejde på vore unges hjerter.    
At drage ud til Jesus, betyder at drage ud af verde, og skille sig bort fra verden. Det betyder at komme helt ud over på Herrens side, erkende at selvom I er i verden, så er I ikke af den, men er en levende repræsentant for Herren Jesus Kristus. Paulus skriver: "Men jeg er bange for, at som slangen bedrog Eva ved sin træskhed, skal også jeres sind fordærves og drages bort fra den oprigtige troskab mod Kristus." Han beder brødrene indstændigt, som kære børn, "at vandre det kald værdigt, hvormed I blev kaldede," "idet I bærer frugt og vokser i al god gerning ved erkendelsen af Gud." Han formaner dem at vandre i Kristus Jesus, ligesom de tog imod ham, så de måtte rodfæstes, og grundfæstes, og opbygges i ham, og fæstnes i troen.    
De unge må blive en hær af unge soldater, der går ud som missionærere for Gud, men de kan ikke så længe deres idé om hvad religion er, er så langt under standarden. De viser for ofte at de ikke modtager føde fra Guds ord; de får en kundskab til teori, men erkender ikke at det er nødvendigt udleve alle de ord der udgår fra Guds mund. De lever for at behage selvet, nyder deres egen vej, føjer sig i egne levevaner og skikke, får fornøjelser ud af helligdagsfestivaller, og hvis de har tjent lidt penge, bruger de dem på at tilfredsstille sig selv. De studerer selvet, de forherliger selvet. Mange navne i menighedsprotokollen er ikke i himlens protokol - ikke i Lammets livets bog. Disse unge personer der bekender sig at være Kristune, lever ikke for Kristus. De underlægger ikke deres vilje under Kristus.    
Når de unge samles, er det ikke for at se hvordan de kan ære deres Mester de bekender, men for at tale om tarvelige, og almindelige ting, og lytter du til det, vil du høre let tale, skralderlatter, og masser af nyttesløs nonsens. Det lader til at være det eneste mål for mange af vor unge i deres selskabssamlinger; men vil dette resultere i nådens vækst? Vil dette udvikle en Kristen karakter? - Nej; det vil ikke oplære dem til at blive missionærere for Gud. Hvis de nogen sinde kommer ind i himlen, må de underlægge sig selv en anderledes træning, og få en helt anden erfaring. De må sammenligne deres karaktertræk den store moralstandard, Guds lov; for hvis karakteren ikke vil kunne sammenlignes med den lov der er nu, hvordan vil den så kunne stå på dommens dag? "Og jeg så en stor, hvid trone og ham, som sad på den; for hans åsyn flyede jorden og himmelen, og der fandtes ikke nogen plads for dem. Og jeg så de døde, store og små, stå foran tronen, og bøger blev åbnet; og endnu en bog blev åbnet: livets bog; og de døde blev dømt ud fra det, der stod skrevet i bøgerne, efter deres gerninger. . . . . Og hvis nogen ikke fandtes indskrevet i livets bog, blev han kastet i ildsøen."    
Vi føler at glæde os over de sjæle der vender sig til Gud, ad de må vende deres ansigter mod Zion. Har du lagt Satans tjeneste fra dig? Er du ophørt med at synde? Er du draget ud fra de ondes selskab? Har du accepteret Jesus Kristus som din personlige Frelser? Er du gået ind i Jesu tjeneste og siger: Hvad skal jeg gøre for at arve evigt liv? Da den lovlærte kom til Kristus og stillede ham spørgsmålet, svarede han: "Hvad står der skrevet i loven, hvordan læser du?" Han svarede og sagde: "Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte og med hele din sjæl og med hele din styrke og med hele dit sind, og din næste som dig selv." Han sagde til ham: "Du har svaret rigtigt; gør dette, så skal du leve." Har du denne helhjertethed over for Gud? Hvis ikke, behøver du omvendelse. Guds forvandlende kraft må komme over vore unge, så de kan forvandles i liv og karakter, så de kan erkende hvilket stort privilegium det er at blive sønner og døtre af Gud, at lade sig forfine, forædle, ophøje, - at blive medlemmer af den kongelige familie, børn af den himmelske konge.<br>Mrs. E. G. White.  

03 05 1894 Youth Instructor Ord til studerende. Del et    
 De unge med dømmekraft kan hurtig se hvilken slags disse personer er af, også selvom han ikke påberåber sig kristendom; for han ved at de ikke ligner Kristus. Men skal han lade dem være anstødsstene for sig? Han har en vejledningsbog som beskriver dem, der er på Herrens side. Hvis han ved at de har en upålidelig handlemåde som bekender sig til kristendom, hvis han forstår hvad det vil sige at leve et gudfrygtigt liv, vil han drages til ansvar for det lys og den kundskab han har. Han vil være ansvarlig for at gøre Mesterens vilje, at vise verden hvad kristendommens sande tanke er - hvad det vil sige at have et Kristuslignende liv og karakter.    
Men dem som bærer kristendommen forklædning, og alligevel beherskes af verdens mode og leveregler, er moralsk fordærvet. De hævder at søge himmelske rigdomme, men atmosfæren hos deres sjæle, er omgivet af ham som er bebyrdet med et dødeligt åndeligt smitstof, og de bør undgås af dem, so vil forblive uplettede af verden.    
Vi forsøges og prøves hver i sær af Gud. Himlens intelligensvæsener indskrives til at hjælpe alle sjæle, der drages til Jesus, og enhver der oprigtig elsker Jesus vil samarbejde med himmelske agenter i at drage sjæle bort fra det tåbelige, lave og overfladiske. Kristi efterfølgere vil ikke arbejde på Satans side på at svække troen i sand religion, at fordærve andre ved at omgive dem med en moral- og karakterskadelig atmosfære. Men vi bedrøves når vi må sige at selv i vore skoler er der personer der kun er kristne af navn. Man skal ikke kende disse kristendomsbekendere længe før man er forvisset om at de er Satans succesrige agenter. I vore skoler er der personer som er fordærvet i hjertet, som dog taler behageligt, og som har held med at betage en bestemt klasse folk, og før den uopmærksomme er klar over det, har disse personers indflydelse ændret deres indstilling, og formet dem efter disse stødende personers karaktertræk.     
Livet er et problem som vi hver i sær selv må arbejde med. Ingen kan forme en karakter for andre; vi har alle en del at gøre for at afgøre vor egen skæbne. Vi er Guds frie men ansvarsbetyngede agenter, og alle må udvirke sin egen frelse i frygt og bæven, medens Gud virker i ham i at ville og gøre Hans eget behag. Studerende kan gøre godt, eller de kan gøre ondt, men "hvad et menneske sår, det skal han også høste."    
Studerende bør nære deres ansvar for at gøre deres skoleophold til en succes. De bør bøje alle deres anstrengelser i den rette retning, så at de ikke skuffer deres forældre eller vejledere der arbejder hårdt for at holde dem i skolen, og som er dybt ivrige efter deres nuværende og evige velfærd. Studerende bør beslutte sig for at få en rapport om sig selv, som de ikke vil skamme sig ved på dommens dag. En studerende som optræder varsomt, som ikke vil vakle til højre eller venstre med deres forkerte indflydelse, vil udøve en betvingende magt over dem på skolen, som finder behag i at vise uafhængighed, og gøre onde ting som ulydighed mod regler, og som fylder deres læreres hjerter med sorg og modløshed.    
Enhver sjæl er omgivet af en atmosfære som er særlig for den enkelte. Denne atmosfære kan være fuld af åndelig malaria, som er giftig for retfærdighedens principper. Men når de kommer i selskab med andre, behøver det ikke at tage os dage eller uger at forvisse os om atmosfære kommer fra Kristi eller Satans ånd. Indflydelsen fra selskabet er aldrig stærkere end i skolelivet; men den studerende som kommer til skolen med alvorligt ønske om at være til hjælp og velsignelse for sine medmennesker, vil være forsigtig med at udøve sin indflydelse til rette side, og søge kammerater der opelsker rette principper og praksis sammen med ham.  

10 05 1894 Youth Instructor Ord til studerende. Del to   
 Vi står overfor en mægtig fjende, og han hader ikke kun alle mennesker der er dannet i Guds billede, men han hader Gud og hans enbårne Søn Jesus Kristus med bitreste fjendskab. Når mennesker udleverer sig til at være Satans slaver, viser han ikke sit fjendskab over for dem, sådan som han gør det overfor dem, som. bærer kristennavnet og overgiver sig til tjeneste for Gud. Han hader dem med et dødeligt had. Han ved, at han kan bedrøve Jesus ved at få dem ind under sit bedrags magt, ved at skade dem og ved at svække deres tro, sætte dem ude af stand til at gøre Guds tjeneste, som de er pålagt at udføre under Hærføreren Jesus Kristus. Satan vil unde dem, der som slaver er bundet til hans vogn, en vis grad af ro, thi de er hans villige fanger, men hans fjendskab blusser op, når nådens. budskab når til hans trælbundne slaver, og de så søger at vriste sig bort fra hans magt for at kunne følge den sande hyrde. Så er det at han forsøger at binde dem med flere længer så de holdes fangne. Striden mellem sjælen og Satan begynder, når fangen giver sig: til at rykke i lænken og længes efter at blive fri; for det er da at menneskeagenten begynder at samarbejde med himmelske forstandsvæsener, når troen tager fat i Kristus. Så er det at Ham der er stærkere, end den bedst bevæbnede mand, er sjælens hjælper, og den stakkels fange styrkes ved Helligånden til at blive fri.    
Gud har en dyb og alvorlig kærlighed for alle medlemmer i menneskefamilien; ikke en glemmes, ikke én efterlades hjælpeløs og bedrages at fjenden kan overvinde. Og hvis dem som har skrevet sig ind i Kristi hær vil tage hele Guds rustning på, og bære den, vil de uimodtagelige mod fjendens angreb. De, som virkelig ønsker at lære af Gud og at vandre på hans veje, har fået det sikre løfte, at hvis de føler deres mangel på visdom og beder til Gud, vil han give gavmildt og uden bebrejdelser. Apostlen siger: "Men han skal bede i tro, uden at tvivle. For han der vakler, er som en havets bølge der drives hid og did af vinden. For lad ikke den mand tro at han vil få noget af Herren. En tvesindet mand er ustabil på alle sine veje." Gud står bag alle løfter, og vi kan ikke vanære Ham mere end at tvivle og tøve, og spørge og ikke tro, og så tale om tvivl. Hvis du ikke straks får det som du har bedt om, vil du så fortsætte vrangvilligt og i vantro? Tro; tro på, at Gud vil gøre netop det, han har lovet. Opsend dine bønner og våg, arbejd og vent. Strid troens gode strid. Sig til dit hjerte: "Gud har indbudt mig til at komme. Han har hørt min bøn. Han har lovet ved Sit ord at han vil tage imod mig, og Han vil opfylde sit løfte. Jeg kan stole på Gud; for Han elskede verden således at Han gav Sin enbårne søn til at dø for mig. Guds søn er min Genløser." "Bed, og det skal gives jer, søg og I skal finde, bank på, og der skal åbnes op for jer." "Når da I, som er onde, forstår at give jeres børn gode gaver, hvor meget snarere vil så ikke jeres Fader, som er i Himlene, give gode gaver til dem, som beder ham!"    
De unge som kommer ind og fortsætter deres skoleliv med et sandt mål for øje, vil ikke få hjemve og skuffes. De vil ikke være rastløse og bange, ikke tænke over hvad de skal gøre af sig selv. Det vil finde en hjælper hos den Almægtige. De vil få et mål for øje, og det er at være principfaste mænd og kvinder, som vil imødekomme Guds standard, og hjælpe menneskeheden og ære Gud. De vil ikke betragte deres skoleliv hvor de søger fornøjelser, for ørkesløs underholdning og tåbelig lystigheds skyld, men vil bestræbe sig på at få mest muligt ud af deres gudgivne anledninger og privilegier, så at de ikke skuffer deres forældre og lærere, eller sårer Gud og himmelske intelligensvæsener.  

17 05 1894 Youth Instructor Ord til studerende. Del tre    
 Det er en alvorlig ting at dø, men det er langt mere alvorligere at leve, og forme en karakter som udruster os til skolen i de himmelske sale der oppe. Vi lever i en fjendes land, og vi kan forvente vanskeligheder og kamp. De unge må kunne klare vanskeligheder som Jesu Kristi gode soldater. Det er ikke så godt at deres sti gøres fuldstændig jævn og nem, at de hjælpes med penge, og ikke lærer nødvendigheden af at praktisere selvfornægtelse og sparsommelighed.    
Når en ung gør sig tanker om hvad han mangler for at få en uddannelse, bør han nøje tænke over hvad hans motiv er for at gå i skole? Han bør spørge sig selv: Hvordan kan jeg bedst bruge min tid så jeg høster alt det bedste jeg kan, af det jeg har mulighed og ret til? Skal jeg tage Guds fulde rustning på, som jeg har fået, i form at Guds enbårne søns gave? Skal jeg åbne mit hjerte for Helligånden, så at alle evner og kræfter, som Gud har betroet mig, bliver opvækket? Jeg er Kristi ejendom, og jeg er hvervet til Hans tjeneste. Jeg er forvalter af Hans nåde.    
Selvom nogle, efter jeres menneskelige vurdering, bekender sig til kristendommen, ikke måler sig med den kristne karakters mål, så skal I ikke såre Kristi hjerte med et upålideligt liv; for andre er i fare for at blive påvirket af jeres forkerte optræden. I kæmper for at få livets krone, og bør ikke hvile i tilfredshed med en lav standard.    
Herren accepterer ikke et halvhjertet arbejde; fra jeres side må der ikke spor af sløseri i Guds hellige arbejde. Sætte ikke lid til jer selv, men overgiv hele jeres vilje og idéer og veje til Gud, og Hans vilje alene. Lev for at behage ham, som anså jer for at være så værdifulde, at han gav Jesus, sin enbårne Søn, for at frelse jer fra jeres synder. I antages gennem Hans fortjeneste. Under jeres skoleophold skal I altid have for tanke at det bedste der overhovedet kan gøres, er at gøre godt. Lad Gud give jer visdom, så I ikke gør nogen modløse, når de handler ret. Samarbejd med Kristus for at drage sjæle til ham. Men det vil ikke gavne jer, så længe halvhjertet arbejde fordømmes hos andre, når deres fejl udpeges, at ikke gøre det så godt som andre, fordi I ikke sætter jer selv på den rigtig og loyale side. Selvom regler og reguleringer virker unødvendig strenge, så vær lydig mod dem; for det kan vise sig at du tager fejl. Gør dit allerbedste i alt, hvad du påtager dig. Jesus er din Frelser, og stol på hans. hjælp dag efter dag, så du ikke skal så klinte, men Rigets gode sæd    
 "Øjet er legemets lys; hvis derfor dit øje er sundt, er hele dit legeme i lys; men hvis dit øje er sygt, er hele dit legeme i mørke." Som studerende skal I lære lige så vel at se med forstanden som med øjnene. I skal opøve jeres dømmekraft, så den ikke bliver svag og uduelig. I skal bede om vejledning og overlade alt til Herren. I skal lukke jeres sind for al dårskab og synd, og lukke det op for enhver himmelsk påvirkning. I skal få det mest mulige ud af jeres tid og muligheder for at kunne udvikle harmoniske egenskaber. Sjov, tåbelighed og dovenskab må ikke beværtes som jeres gæster, hvis I efterligner forbilledet, Kristus Jesus, og får daglig større forstand på hvad du skal gøre for at blive frelst.    
Unge studerende, jeres liv kan ikke herskes af impulser uden bevise en total fiasko. I kan ikke følge jeres naturlige tilbøjeligheder uden at få et stort tab. Hvis I skal handle sikkert, må I holde Herrens vej. Jeres forståelse må forfines og renses; I må arbejde efter Guds plan, ellers lykkes det ikke for jer. I må altid vokse og gå frem i nåde og kundskab. I vil ikke kunne udrette noget ordentligt under jeres skoleophold, uden at praktisere systematiske og ordenens levevaner. Et vilkårligt arbejde er den sikre fiasko.    
I behøver at studere spørgsmålet om forlystelser nøje. Spørg jer selv: Hvilken indflydelse har forlystelser på sind og karakter, og på det arbejde som jeg er kommet for at udføre? Spørg jer selv: Hvilken betydning har fornøjelsesspørgsmålet på mit religiøse liv, på min karakter som kristen? Hjælper de lege som du deltager i, dig til at gå i bøn og i Herrens tjeneste? Har de fornøjelser du har involveret dig i, ikke optaget dig så meget at I ikke har brændt for at lære dine lektier, som I burde? Hvem skal have overherredømmet, - Guds tjeneste, eller tjeneste af selvet? Lad alle stuerende ransage den grund som de står på.    
Kære unge, I afgører jeres egen evige skæbne. I må anstrenge jer vedholdende i jeres kristenliv, hvis i vil udvikle en rigtig karakter. Det vil være til jeres evige tab, hvis I få ren forkrøblet, svag og baby-aktig religiøs erfaring. Vi skal være "fuldkomne i ham." "Da I nu har modtaget Kristus Jesus som Herren, så lev jeres liv i ham." Dette vil sige, at I skal lære af Kristi liv. I skal granske det med langt større alvor, end I studerer verdslige studiefag, fordi evige værdier er langt vigtigere end timelige, jordiske foretagender. Hvis I forstår evighedens værdi og helligt med, vil I bruge jeres største skarpsindighed og jeres bedste kraft til at løse de problemer, der knytter sig til jeres evige vel; thi enhver anden værdi bliver til intet i sammenligning med dette.    
I har Kristus Jesus som forbillede; gå i hans fodspor, så vil I blive skikkede til at udfylde enhver stilling, som I kan blive" kaldede til at efterligne. I vil være "rodfæstede i ham og i ham opbygges og befæstes i troen, således som I har lært, og bliver rige på taksigelse." I skal ikke føle, at I er trælbundne slaver, men Guds børn; at I værdsættes højt for det som betragtes af så høj værdi, at Gud har gjort jer til Sine, da Han har betalt en uendelig løsesum for jeres frihed. Jesus siger: "Jeg kalder jer ikke for tjenere; ... men jeg kalder jer for venner." Når du påskønner Hans forunderlige kærlighed, vil der være kærlighed og taknemmelighed i dit hjerte, som et glædens kildeudspring.  

24 05 1894 Youth Instructor Ord til studerende. Del fire   
 Tag ikke imod smiger, heller ikke i jeres religiøse liv. Smiger er en kunst, som Satan ligger på lur med for at bedrage os og gøre os opblæste, så vi får høje tanker om os selv. "Tag jer i agt, at ikke nogen skal fange jer ved verdslig visdom og tomt bedrag, som støtter sig på menneskers overlevering og verdens "magter" ikke på Kristus." Smiger har været den næring som mange af vore unge er blevet opført med, og de, som har rost og smigret, har ment, at de handlede rigtigt, men de har handlet forkert. Ros, smiger og overbærenhed har bidraget mere til at lede dyrebare sjæle ind på den gale vej end noget andet af det, som Satan har fundet på.    
Smiger hører med i verdens politik, men den hører ikke med i Kristi metoder. På grund af smiger kommer stakkels mennesker som er syge og skrøbelige, til at mene, at de er dygtige og værdige, og fordi de har en kødelig tankegang, bliver de opblæste. De bliver berusede ved tanken om, at de har større evner, end de har, og deres åndelige oplevelser bliver uligevægtige. Hvis ikke de ved Guds forsyn kan komme bort fra dette bedrag og blive omvendt og lære gudsfrygtens a-b-c i Kristi skole, så vil deres sjæle gå tabt.    
Mangen ung føler sig smigret ved, at han har fået dygtighed som en medfødt gave, skønt den dygtighed, han mener, han har, kun kan opnås gennem flittig oplæring og opdyrkning, ved at lære Kristi ydmyghed og sagtmodighed. Når man tror at man har naturlige gaver, tror man det ikke at sindet har nøde at mestre sine lektier; for før han er klar over det, er han hurtigt i Satans snare. Gud tillader, at han bliver angrebet af fjenden, for at han må kunne indse sin egen svaghed. Han får lov til at begå en absolut fejl og bliver udsat for en pinlig ydmygelse. Men når han vrider sig under en følelse af sin egen svaghed, bliver han ikke dømt hårdt. Dette er tidspunktet frem for alt andet, hvor han behøver en klog rådgiver, en sand ven, som har karakterdømmekraft. Dette er det tidspunkt, hvor han trænger til en ven, som ledes af Guds Ånd, og som tålmodigt og troligt vil tage sig af den vildfarende, og opløfte sjælen, som er nedbøjet. Han bør ikke reddes ved hjælp af smiger. Ingen er autoriseret til at uddele denne falske sataniske gift til sjælen. Han må snarere vises hen til de første trin på stigen, og hans vaklende fødder bør stå på det nederste trin af stigen til fremgang. Peter siger: "Sæt netop derfor al iver ind på i jeres tro at vise dyd, i dyden indsigt, i indsigten afholdenhed, i afholdenheden udholdenhed, i udholdenheden gudsfrygt, i gudsfrygten broderkærlighed og i broderkærligheden kærlighed til alle. Thi når dette findes hos jer og stadig tager til, så tillader det jer ikke at være uvirksomme eller ufrugtbare i erkendelsen af vor Herre Jesus Kristus."    
Lad den fejlende blive opmuntret til at klatre skridt for skridt, trin for trin. Anstrengelserne kan være smertelige for ham, men det vil være langt den bedste lektie han nogen sinde lærer; for derved vil han blive bekendt med sin egen svaghed, og derved kunne undgå fortidens fejl i fremtiden. Ved kloge rådgiveres hjælp kan hans nederlag forvandles til sejr. Men lad ingen prøve at begynde ved toppen af stigen. Enhver starter ved laveste trin, og går op skridt for skridt, klatrer op ved hjælp af Kristus, klynger sig til Kristus, stiger op til Kristi højde. Dette er den eneste vej frem mod himlen. Intet må vende opmærksomheden bort fra det store arbejde som er blevet gjort. Lad tankerne, talenterne, hjernekraftens skarpsindighed, blive brugt allerhøjest, når Guds ord og vilje studeres. Herren har brug for den allerstørste dygtighed, som han har betroet mennesker. Under opbygningen af hans rige kan vi anvende enhver evne, vi har fået af Gud, lige så trofast og oprigtigt, som Daniel gjorde det i Babylon, da han var tro i sine forpligtelser overfor mennesker og tro mod sin Gud.    
Gud har brug for langt mere takt og langt klogere strategi, end han hidtil har fundets sine jordiske hjælpere. Der trænges til intelligent og hellig tankegang og til målbevidst arbejd for at modarbejde Satans snedige planer. Der trænges til at nå et højere mål, til at ydes en mere afgjort og selvopofrende tjeneste for Herren. Vi må opdrages til at sætte højere mål og til at forstå, at det er nu, vi skal afgøre vor skæbne for evigheden. Der findes ingen tryghed for nogen undtagen ved at have sandheden, sådan som den findes i Jesus, i sit hjerte. Denne sandhed må indpodes i hjertet af Helligånden. Meget af det, der nu kaldes gudsfrygt, vil blive til intet, når det angribes af Satans hære. Intet andet end sandheden vil bestå: den visdom, som kommer ovenfra, og som kan helliggøre sjælen.    
Ingen må bilde sig ind, at nydelsessyge er gudsfrygt. I må ikke kæle for egenkærligheden. Vi må lære at holde vort begær i tømme og at tage os i agt for at ødsle med vore penge. Vi bør alle se hen til Jesus, beskue hans egenskaber og følge i hans fodspor. "Thi i ham bor hele guddomsfylden legemlig, og i denne fylde har I del, idet I er i ham, som er hoved for enhver magt og myndighed."  

07 06 1894 Youth Instructor Ord til de unge    
 "Hvordan kan Guds tempel og afguder have med hinanden at gøre? Vi er jo den levende Guds tempel, thi Gud har sagt: "Jeg vil bo og vandre iblandt dem og være deres Gud, og de skal være mit folk." Derfor: "Drag bort fra dem, og skil jer ud, siger Herren, Og "rør ej noget urent, så vil jeg tage imod jer og være jer en Fader og I skal være mine sønner og døtre, siger Herren, den Almægtige." Da vi nu har disse forjættelser, mine elskede! så lad os rense os fra alt, som besmitter legeme og ånd, og gennemføre hellighed i gudsfrygt." Hvilke store og omfattende løfter har Gud givet os i sit ord. På grund af Guds store godhed mod os, kan vi sige sammen med Paulus: "Både til grækere og barbarer, både til vise og uforstandige står jeg i gæld."    
Jeg ønsker at indprente de unge med det faktum at Gud gør krav på jer, og har gjort tilvejebringelse så at I ikke behøver at fejle eller miste modet. Mange erkender ikke de krav, Gud har til dem. De hævder at være Guds sønner og døtre, men de opfører sig ikke som Guds børn. De indvender, at deres dårlige vaner og handlinger, som de dyrkede under mørkets fyrstes sorte banner, må kunne undskyldes på grund af deres svaghed, idet de påstår, at "sådan er nu de!" Med deres naturlige uærbødighed og manglende respekt for dem i betroede stillinger, de vil gerne bevare deres forkastelige, nedarvede karaktertræk som rene afguder. Når en sjæl virkelig er omvendt, afskaffes gamle vaner og medfødt besættelse af det onde ved Jesus Kristus, og alt bliver nyt. De, der hævder at være Kristi tjenere, burde holde fast ved deres gode forsætter, ligesom Daniel gjorde det ved Babylons hof. Han vidste, at Gud var hans styrke og hans skjold, hans værn til alle sider. Midt i den fordærvelse, som omgav ham vel Babylons hof, holdt han sig fri fra at se og høre noget, som kunne lede ham i fristelse. Når hans pligt krævede, at han var til stede ved drikkegilder, umådeholdenhed og den hæsligste afgudsdyrkelse, vænnede han sig til at hengive sig til stille bøn, og således blev han ved Guds magt bevaret.     
Til alle tider og på alle steder vil det være til gavn, hvis sindet er opløftet til Gud. I stedet for fylde sindet med fantasien, i dagdrømmerier og luftkasteller, må sjælen opdyrke den vane at beskue verdens frelser. Når sindet således fyldes, vil sjælen fortsætte i bøn, og våge med det samme i taksigelse, og den troende i Kristus vil være i stand til at frembringe gode ting fra hjertets rigdomme, tale om Kristus, hans barmhjertighed, hans kærlighed og medfølelse. Gud vil give en sådan sjæl visdom, ligesom han gav den til Daniel, gjort det tydeligt for ham, hvordan han bør tale, og hvordan han bør vandre i visdom over for dem som er uden, og genløse tiden. Han vil se betydningen af apostlens formaning: "Jeres tale skal altid være vindende, krydret med salt, så I ved, hvorledes I bør svare enhver især." "Men Herren Kristus skal I hellige i jeres hjerter. Vær altid rede til forsvar over for enhver, der kræver regnskab af jer for det håb, som er i jer dog med sagtmodighed og frygt og med god samvittighed, så de, der håner jeres gode færd i Kristus."      
Hold sandheden fast med troens hånd i retfærdighed; for det store behov på det tidspunkt blandt dem som bekender at kende sandheden, er en personlig anvendelse af sandheden til daglig erfaring. Det spørgsmål du burde stille din sjæl er: "Er Kristus min Frelser? Er Åndens helligelse i mit liv? Beskuer jeg Kristus Jesus i tro, som mit sonoffer, mit eneste håb?" Hjælpen er overgivet én, som er mægtig. Jesus har givet sit liv, for at enhver sjæl kan få et overmål af hjælp fra ham. Der er sørget for, at enhver sjæl, der kæmper imod syndige vaner kan blive frigjort fra synden. "Se Guds Lam, som bærer verdens synd." Joh 1,29. En kristen må ikke beholde sine syndige vaner og kæle for sine karakterbrist, men han skal fornyes i sit sinds ånd efter det guddommelige forbillede. Hvilke end dine fejl kan være, så vil Herrens ånd hjælpe dig til at opdage dem, og der vil blive givet dig nåde til at overvinde dem, På grund af Kristi blod kan du blive sejrherre ja, mere end sejrherre.     
Vil du, som læser disse ord, beslutte, at du aldrig igen vil søge at undskylde dine karakterbrist ved at sige: "Sådan er nu jeg!" Ingen må erklære: "Jeg kan ikke ændre mine medfødte vaner og tilbøjeligheder!" Sandheden må få adgang til sjælen, og der vil den arbejde for helliggørelsen af karakteren. Den vil forædle og højne livet og berede dig til at gå ind i de boliger, som Jesus har beredt for alle dem, som elsker ham."    
Alt er værd for os for himlen, og hvis vi mister himlen mister vi alt. Lad intet bedrag tage dit sind i besiddelse, og holde dig i trældom for en syndig praksis; for derved vil du have en falsk slags religion.    
Det hjerte, hvor Jesus tager bolig, vil blive levendegjort, lutret, vejledet og behersket af Helligånden, og det menneskelige redskab vil af alle kræfter bestræbe sig på at få sin personlighed i harmoni med Gud. Det vil undgå alt det, som strider imod Guds åbenbarede vilje og tanke. Herren siger til os: "Bed, så skal der gives jer; søg, så skal I finde; bank på, så skal der lukkes op for jer. Thi enhver, som beder, han får, og den, som søger, han finder, og den, som banker på, for ham skal der lukkes op. Eller er der iblandt jer nogen, som vil give sin søn en sten, når han beder ham om brød, eller give ham en slange, når han beder ham om en fisk? Når da I, som er onde, forstår at give jeres børn gode gaver, hvor meget snarere vil så ikke jeres Fader, som er i Himlene, give gode gaver til dem, som beder ham!"    
Hvor meget bedre er det stakkels sjæle at opgive deres afguder, og bringe dem selv til lyset. Lad dem som bekender at kende sandheden, bede med Gud, og i stedet for at tale om udbyttet så, bede Herren om at åbenbare dig for dig selv; lad dit liv være under hans ransagende blik, og når han sætter fingeren på dit tilfælde, vil du kunne se, at du har taget sørgeligt fejl, og at det, du mente var af ringe betydning, var anstødeligt i Himmelens øjne. Du vil komme til at se, at der tiltrænges en fuldstændig forvandling af din karakter. Du vil blive klar over, at du må bortskaffe det onde af dine handlinger og samarbejde med Gud og Himmelens engle, der udsendes til hjælp for dem, der skal arve frelsen.    
Apostlen siger om dem som bekender at tjene Jesus: "I er Guds medarbejdere." Alle vore evner, alle vore talenter, bringes i arbejdsorden i enhed med guddommelige agenter, ellers skal vi aldrig sejre, og arve evigt liv. Dit eget. jeg må dø! Hver gerning, hver vane, som har tendens til noget skadeligt, hvor uskyldig den end ser ud i verdens øjne, må bekæmpes, indtil den overvindes, for at det menneskelige redskab kan opnå en fuldkommen karakter i lighed med det guddommelige forbillede. Apostlen siger: " arbejde på jeres frelse med frygt og bæven; thi Gud er den, som virker i jer både at ville og at virke, for at hans gode vilje kan ske. Alt skal I gøre uden knurren og betænkeligheder, for at I må blive ulastelige og uden svig, Guds dadelfrie børn midt i en vanartet og forvildet slægt, hvor I skinner som himmellys i verden, medens I holder fast ved livets ord, og derved skaffer mig den ros på Kristi dag, at jeg ikke har løbet forgæves, ej heller slidt forgæves."     
De krogede veje, de fordærvede handlinger, som du ser hos dine omgivelser, må ikke tilsløre vor gudsfrygts lysende glans eller få os til at omforme vore vaner og indrette vore skikke og handlinger efter, hvad verden gør. Lad denne bøn lyde fra deres læber, som hævder at være Guds sønner og døtre: "Ransag mig, Gud, og kend mit hjerte; prøv mig og kend mine tanker! Se, om jeg er på smertens vej, og led mig på evigheds vej." Sl. 139,23-24.<br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

05 07 1894 Youth Instructor Det er ikke sikkert   
 Vi må lægge mærke til, hvilken slags motiver der tilskynder os til at handle, i lyset af Guds lov, for at vi kan blive klare over vor egen ufuldkommenhed. Men skønt det menneskelige redskab kan se sin synd, må han ikke tabe modet, fordi han mener sig fordømt efter retfærdighedens krav. Han bør se og fatte syndens syndighed, angre den og tro på Kristus som sin personlige frelser. "Det er aldrig trygt for os at mene, at vi er så udmærkede, og at vi må lykønske os selv med vor mageløse karakter og vor nuværende rene og fromme tilstand. David sejrede ofte ved Guds hjælp, men alligevel dvælede han meget ved sin egen uværdighed og syndighed. Hans samvittighed var hverken død eller faldet i søvn. Han udbryder: "Min synd står mig altid for øje!" Sl 51,5. Han bildte ikke sig selv ind, at synd ikke var noget han ikke havde med at gøre med, og at det ikke angik ham. Når han så bedragets dybder i sit hjerte, fik han afsky for sig selv og bad om, at Gud ved sin kraft ville holde ham borte fra overmodets, synder og rense ham fra hemmelige fejl."    
 "Det er ikke trygt for os at lukke øjnene i og forhærde vor samvittighed for ikke at se eller fatte vore synder. Vi må vogte over den belæring, vi har fået med hensyn til syndens afskyelighed, for at vi ærligt kan bekende og forsage vore synder. "Hvis vi bekender vore synder, er han trofast og retfærdig, så han tilgiver os vore synder og renser os fra al uretfærdighed." 1Joh 1,9. Er du villig til at lade dig rense fra al uretfærdighed? Er det din hensigt at presse fremad, men ikke i din egen menneskelige styrke, frem mod påskønnelsen af vort høje kald i Kristus Jesus? Hold altid Herrens frygt foran dig. Dit eneste håb er at gøre Jesus til din rådgiver.    
De unge behøver generelt en meget højere tanker over hvad kristendom indbærer og dets ansvar. Det er ikke trygt for Kristi bekendende disciple at søge omgang med de ligegyldige og letsindige; thi det er en let sag at komme til at se tingene fra deres synspunkt og at miste al fornemmelse for, hvad det vil sige at være en Jesus discipel. Vær ganske særligt på vagt overfor dette ene punkt: lad dig ikke påvirke og blive vildledt af dem, når du efter deres ord og gerninger har grund til at vide at de ikke har nogen forbindelse med Gud.    
Hvis du haster fremad og opad og søger at nå til nye højdepunkter af viden og i åndelige ting, vil du få skarpsindighed til at forstå, hvad det er, der kræves af dig. Du vil få Helligåndens hjælp i alle dine skrøbeligheder. Det er naturligt for de unge at holde af morskab, at leve et liv i munterhed, fri for al ansvar; men de naturlige tilbøjeligheder må overvindes ved at lægge sjælen ind under Guds opdragelse. Lad den unge bære Jesu åg, ligesom han har indbudt dem til at gøre, og deres tanker blive underlagt Kristus, og de vil ledes til at udbryde: "Hans åg er nemt, og hans byrde er let."    
Ethvert menneske har fået et mål af den ånd tillige at få gavn deraf. Ved engles tjeneste, sættes Helligånden i stand til at arbejde med menneskeagentens sind og hjerte, og drage ham til Kristus, som har betalt penges løsesum for hans sjæl, så synderen kan reddes fra syndens og Satans slaveri. Men Guds Ånd lægger sig ikke imellem menneskeagentens frihed. Helligånden gives som en hjælper, så at menneskeagenten kan samarbejde med guddommelige intelligensvæsener; og det er dets forsyn at drage på sjælen, men aldrig tvinge til lydighed. Kristus er rede med al himmelsk påvirkning. Han kender enhver fristelse der kommer til mennesker og ethvert menneskes muligheder. Han vurderer hans styrke. Han ser nutiden og fremtiden og viser sjælen de krav, der skal imødegås, og indprenter, at almindelige, jordiske anliggender ikke må få lov til at være så opslugende, at de evige går i glemme. Herren har en rigdom af nåde at skænke enhver, som vil modtage den himmelske gave. Helligånden vil bringe de af Gud betroede evner ind under tjenesten for Kristus og vil forme og danne det menneskelige redskab efter det himmelske forbillede, i samme forhold som det menneskelige redskab selv ønsker forvandlingen.     
Kristus vor mellemmand, er den som giver Helligånden; og ved Helligåndens embedsarbejde, forsoningen på Golgata bringer menneskesjælen i kontakt til at forvandle sin karakter, og ændre hans natur, indtil det kan siges i himlen: "I er Medarbejdere sammen med Gud, der bærer kristi åg, bærer hans byrde." Ved Helligåndens agentur, bliver mennesket den agent hvorigennem sjæle bringes ind i himens rige. Ved Åndens helligelse, er han et lys der retter sjæle ind på den rette sti, og drager sjæle til Jesus Kristus. Hans hidtil lammede moralske organ bliver opildnet og får atter åndelig energi. Ved Kristi tillagte retfærdighedm, kommer den kristne i en fordelagtig sitution, og blvier en kanal hvorigennem Helligånden kan arbejde, og arbejdet gøres igennem menneskeagenten, og skuffer ikke vor Genløser; for med sådanne redskaber beder han ikke forgæves for menneskers sjæle. De er ikke ambassadører med lukkede øjne, der ikke hører og har ikke hjerter der ikke vil forstå.    
Lad de unge se hen til det guddommelige forbillede og aldrig lade sig tilfredsstille med et ringe mål. Du må aldrig findes i arbejde på den store sjælefjendes side, som forsøger at modvirke Guds Ånds virken. Gå ikke tøvende frem, men med fasthed i Jesu Kristi kraft og nåde. Ham er givet al magt i Himmelen og på jorden. Søg hen til Jesus Kristus og slut en fast pagt med ham i troen om at elske og tjene ham. Vælg ham som din Forsvarer; for nådedøren står vidt åben for dig. Løftet er at hvis vi beder om noget efter hans vilje, vil vor bøn blive tilstået, hvis vi beder i tro. Jesus siger: "Hvad somhelst I beder Faderen om i mit navn, det skal gives jer." Den sjæl som ikke går ind på frelsens betingelser, vil lades uden undskyldning; for hans nådes rigdomme er absolut ubegrænsede.<br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

16 08 1894 Youth Instructor Et menneske iblandt mennesker.*   
 Jesus kom for at åbenbare Guds væsen ved i et og alt at leve efter Jehovas hellige lov. Hver gang han underviste sine disciple og folket, søgte han at klarlægge lovens grundsætninger tydeligt. Ved selv at adlyde loven gav han livets almindelige pligter en hellig betydning. Han levede som et menneske blandt mennesker, og i al hans lære forsøgte han at fjerne den skillemur det jødiske folk havde opbygget imellem sig selv og andre folk, ved deres falske opfattelser og traditioner. Han levede blandt folket, han delte deres fattigdom og deres sorger. Han højnede livet i alle dets små tildragelser ved at vise mennesker Guds herlighed og ved at lægge alt ind under sin Faders vilje. Hans liv var præget af den højeste kærlighed til Gud og inderlig kærlighed til hans medmennesker.     
Jesus lærte, at Bibelens religion ikke består i selvisk isolation, i selvisk nydelse, men i udførelse af kærlige gerninger og i at skænke andre de størst mulige goder i sand kærlighed. Hans liv var fra først til sidst præget af selvfornægtelse og selvopofrelse. På Golgatas kors bragte han sig selv som det store offer for alle mennesker, så hele verden kunne få frelse, hvis de selv ville det. Kristus var skjult i Gud, og Gud blev åbenbaret for verden i sin Søns skikkelse. Han erklærede: " Sønnen kan slet intet gøre af sig selv, men kun det, han ser Faderen gøre; thi hvad han gør, det samme gør også Sønnen."     
Kærligheden til en fortabt verden viste sig hver dag og ved enhver handling i hans liv. De, der har fået Andens gave, vil arbejde efter de samme retningslinjer som Kristus. I Kristus åbenbarede Guds lys og kærlighed sig i menneskelig natur. Intet menneske har nogen sinde haft et så følsomt sind som Guds, syndfri, hellige Søn, der stod som repræsentant for, hvad mennesker kan blive ved at få del i den guddommelige natur. Til dem, der tror på Kristus som deres personlige frelser, skænker han sine egenskaber og tildeler dem sin kraft. Til dem, der kommer til ham med deres byrde af sorg, skuffelser og prøvelser, giver han hvile og fred. Det er ved Kristi nåde, at sjælen kommer til at se sin trang til at omvende sig til Gud på grund af sine lovovertrædelser, og ved troen bringes til at se hen til Kristus og forstå, at hans offer er stort nok til helt og fuldt at frelse alle dem, der kommer til Gud ved ham.     
Jesus var sagtmodig og ydmyg i hjertet, og hans liv var blottet for stolthed og hovmod. Medens han omkransede verden med sin menneskelige arm, havde han fat i Guds trone med sin guddommelige arm, Guds kraft til menneskeheden. Skønt han var universets skaber, sagde han om sig selv, da han vandrede på jorden: "Ræve har huler og himmelens fugle har reder; men Menneskesønnen har ikke det sted, hvor han kan lægge sit hoved til hvile". "Ringeagtet, skyet af folk, en smerternes mand og kendt med sygdom, en, man skjuler sit ansigt for, agtet ringe, vi regned ham ikke. Og dog vore sygdomme bar han, tog vore smerter på sig; vi regnede ham for plaget, slagen, gjort elendig af Gud. Men han blev såret for vore overtrædelser, knust for vor brødres skyld; os til fred kom straf over ham, vi fik lægedom ved hans sår."    
Jesus var Himmelens majestæt, herlighedens Konge, men alligevel var han tålmodig, venlig, høflig, godgørende, fyldt med kærlighed til små børn og medlidende og kærlig mod dem, der var stedt i fristelser, prøvelser og vanskeligheder. Han sagde om sig selv: "Herrens ånd er over mig, fordi han salvede mig, at jeg skal gå med glædesbud til fattige. Han sendte mig for at udråbe for fanger, at de skal få frihed, og for blinde, at de skal få deres syn, for at sætte fortrykte i frihed." Luk 4,18-19."    
Selv om Jesus kom til jorden for at udføre en stor mission, var han hjemløs og ofte sulten og tørstig. Hans egen nation jagede ham med list og intriger, skinsyge og had. De foragtede ham fordi han ikke ville tolerere deres synder, og prise, og forherlige og smigre dem. Hans karakter-renhed og -hellighed var hele tiden en irettesættelse for dem som bedragede folk med deres fordringsfulde krav på overmådelig retfærdighed. Han kendte de skinhellige religiøse læreres ondskab, og sagde til sine disciple: "Thi jeg siger jer: Hvis jeres retfærdighed ikke overgår de skriftkloges og farisæernes, kommer I slet ikke ind i Himmeriget." Han blev bedraget af en af sine disciple, som åbnede sit hjerte for fjendens antydninger, da Kristus irettesatte. Satan virker på samme måde på menneskeagenter i vore dage. Når syndere irettesættes, oprøres deres hjerters ondskab til intens had imod irettesætteren. Kristi pletfrie liv var en irettesættelse for verden, og verden hadede ham. Han døde en forsmædelig død og gav et helt og fuldt offer, for at menneskene ikke skal fortabes, men ledes til anger. Han skaffede soning for hver angrende, troende sjæl, for at alle i ham kunne finde én, der ville bære deres synd. Hvis blot de, der tror på ham, ville praktisere hans ord, som er ånd og liv; hvis de ville følge hans eksempel og være et værdifuldt lys for verden, ville de gøre det for verden, som ingen menneskelig filosofi har været i stand til. Jesu Kristi lære er grundvolden i en religion, hvor der ikke eksisterer nogen personsanseelse hvor jøde og hedning, fri og træl er forenet i et fælles broderskab, lige for Gud, fordi de alle er grene på det levende vintræ. De tror på Kristus som deres personlige frelser.    
 "Børnlille, dette skriver jeg til jer, for at I ikke skal synde. Men synder nogen, så har vi en talsmand hos Faderen, Jesus Kristus, den retfærdige; og han er soning for vore synder, ja, ikke alene for vore, men også for hele verdens." Hvad der beviset på at vi faktisk er Guds børn? - " Og deraf kan vi erkende, at vi kender ham, om vi holder hans bud. Den, der siger: "Jeg kender ham," og ikke holder hans bud, han er en løgner, og i ham er sandheden ikke; men den, der holder hans ord, i ham er sandelig Guds kærlighed blevet fuldkommet. Derpå kender vi, at vi er i ham. Den, der siger, at han bliver i ham, han er også selv skyldig at vandre således, som Han vandrede.    
Apostlen Johannes forsvarer alle punkter, for at der ikke skal opstå misforståelser om budene bliver opfyldt. Han siger: "Mine elskede, det er ikke et nyt bud, jeg skriver til jer, men et gammelt bud, som I har haft fra begyndelsen. Det gamle bud er det ord, I har hørt." Lad os åbne vort hjerte, så vi kan modtage den kærlighed, som er af så stor betydning for os, at vi burde udvikle den for at kunne overholde Guds bud. Hvis syndere ville betragte Guds kærlighed, hvis de ville se på Jesus Kristus på hvem deres synder pådrog en så mange pinsler, så kan deres hjerter ikke andet end bryde ned, og de vil elske ham, hvem deres synder har gennemboret. Hvis levende menneskeagenter, som er gennemsyret af Guds kærlighed, ville gentage beretningen om Kristus korsfæstet, for fortabte sjæle, så vil mange blødgøres af hans kærlighed, og vil angre, tro og blive frelste.<br><i>Mrs. E. G. White.</i>   

20 09 1894 Youth Instructor Ord til de unge    
  "Den, som er tro i det små, er også tro i det store, og den, som er uretfærdig i det små, er også uretfærdig i det store." Gud forlanger, at vi skal være tro i livets mindste enkeltheder, at vi skal vogte vore ord, vore tanker og vore handlinger. For at kunne gøre dette er vi nødt til at erhverve os fuldkommen selvbeherskelse, og dette vil kræve en bestandig og stedsevarende årvågenhed af os. Så længe vi uddanner os selv til at sætte al vor lid til Gud, skal vi ikke retfærdiggøres i lidenskabelige udbrud, og i at udtrykke ord som vi skal skamme os ved at møde i dommen. Men når Guds vilje bliver vor personlige vilje, skal vi finde alt rør sig på en harmonisk måde. Hvis vi er pålidelige i små ting, vil vi kunne være pålidelige i større ting.    
Hvis vort eget jeg blev holdt i tømme, ville der kunne undgås alvorlige misforståelser i hjemmet og i forretningslivet. Blandt mange familiers medlemmer er det blevet en vane at sige løsslupne og ligegyldige ting, og vanen med at drille og at sige uvenlige ting bliver stærkere og stærkere, når man giver efter for den, og på den måde bliver der sagt mange stødende ting, som er i Satans ånd og ikke i overensstemmelse med Gud. Hvis de, som tillader sig at tale i hidsighed, ville granske Guds ord og med et oprigtigt sind søge at komme til at kende dets krav og at rette sig efter dem, hvis de ville praktisere dets påbud, hvilken forandring ville der så ikke ske i deres optræden og tale! Der bør aldrig siges brændende ord i lidenskab; for i Guds og hellige engles øjne er de som en slags sværgen. Anvisningerne i Guds ord skal anvises fuldstændigt. "Ethvert skrift, som er indblæst af Gud, er også gavnligt til at belære, til at irettesætte, til at genoprejse, til at optugte i retfærdighed, så at Guds?mennesket kan blive fuldt beredt, vel skikket til al god gerning." Ethvert forhold i livet, enhver ansvarsfuld stilling, enhver følelse og vane, enhver sindsbevægelse skal føres op til målet for retfærdighed: Guds bud, som er overordentlig vidtrækkende. Vi må have hjertets enfoldighed for at kunne forstå, og sjælens villighed til at udføre alt, hvad Guds ord lærer os.     
For at sjælen kan blive et kar til ære for Guds herlighed, er det nødvendigt for den at blive helliggjort og forberedt til enhver god gerning, og hele sindet må omdannes af Helligånden. Guddomsmagten vil forene sig med den menneskelige stræben, når vi oprigtigt søger at være fuldkomne i Kristus Jesus. Herren vil hjælpe enhver, der af ganske hjerte søger ham. Han vil få livets lys, og dette lys skinner fra Guds levende ord. Ligesom solens lys spreder sin varme over hele verden, sådan vil de klare stråler fra retfærdighedens sol sende stråler med lægedom ind i hjertet. Men han som ikke vandrer i lyset, vil til sidst efterlades i mørke.    
Alle unge bør tænke over lignelsen om de ti jomfruer. Alle havde de lamper med, det vil sige en ydre lighed med tro, men kun fem af dem havde den indre fromhed. De fem af dem manglede nådens olie. Livets ånd i Kristus Jesus, Helligånden, boede ikke i deres hjerter. Hvad nytter det, at man bærer bekendelsens lampe med sig, hvis man mangler nådens olie? Hvor meget man end forsikrer, hvor høj en stilling der end indtages ,af den, der hævder at tro, så har han, hvis nådens olie mangler, intet at nære sin lampe med, og den kan ikke lyse med rene og klare stråler.    
Det er muligt at have præcis nok religion til at afdæmpe samvittigheden, bedrage sanserne, og ruinere sjælen; præcis nok til at ydre hellighed har navn af liv, skønt vi er døde. Vi kan ikke gøre noget godt, uden at vi samarbejder med guddommelige agenter. "Arbejde på jeres frelse med frygt og bæven; thi Gud er den, som virker i jer både at ville og at virke, for at hans gode vilje kan ske." Herren er snar til at komme, og det er en alvorlig tanke at dem som kunne være arbejdere sammen med Gud, ikke bærer Kristi åg.     
Grunden til, at brudgommen tøver, er den, at han har langmodighed med os og ikke vil, at nogen skal gå fortabt, men at alle skal komme til omvendelse. Ak, hvor værdifuld er ikke vor barmhjertige Frelsers langmodighed! Gid dog enhver ville forstå at påskønne værdien af den sjæl, som er blevet så dyrt købt på Golgata! Gid dog enhver rettelig ville vurdere de muligheder, han har fået af Gud! Ved Kristi hjælp kan I arbejde jer videre frem og lade jeres evner beherske af Jesus. I må repræsentere Jesu karakter. I ånd og i tanke, i om og i handling kan I åbenbare, at I drives af Kristi Ånd, og jeres liv kan udøve en stor indflydelse på andres.    
Vi lever i en alt for alvorlig periode af verdenshistorien til at være letsindige og forsømmelige. Gud har givet dig moralske kræfter, og har gjort dig modtagelig for religiøs indflydelse; han har tilvejebragt anledninger og midler som er gunstige for udvikling af en Kristus-lignende karakter, og det forbliver hos dig om du vil samarbejde med guddommelige agenter eller ej, og gøre dit kald og din udvælgelse sikker. Vil du ikke prissætte, påskønne og værtsætte enhver hjælp som er blevet givet? Vi må bede, tro og adlyde. Ved egen kraft kan vi intet udrette, men ved Kristi nåde kan vi udnytte vore evner på en sådan måde, at de kan blive til den største gavn for vor egen sjæl og til den største velsignelse for andres sjæle. Hold fast ved Jesus; så vil I flittige gøre Kristi gerninger og til sidst få den evige løn. Vær trofast i det små.     
En lille dreng fik en gang lov til at følge en lokofører, og han bemærkede at lokoføreren knælede ned og lukkede sine øjne ved hver station, idet de stoppede for at tage passagerer ind eller lade dem gå. Til spurgte den lille dreng lokoføreren hvad han gjorde, når han knælede ned før motoren startede. Lokoføreren: "Min lille dreng, beder du aldrig?" Drengen svarede: "O ja, sir. Jeg beder hver morgen og aften." Så fortalte lokoføreren ham at han bad når han knælede ned, og sagde: "Måske er der måske to hundrede passagerer på dette nu, og deres liv er i min varetægt. En lille fejltagelse fra min side, svigter jeg min pligt, en lille forsømmelse, en lille uopmærksomhed på signalerne, kan sende disse sjæle over i evigheden. Således beder jeg til Mesteren ved hver station, om at hjælpe mig. Han har hjulpet mig i løbet af alle de år jeg har været på lokomotivet, og ikke et eneste menneske af de tusindvis der har rejst med mit tog, er kommet noget til. Jeg har aldrig haft en ulykke."    
Er vi ligeså bekymret som denne lokofører, til de trofaste til det sidste? Erkender vi de højtidelige ansvar der påhviler os at fremstille Kristus for verden i gode gerninger? Forstår vi at sjæles evige skæbne vil blive afgjort ved den måde vi handler på? Sjæle går tabt for livets ord. Skal deres blod kunne findes på vore klæder? Gud har gjort sin del i arbejdet, og nu ønsker han samarbejde med levende menneskeagenter. Hans plan er ikke noget uprøvet noget; den er fuldt udviklet. "Jesu Kristi søns blod renser os fra al synd." Hvem vil påtage sig at samarbejde med himmelske agenter for det absolut nødvendige sjælevindingsarbejde, for sjæle der er ved at gå tab. Hvem vil blive levende lyskanaler? Hvem vil søge Gud alvorligt, og finde ham til deres sjæles glæde? Gud vil arbejde igennem jer til mange sjæles frelse.     
Når Jesus ved troen bliver forstået og bragt ind i sjælens inderste helligdom, vil Helligånden forme og danne karakteren til at ligne Jesu egenskaber. Så vil der dagligt blive lært noget i Kristi skole. Så vil man kunne kende træet af dets frugt. "Af deres frugter skal I kende dem." Den kristne vil skinne som et lys midt i verdens åndelige mørke. Han vil være mild af sind og hensynsfuld overfor andres følelser. Guds ord lærer os "at være snilde som slanger og uden svig som duer." Det er enhver kristens pligt at give sig ind under de bibelske forskrifters tugt, så han kan blive "en arbejder, der ikke behøver at skamme sig." Det arbejde, der gøres af deres hænder, som gør dette, vil være varigt som evigheden. Det vil ikke være blandet med et gran af selviskhed, og det vil ikke være dårligt, overfladisk arbejde.<br><i>Mrs. E. G. White.</i>   

18 10 1894 Youth Instructor Ord til de unge    
  "Derfor, hellige brødre, I, som har fået del i en himmelsk kaldelse! se hen til vor bekendelses apostel og ypperstepræst, Jesus, der var tro imod den, som gjorde ham dertil." Kristi eksempel har myndighed overfor enhver af Adams sønner og døtre. Han forkyndte Guds lov gennem sit liv ved at give mennesker et eksempel på, hvad lydighed overfor enhver forskrift kan udrette for den menneskelige natur. Han er vort forbillede, og enhver, der har fået skænket forstandens gave, skal følge i hans fodspor; thi hans liv er det fuldkomne eksempel for hele menneskeheden. Kristus er den fuldendte målestok for de egenskaber, som enhver af os kan opnå at få ved at få del i guddommelig natur. "Idet I er i ham."     
Hvordan vandrede så verdens Frelser? Ikke sådan, at det blot behagede ham selv, men for at herliggøre Gud ved at gøre hans gerninger og ved at oprejse det faldne menneske, der var blevet skabt i Guds billede. Ved hjælp af forskrifter og, sit eksempel lærte han mennesker retfærdighedens vej, idet han fremstillede Guds egenskaber og gav verden en fuldendt rettesnor for moralsk fuldkommenhed blandt mennesker. De to store bud i loven skal være rettesnoren for alle menneskers handlemåde. Det var den lære, som Jesus lærte andre både ved forskrifter og sit eksempel. Han sagde til folket: "Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte og. . . din næste som dig selv." Gud Herren i Himlene kræver den største kærlighed og tilbedelse af menneskelige fornuftvæsener.    
 "Da Jesus, verdens forløser, gav menneskene et eksempel på, hvad de skulle være og gøre, vandrede han ikke på nogen let sti. Dem som burde have været medarbejdere sammen med ham, som burde have været i samarbejdsskab med ham i alle hans gerninger, blev adskilt fra Gud ved selviskhed og onde gerninger, og i ånd og karakter har de modvirket Kristi gerninger. I stedet for at gribe hans ånd, og bruge alle evner i sind og legeme på at følge Kristi eksempel, og blive hans ords gørere, og derved forme karakter efter den guddommelige lighed, så har de forsket i deres egen personlige bekvemmelighed, og blot tænkt på deres egen selviske komfort og forherligelse.    
Jesus havde været hersker i Himmelen, men på jorden udførte han en tjeners gerning. Uden at klage udholdt han savn og levede en fattig mands liv. Han hengav sig ikke til overflod som mange, der bekender sig til at være hans efterfølgere. Han søgte ikke sin egen fornøjelse, lyst eller velvære. Han var en sorgens mand, kendt med smerte. Hele hans liv var en selvfornægtelse, der kom til udtryk i hans bøn: "Ikke som jeg vil, men som du vil , Oh Gud." Kristus er vort forbillede, og de, der følger Kristus, vil ikke vandre i mørket, for de vil ikke søge deres egen fornøjelse. Deres stadige mål her i livet vil være at forherlige Gud. Kristus åbenbarede Guds karakter for verden. Herren Jesus levede sit liv således, at mennesker blev nødt til at erkende, at alt, hvad han gjorde, var godt. Verdens forløser var verdens lys, for hans karakter var uden fejl. Skønt han var Guds enbårne Søn og arving til alle ting i Himmel og på jord, efterlod han os ikke et eksempel på efterladenhed og egenkærlighed.    
Men hvor er der mange, som har fået betroet talenter som pengemidler og indflydelse, der har tabt forbilledet af syne og fulgt verdens eksempel, i stedet for Kristi eksempel. Mænd og kvinder, der er blevet velsignede med en overflod af penge, af huse og af jord, opdrager i reglen deres børn til et liv i lediggang og selvisk nydelse. Således bliver de unyttige i dette liv og uegnede til det fremtidige, evige liv. Kristus gav i sit liv mennesker et helt andet eksempel. I sin ungdom arbejdede han i sin faders tømmergerning, men vore dages unge bliver opdraget til at tro, at det er pengene, som skaber et menneske. Det sikre resultat af en sådan uddannelse ses i stolthed, i forfængelighed, kærlighed for fornøjelser, syndige skikke, som er så fremherskende i denne degenerede tidsalder. Hvor der er en overflod af dovenskab, virker Satan med sine fristelser til at spolere liv og karakter. Hvis unge ikke oplæres til nyttigt arbejde, uanset om de er rige eller fattige, er de i fare; for Satan vil beskæftige dem efter hans egen orden. De unge som ikke barrikaderes med principper, ser ikke tiden som en dyrebar rigdom, en tillid fra Gud, for hvilket ethvert menneske må aflægge et regnskab for. Penge er også betroet af Gud, og gives ikke til forældre til brug på en overflødig måde, der stiller stoltheden, fordærver dem selv og deres børn, men så de kan være midler til at gøre godt for deres medmennesker.     
Børn bør oplæres fra deres tidligste til at følge Guds hellige lovs principper, som er Guds karakters principper, så de kan velsignes og blive til velsignelse for verden. Kristus smigrede aldrig nogen. Han bedrog eller sveg aldrig, han afveg aldrig fra retskaffenhedens lige vej for at vinde gunst eller bifald. Han udtrykte altid sandheden. Venlighedens lov var på hans læber, og der blev ikke fundet svig i hans mund. Lad det menneskelige kar sammenligne sit liv med Kristi liv og gennem den nåde, som Kristus skænker dem, der gør ham til deres personlige frelser, nå retfærdighedens mål. Efterlign hans forbillede, som efterlevede Jehovas lov, og som sagde: "Jeg har holdt min Faders bud." Joh 15,10. De, der følger Kristus, vil stadig se på frihedens fuldkomne lov og gennem Kristi nåde danne en karakter efter de guddommelige krav."    
De, som ønsker at følge Kristus, må tro på ham; de må åbne deres hjerte for at tage imod ham som en blivende gæst. De må blive i Kristus, ligesom grenen bliver i det levende vintræ. Der er en levende forbindelse mellem moderstammen og grenen, og den samme slags frugt vil vise sig på grenen, som man ser på træet. Sådan vil Herren arbejde gennem det menneskelige redskab, som forener sig med Jesus Kristus. De, som har en blivende tillid til Kristus, vil, ligesom Enok, have en følelse af Guds blivende nærværelse. Hvor kan det være, at der er så mange, som føler uvished, og som føler sig som faderløse? Det er fordi de ikke opdyrker troen på den dyrebare forvisning om, at vor Herre Jesus bærer deres synd. Det var for deres skyld, som havde overtrådt loven, at Jesus påtog sig menneskeskikkelse og blev os lig, for at vi skulle kunne få evig fred og tryghed. Vi har en talsmand i Himlene, og hvem der tager imod ham som sin personlige Frelser bliver ikke efterladt til som en faderløs at bære sine egne synders forbandelse.    
 "Vi må dagligt opdrage os til at tro, dagligt beskue ham, som har antaget sig vor sag, og som er en barmhjertig og trofast ypperstepræst; "thi som den, der selv er blevet fristet og har lidt, (ikke blot i få ting, men på alle måder ligesom vi) kan han komme dem til hjælp, som fristes." "Thi vi har ikke en ypperstepræst, som ikke kan have medlidenhed med vore skrøbeligheder." Selv nu i Himmelen lider han med os; og som en levende Frelser, som en medfølende Talsmand går han i forbøn for os."    
Vi burde dagligt øve os i at tro, og denne tro burde dagligt forøges gennem denne opøvelse, når vi gør os klart, at han ikke blot har frelst os, men har elsket os og tvættet os rene fra synden med sit eget blod og har gjort os til konger og præster for Gud og Faderen. Vi bør erkende at "Gud elskede verden således, at han gav sin enbårne søn, for at enhver som tror på ham ikke skal fortabes, men have evigt liv." <br><i>Mrs. E. G. White.</i>   

31 01 1895 Youth Instructor Grundlag for sand uddannelse    
 Sand uddannelse er en stor videnskab, for den funderes på Herrens frygt, som er visdomsbegyndelse. Kristus er den største lærer denne verden nogensinde har kendt, og det er ikke Herren Jesu behag at Hans Riges indbyggere, som Han døde for, skal uddannes sådan at de vil ledes til at sætte menneskers visdom først, og sætte Guds visdom, som er åbenbaret i Hans hellige ord, til et sted bagerst. Sand uddannelse er det som vil oplære børn og unge for det nuværende liv, og med henblik på det kommende; for en arv i det bedre land, endog i et himmelsk. De skal oplæres til det land patriarker og profeter så hen til. "I tro døde alle disse uden at have opnået, hvad der var forjættet; men de så og hilste det i det fjerne og bekendte, at de var fremmede og udlændinge på jorden. De, som taler sådan, viser jo derved, at de søger efter et fædreland. Og hvis de havde tænkt på det, de var udvandret fra, havde de haft tid nok til at vende tilbage; men nu står deres hu til et bedre, nemlig det himmelske fædreland; derfor skammer Gud sig ikke ved dem, ved at kaldes deres Gud; thi han har beredt dem en stad."     
Den almindelige uddannelsesmetode for de unge lever ikke op til standarden for sand uddannelse. Hedenske anskuelser væves ind i stoffet i skolebøgerne, og Guds orakler fremstilles som tvivlsomme eller endog i anstødeligt lys. Derved bliver den unges sind fortrolig med Satans antydninger, og den tvivl der tidligere blev næret tages nu som kendsgerninger i stedet for, og videnskabelig undersøgelser gøres vildledende på bekostning af den måde deres opdagelser fortolkes og fordrejes. Mennesker påtager sig selv at hanke op i Guds ord, over for det store dommerpanel, og der afsiges dom over Guds inspiration efter den begrænsede udmåling, og Guds sandhed ser ud som om det er usikkert overfor videnskabsbøgerne. Disse falske lærere ophøjer naturen over naturens Gud, og over al sand videnskabs Ophavsmand. På det tidspunkt hvor lærerne skulle være faste og urokkelige i deres vidnesbyrd, på det tidspunkt hvor det skulle være tydeligt at deres sjæle blev fæstnet til den evige Klippe, hvor de skulle kunne indgyde tro hos dem som tvivler, så tillod de deres egen tvivl komme frem, om Guds ord eller såkaldte videnskabelige opdagelser var sande. Dem som var helt samvittighedsfulde er kommet til at vakle i deres tro, fordi nogen der bekender sig som bibelfortolkere tøver, selvom de har med de levende orakler at gøre. Satan har udnyttet sindets usikkerhed, og som en usynlig agent, har han opsamlet sine sofisterier sammen, og forvirret mennesker i skeptismens midte.     
Lærte mænd har givet lektier hvor sandhed og vildfarelse er blandet sammen; men de har bragt deres tanker ud af balance som er belært imod vildfarelse i stedet for imod sandhed. De pænt indvævede sofisterier fra de såkaldte vise mænd har en fortryllelse for en vis gruppe studerende; men det indtryk disse lektier efterlader i sindet, er at naturens Gud er begrænset af Sine egne love. Der dvæles meget ved naturens uforanderlighed, og skeptiske teorier antages hurtig af dem hvis tankesind vælger tvivlens atmosfære, fordi de ikke er i harmoni med Guds hellige lov, fundamentet for hans regering i himlen og på jorden. Deres naturlige tilbøjelighed til ondt gør det nemt for dem at vælge falske stier, og betvivle det gamle og nye testamentes skrifter og histories pålidelighed. Idet de selv er forgiftet vildfarelser har de let efter enhver lejlighed til at så tvivlens frø i andres sind. Naturen er ophøjet over naturens Gud, og den enkle tro er ødelagt; for troens grundlag ser usikker ud. Omtåget af skeptisme, efterlades deres sind tvivlede, til at blive slået på vantroens klipper.  

07 02 1895 Youth Instructor Pas på efterligninger   
 Nogle værdsætter lærte mænds selskab højere end fællesskab med himlens Gud. Lærte mænds udtalelser menes ikke at højere værdi end den højeste visdom der åbenbares i Guds ord. Men når vantroen løfter sit hoved så stolt op, ser Himlen ned på menneskers tomme og intetsigende tanker; for mennesket er i sig selv tomhed. Hele menneskets fortjeneste, al deres moralske værdighed er ganske enkelt deres gennem Jesu Kristi fortjeneste. Hvad er da de største mennesketanker spekulationer som nogen sinde har levet? Alligevel sætter mennesker deres menneskelige slutninger foran Guds åbenbarede vilje, og viser verden det som de hævder er højere visdom, end den Evige visdom. De vil med deres ørkesløse indbildninger, bringe himlens husholdning ned for at passe deres egne tilbøjeligheder og ønsker.    
Den store Gud har en lov hvorved Hans riges styres, og dem som træder på den lov vil en dag finde at de er medgørlige over for deres retningslinjer. Midlet til lovovertrædelse er ikke at erklære loven for ophævet. At ophæve loven vil være at vanære den, og foragte Lovgiveren. Lovovertræderens eneste udvej er hos Herre Jesus Kristus; for gennem den enbårne søns nåde og forsoning, kan synderen frelses og loven håndhæves. Det menneske som viser sig frem for verden som storhedens forunderlighed, og samtidig træder på Guds åbenbarede vilje, iklæder mennesker ære og taler om naturens fuldkommenhed. De maler et meget smukt billede, men det er en illusion, og indsmigrer et bedrag; for de vandrer i gnisterne af deres egen optænding.    
De, som fremsætter det doktrin, som er i modstrid med Bibelens, ledes af den store frafaldne, som blev kastet ud af Guds sale. Før hans fald blev der skrevet om ham: "Du var indsigtens segl, fuld af visdom og fuldkommen i skønhed. I Eden, Guds have, var du; alle slags ædelsten var din klædning. . . . Du var en salvet, skærmende kerub; jeg gjorde dig dertil; på Guds hellige bjerg var du; du vandrede mellem ildstene. Du var fuldkommen i din færd fra den dag, du blev skabt, indtil der fandtes brøde i dig. . . Dit hjerte hovmodede sig over din skønhed, du satte din visdom til på grund af den glans. Jeg vil kaste dig til jorden, jeg vil lægge dig foran konger, så de kan se dig. . . . jeg vil gøre dig til aske på jorden for øjnene af dem, som ser dig. Alle blandt folkeslagene, der kendte dig, skal være forbavsede over dig: du skal være en rædsel, og du skal aldrig mere være."    
Med en sådan leder, en engel, som var udelukket af himmelen, kan disse angivelige vise mænd på jorden fabrikere fortryllende teorier, som de kan forblinde menneskers sind med. Paulus sagde til galaterne: "Hvem har forhekset jer, at I ikke adlyder sandheden?" Satan har et mesterligt tankesind, og han har sine udvalgte agenter han arbejder igennem for at ophøje mennesker, og iklæde dem ære over Gud. Gud sidder inde med stor magt; han er i stand til at tage dem, der er døde i overtrædelse og synd, og ved den Ånds medvirken, som oprejste Jesus fra de døde, at forvandle menneskers natur og føre dem tilbage til den forsvundne lighed med Gud. De, som tror på Jesus Kristus, bliver forvandlede fra at være oprørere mod Guds lov til at blive lydige tjenere og hans riges undersåtter. De bliver født påny, genrejste og helliggjorte ved sandheden. Denne Guds kraft vil skeptikeren ikke tillade, og han afviser alle beviser indtil den kommer under hans begrænsede evners domæne. Han drister sig endog til at sætte Guds lov til side, og foreskrive grænserne for Jehovas kraft. Men Gud har sagt: "Thi der står skrevet: "Vismændenes visdom vil jeg lægge øde, og de kloges klogskab vil jeg gøre til intet." Hvor er nu vismændene? hvor er nu de skriftkloge? hvor er denne verdens ordkæmpere? Har Gud ikke gjort verdens visdom til dårskab? Thi da verden med al sin visdom ikke kendte Gud i hans visdom, besluttede Gud, ved prædikenens dårskab at frelse dem, som tror. Thi jøder kræver tegn, og grækere søger visdom, vi derimod prædiker Kristus som korsfæstet, for jøder en forargelse og for hedninger en dårskab, men for de kaldede selv, både jøder og grækere, Kristus som Gud kraft og Guds visdom."  

08 10 1896 Youth Instructor Uærbødighed hos unge   
  Det er vort privilegium, kære unge venner, at ære Gud her på jorden. For at kunne gøre dette, må i vende jeres sind bort fra det overfladiske, urene og betydningsløse og vende det mod det, som har evighedsværdi.    
Vi lever på en tid, da alle burde give særskilt agt på frelserens formaning: våg og bed, for at i ikke skal falde i fristelse! En af jeres stærkeste fristelser. Er at glemme at vise ærefrygt. Gud er høj og hellig; og for den ydmyge, troende sjæl er hans hus her på jorden det sted, hvor hans folk mødes til gudstjeneste himlens port. Lovsangen og de ord, Kristi tjenere taler, er af Gud udpeget til at være redskaber til at berede et folk for menigheden hist oppe, der hvor intet urent og vanhelligt får lov til at tage del i den ophøjede tjeneste.    
Den hellighed som blev tillagt den jordiske helligdom blandt Isrels børn, kan kristne lære hvordan de skal betragte det sted, hvor Herren møder sit folk. Gud selv gav ordensregler, fuldkomne og præcise, der skulle overholdes ved tilbedelse af ham. Men der er sket en forandring, ikke for det bedre men for det værre, i vaner der er i religionsudøvelse. Ærbødighedens ånd er stort set gået helt væk.    
Vor tids ungdom trænger i høj grad til forståelsen af ærefrygt. Jeg er forfærdet ved at se unge og børn af religiøse forældre være så respektløse over for orden og passende opførsel i Guds hus. Medens Guds tjenere står og fremholder livets ord for menigheden, kan nogle sidde og læse, andre hviske og le. De synder også ved at aflede de omkringsiddendes opmærksomhed. Denne vane vil vokse og påvirke andre, hvis den ikke bliver stoppet i tide.    
Børn og unge må ikke tro, at det er noget at være stolt af, at de er ligegyldige og uopmærksomme ved møder, hvor Gud tilbedes. Gud ser enhver uærbødig tanke og handling, og det bliver nedtegnet i himmelens bøger, han siger: jeg kender dine gerninger. Intet er skjult for hans altseende øje. Om du skulle have vænnet dig til i nogen grad at være uopmærksom og ligegyldig i Guds hus, så sæt din kraft ind på at forandre på dette forhold og vis, at du har nogen selvagtelse. Udvis ærefrygt, indtil det er blevet en del af dig.    
Vis aldrig så liden ærefrygt for Guds hus, at du samtaler med en anden under prædikenen. Dersom de, der begår denne fejl, kunde se hvorledes Guds engle betragter dem og nedtegner deres handlinger, ville de fyldes med skam og afsky for dem selv, Gud ønsker opmærksomme tilhørere. Det var, medens menneskene sov, at fjenden såede ugræsset.    
Man burde aldrig behandle noget, som er helligt, noget, som vedrører gudstjenesten, med skødesløshed og ligegyldighed. Når livets ord tales, bør i erindre, at i lytter til Guds røst gennem hans udkårede tjener, mist ikke disse ord ved at være uopmærksomme; når i giver agt på ordet, vil det kunne bevare jeres fødder fra at komme ind på den urette vej.    
For på bedste måde at ære Gud bør jeres selskab være af en sådan art, at evnen i jeres sind til at skille det hellige fra det verdslige bevares. Om i ønsker at have et vidt syn, ædle tanker og tilbøjeligheder, så vælg en omgangskreds, der vil styrke de rette principper. Lad enhver tanke og hensigten med enhver handling gå ud på at sikre jer det kommende liv, hvor der er evig lykke.    
Det bedrøver mig at finde mange unge, der bekender sig til kristendommen, men som ikke kender til en hjertets forandring. Deres karakter forandres ikke. De fatter ikke, at det er en alvorlig ting at sige, man er en kristen. Deres liv er slet ikke i harmoni med et religiøst sind. Dersom de hørte til dem, som virkelig var Guds sønner og døtre, ville de ikke være fyldt med nonsens og morsomheder og fjas; heller ikke ville andres naragtige bemærkninger og uheldige opførsel fremkalde tilsvarende ting hos dem. Når sindet er skarpt fæstet ved målet, prisen i Guds rige, vil man med fasthed modstå ethvert forsøg på at spøge med religiøse ting.    
Der er stor fare ved at være ligegyldig over for dette emne; ingen dårskab er af en så listig karakter som tankeløshed og overfladiskhed. Alle vegne finder vi ungdom med en frivol karakter. Man bør undgå alle unge folk af den klasse; thi de er farlige. Om de bekender sig til at være kristne, er de så meget desto farligere. Deres sind står på et lavere niveau, og det er meget lettere for dem at drage jer ned på deres stade, end det er for jer at løfte dem op på ædle og noble tankers og korrekte handlingers grund. Vælg som kammerater sådanne, der viser sømmelighed i ord og gerninger.  

05 11 1896 Youth Instructor I ord og handling   
 Det er vigtigt, at børn og unge bliver oplærte til at vogte på deres ord og handlinger, thi den måde, hvorpå de optræder, bevirker solskin eller skygge, ikke alene i deres eget hjem, men også hos alle, de kommer i berøring med. Men før ungdommen kan blive omhyggelig og eftertænksom og afstå fra alt, hvad der smager af ondt, må de erholde den visdom, som kommer ovenfra, og den styrke som Jesus alene kan give dem. .....    
Ophør med at gore ondt; lær at gøre godt. Hvis denne regl følges, hvor mange mødre vil så se deres børns glæde, som de ikke ser nu. Og hvor mange hjerter, uden for hjemmekredsen, vil glædes ved deres tilstedeværelse, som, i stedet for at prove at behage sig selv, forsøgte at følge den ydmyge og beskedne frelser.    
Mange bedrager sig med den tanke, at et godt udseende og en opstadset klædedragt vil gøre en mere værd i verden, men den charme, som kun består af ydre ting, er hul og foranderlig. Man kan ikke stole på sådanne ting. Den prydelse, som Kristus giver sine efterfølgere, vil aldrig falme. Han siger: jeres prydelse skal ikke være den udvortes med hårfletning og påhængte guldsmykker, eller klædedragt men hjertets skjulte menneske, med den sagtmodige og stille ånds forkrænkelige prydelse, hvilket er meget kosteligt for Gud. Hvis halvdelen af den tid, som ungdommen bruger til at gøre sig tiltrækkende ved hjælp af ydre prydelse, blev anvendt til forædling af sjælen, til at fremkalde den indre prydelse, hvor forskellig vilde da ikke deres optræden, deres ord og handlinger være. De, som i sandhed søger at være Kristi efterfølgere, vil have samvittighedsskrupler med hensyn til de klæder, de bærer. De vil stræbe efter at opfylde de fordringer, som herren så tydeligt har fremstillet i denne henseende. Penge, som ellers anvendes til ekstravagance i klædedragten, vil blive anvendt til Guds sags fremme og til at fylde sindet med nyttig kundskab hvorved de bliver kvalificeret til betroede stillinger. De vil søge at efterkomme hans forventninger, som har købt dem med en høj løsepenge.    
Kære børn og unge! Jesus har gjort alt, hvad der står i hans magt for at give jer et hjem i de boliger, han bereder for dem, der elsker og tjener ham hernede. Han forlod sit himmelske hjem og kom til en verden betynget af synd, kom til et folk, som ikke påskønnede ham, som ikke elskede hans renhed og hellighed, som forkastede hans undervisning og til sidst gav ham den grusomste død. Thi således elskede Gud verden, at han gav sin søn den enbårne, for at hver den, som tror på ham, ikke skal fortabes, men have et evigt liv.    
Gud ønsker noget igen for det store offer, han har gjort for os. Han ønsker, at i skal blive kristne, ikke af navn alene, men også hvad jeres klædedragt og jeres samtale angår. Han vil, at i skal gå med til at klæde jer i en beskeden klædedragt, ikke med opstadsede kraver og fjer og unødvendig pynt. Han ønsker, at jeres optræden skal være behagelig og tiltrækkende, sådan som himmelen kan anerkende den. Vil i skuffe ham i disse forventninger, i kære unge?    
Det ydre udseende er hyppigt indholdsfortegnelse af sindet, og vi bør være forsigtige med, hvad vi hænger ud og efter hvilket verden bedømmer vor tro. Vi vil gerne, at i efterfølger Jesus som kære børn og er lydige i alle ting som han har foreskrevet. Vi ønsker, at i skal behage jeres frelser ved alvorligt at stræbe efter den indvortes prydelse. Således vil i dag for dag ved Jesu hjælp besejre jeres eget jeg. Stolthed og kærlighed til pynt vil da blive fjeret fra jeres hjerter og liv. Ydmyghed og kærlighed til enkelhed vil blive opmuntret, og på den måde kan ungdommen blive en arme af trofaste soldater for Kristus.    
Vi lever i en farlig tid, da de, som bekender sig til at elske og adlyde Gud fornægter ham i deres daglige liv thi menneskene skal være egenkærlige, pengegriske, praleriske, hovmodige spottelystne, ulydige mod forældre utaknemmelige ryggesløse ukærlige uforligelige bagtaleriske, uafholdende, rå, uden kærlighed til det gode, forræderiske, fremfusende, opblæste mennesker, som mere elsker vellyst, end de elsker Gud som har gudfrygtigheds skin, men har fornægtet dens kraft. Gud ønsker ikke at finde jer iblandt denne klasse mennesker, kære unge. I hans ord kan i lære, hvorledes i skal undgå disse onde ting og blive sejrvindere til sidst. Og de har overvundet ham i kraft af lammets blod, og i kraft af deres vidnesbyrds ord. Da talte de, som frygter herren med hverandre, og herren lyttede og hørte efter, og en bog blev skrevet for hans åsyn for at de kunde ihukommes som frygter herren og slår lid til hans navn. Det er ikke nok for jer at undgå udseendet af det onde. I må gå længere end dette. I må lære at gøre godt. I må repræsentere Kristus i verden; i må daglig studere på, hvorledes i kan lære at gøre Guds gerning. Hans efterfølgere bør være levende breve, som kendes og læses af alle mennesker. I vil aldrig få en god karakter bare ved at ønske at få det. Den kan kun erholdes ved arbejde. Jeres ønske i denne retning må give sig udtryk i alvorlige, ærlige bestræbelser og tålmodigt slid. Ved hver dag at tage nogle skridt op ad fremskridtets stige vil i til sidst befinde jer oppe på toppen som sejrherrer, ja mere end sejrherrer gennem ham, som har elsket eder.<br><i> Mrs. E. G. White.</i>  

04 02 1897 Youth Instructor Verdslige fornøjelser   
 Selskabelige sammenkomster kan gøres i højeste grad fordelagtige og belærende, når de, som kommer sammen, har en glødende kærlighed til Gud i deres hjerter, og de mødes for at udveksle tanker vedrørende Guds ord eller for at betragte metoder, ved hvilke Guds værk kan gå fremad, og noget godt for deres medmennesker kan udrettes. Når den Helligånd er betragtet som en velkommen gæst ved disse sammenkomster, når der ikke siges eller gøres noget, som bedrøver den og driver den bort, vil Gud blive æret, og de, der kommer sammen, vederkvægede og styrkede.    
Men der er selskabelige sammenkomster af en ganske anden karakter, hvor man er stolt af at vise sig frem, hvor højrøstet glæde og letfærdig skæmt ofte gør sig gældende. I deres ønske om at få fornøjelser, glemmer ofte de, der kommer sammen, Gud, og der sker ting, som får de engle, der våger over os, til at græde. Fornøjelsens stunder bliver deres paradis her på jorden. Alle giver sig hen til højrøstet spøg og latter; øjnene funkler, kinderne blusser, men samvittigheden sover. Den slags oprømthed og inspiration har ikke nogen himmelsk oprindelse, men hører ganske og aldeles denne jord til. Himlens engle ser med bedrøvelse på deres glemsomhed, for hvem Kristus har gjort så meget. Når sygdom og død kommer til dem, som bare har levet for selvbehag, finder de for sent, at de ingen olie har på deres lamper, og at de i høj grad er uskikket til at afslutte livet.    
Arten af den konversation, som føres ved mange selskabelige sammenkomster, åbenbarer, hvad der bor i hjerterne. Letfærdig skæmt, naragtige vittigheder, som bare fremkommer for at skabe latter, repræsenterer ikke på rette måde Kristus. De, som kommer med dem, bryder sig ikke meget om at få at høre igen, hvad de har sagt. De, som lytter til, erholder dårlige indtryk, og der kastes skam over Kristus. O, om de unge ville vogte vel på deres ord; thi af dine ord skal du retfærdiggøres, og af dine ord skal du fordømmes. Kom i hu, at Jesus er ved din side, hvor som helst du går, og lægger mærke til dine handlinger og lytter til dine ord. Ville du være nødt til at skamme dig, om hans røst lød til dig, idet du vidste, at han havde hørt dine udtalelser? .....    
Vend til en anden scene. I byens gader er et selskab samlet til at se cykelvæddeløb. Nogle som deltager I den gruppe, bekender at kende Gud, og Jesus Kristus hvem han har sendt. Men dem som ser på den spændende scene, vil de tro at dem der deltager er den sagtmodige og elskelige Jesu efterfølgere? Hvem vil tro at de betragter deres tid og deres fysiske kræfter som gaver fra Gud, der bruges til hans tjeneste? Tager dem, som deltager i væddeløbet, tid til at tænke at døden kan være følgen af denne vilde jagt? Før de startede, bad de for at tjenende engle beskyttede dem? Gud er ikke forherliget ved sådanne samlinger, hvor han glemes; men han som spiller livets spil for menneskers sjæle, er godt tilfreds med at se de ting I denne verden der optager de unges opmærksomhed.    
Den en gang alvorlige kristne, som nu tager del i verdslige fornøjelser, er på farlig grund. Han har forladt det stade, hvor han er omgivet af den himmelske atmosfære og har kastet sig ud i en atmosfære fuld af tåge, thi i mange tilfælde er den slags. Den, som fastholder sin forbindelse med Gud, kan ikke af hjertet tage del i den slags fornøjelser. De ord, han hører, er ikke til behag for ham, thi de har ikke hjemme i Kanaans sprog. De, som udtaler ordene, giver ikke til kende, at de synger i deres hjerter for Gud.    
De, hvis karakter og religiøse erfaring er af kunstfærdig art, samles for ofte til fornøjelse og underholdning, og deres indflydelse påvirker andre. Undertiden bliver unge mænd og kvinder, som stræber efter at være bibelkristne, overtalt til at slutte sig til sådanne selskaber. Fordi de vil undgå at blive ansete for sære og af naturen er tilbøjelige til at følge andres eksempel, stiller de sig under sådannes indflydelse, som måske aldrig har følt den guddommelige berøring af sind eller hjerte. Dersom de under bøn til Gud havde spurgt om, hvad hans krav var, eller havde søgt at lære, hvad Kristus har sagt angående de frugter, der skulle bæres på den kristnes træ ville de have forstået, at disse underholdninger virkelig var fester, der var lavet for at holde sjæle borte fra at modtage indbydelsen til lammets bryllups nadver.    
Det hænder undertiden, at unge mennesker, som er blevet omhyggelig undervist i Herrens vej, føres bort ved at komme under menneskers dårlige indflydelse, idet de hyppigt besøger fornøjelsessteder, og det kan bevirke, at de knyttes til dem, hvis uddannelse og opdragelse har været af verdslig art. De sælger sig til livsvarig trældom ved at forene sig med mennesker, som ikke har den kristne ånds prydelser. De, som i sandhed elsker og tjener Gud, vil være bange for at stige ned til verdens niveau ved at vælge sådannes selskab, som ikke har Kristus i deres hjerter. De vil stå kækt på Kristi side, selv om deres fremgangsmåde vil kræve selvfornægtelse og selvopofrelse.    
Kristus levede et liv i møje og selvopofrelse for os, og kan vi da ikke fornægte os selv for hans skyld? Er ikke den forsoning, han har gjort for os, og den retfærdighed, han giver os, emner, der er værdige til at opfylde vore sind? Dersom ungdommen vil hente fra bibelens forrådskammer de skatte, den besidder, dersom de vil betænke den Nåde fred og evige retfærdighed, som kroner et selvopofrende liv vil de ikke nære nogen lyst til tvivlsomme ophidselser eller fornøjelser.    
Kristus glæder sig, når de unges tanker er optaget af frelsens store og forædlede tema. Han kommer ind i alle sådannes hjerter som en blivende gæst, og fylder dem med glæde og fred. Og Kristi kærlighed i sjælen er en kilde af vand, som opvælder til evigt liv, sender levende strømme ud, der bringer liv og herlighed hvor de kommer hen. De, der besidder denne kærlighed vil holde af at tale om de ting, som Gud har beredt for dem, der elsker ham.    
Den evige Gud har trukket en adskillelseslinje mellem de hellige og synderne mellem omvendte og uomvendte. Disse to klasser glider ikke over i hinanden ligesom farverne i regnbuen, men er så skarpt adskilte fra hinanden som middag og midnat. Guds folk kan ikke med sikkerhed indlade sig i intimt selskab med dem, som kender sandheden, men ikke praktiserer den. Da patriarken jakob talte om visse gerninger, hans sønner havde gjort, og som han betragtede med skræk, udbrød han: o min sjæl, kom ikke i deres hemmelige råd, og må aldrig min ære forenes med deres selskab. Han følte at hans egen ære ville blive besmittet, hvis han forenede sig med syndere i deres adfærd. Han opløftede faresignalet og advarer os mod dårligt selskab, for at ikke vi skal blive smittet af det onde. Og den Helligånd fremkommer gennem apostelen Paulus med en lignende advarsel: hav ikke samkvem med mørkets ufrugtbare gerninger, men straf dem heller.  

26 08 1897 Youth Instructor Ær Herren med dit gods II   
 Hvor meget skylder du din herre? Skal vi modtage enhver velsignelse fra Guds hånd og ikke give ham noget igen ikke engang give ham tienden, den del, som han har reserveret sig selv? Det er blevet almindeligt at fjerne alt, hvad der hører til virkelig selvopofrelse, og gå over til at behage sig selv, men skal vi fortsætte med at modtage hans begunstigelser med ligegyldighed og ikke gengælde hans kærlighed?    
Vil ikke i, kære unge, blive missionærer for Gud? Vil i ikke som aldrig før lære den dyrebare lærdom at give Gud gaver ved at lægge i forrådskammeret noget af det, han har givet jer at forvalte? Hvor meget eller hvor lidt i end har modtaget, bør i lade en del vende tilbage til giveren som et taknemmelighedsoffer. Der burde også lægges noget i forrådskammeret til missionsarbejdet både hjemme og ude i de fjerne lande,    
Guds sag bør ligge vore hjerter meget nær. Sandhedens lys, der er blevet en velsignelse for een familie, vil blive til stor velsignelse for andre familier, hvis forældre og børn lader det gå videre. Men når de goder, Gud så rigeligt har givet os, unddrages ham, og vi bare anvender dem egenkærligt på os selv, vil Guds forbandelse i stedet for hans velsignelse komme over os, thi det har Herren tydeligt erklæret. Guds fordringer må gå foran alle andre fordringer. Dernæst skal de fattige og trængende have deres del. De skal ikke forsømmes, hvor meget det end må koste os af ofre.    
At der må være spise i mit hus. Det er vor pligt at være mådeholdende i alle ting, i mad og drikke og i klædedragt. Når vi planlægger bygningen og indretningen af vore hjem, må det ske med det i tanke, at vi af villigt hjerte vil give Gud det, som tilhører ham, ikke alene tienden, men også strække os så langt, som muligt m. H. T. Gaver og ofre. Der er mange, som kan samle sig skatte i himlen ved at forsyne Guds forrådshus her på jorden med det, som Herren fordrer som sit eget, og med gaver og ofre.    
De, som med et ærligt hjerte spørger efter, hvad Gud fordrer af dem med hensyn til de ejendele, de har, bør ransage det gamle testamentes skrifter og se, hvad Kristus, Israels usynlige leder på den lange ørkenvandring, lærte sit folk at gøre i denne henseende, vi skulle personligt være villige til hellere at leve mere ubekvemt og tåle flere besværligheder, end at røve fra Gud den del, som burde tilføres hans hus. De, som flittigt læser bibelen og tror på den, vil høre et klart så siger Herren i denne sag.    
På den dag, da alle skal dømmes efter deres gerninger, vil enhver undskyldning, som vi af egenkærlighed nu kommer med når vi unddrager Herren vor tiende og vore gaver, smelte bort som dug for solen. Hvis det da ikke havde været for evigt for sent ville mange have været lykkelige ved at få lov til at vende tilbage for at opbygge en anden karakter! Men det vil da være for sent at forandre de nedtegnelser, som er gjort i de himmelske bøger angående dem, som ugentlig månedlig og årlig har røvet fra Gud. Deres skæbne vil blive afgjort, uforanderlig afgjort. Til et sådant år står hans navn nævnt, og hans optegnelse er: Det selviske hjerte ser mere på selvet end det som passer til hans Gud, mere end de sjæle Kristus døde for.    
Selviskhed er et frygteligt onde. Egenkærlighed og ligegyldighed over for de bestemmelser, der er fattet angående forholdet mellem Gud og mennesker, det at nægte at handle som Guds trofaste husholdere, har påført dem hans forbandelse, netop som han har erklæret, at det vil blive tilfældet. Disse sjæle har skilt sig fra Gud. Og ved tale og eksempel har de ledet andre til at ringeagte Guds tydelige befalinger, og han har ikke kunnet udøse sine velsignelser over dem.    
Herren har tydeligt sagt: tienden af alle jeres ejendele er min. Jeres gaver og ofre bør bringes ind i forrådskammeret, så at de kan blive brugt til min sags fremme ved, at ordets forkyndere bliver sendt ud for at oplade skrifterne for dem, som sidder i mørke.    
Er der da nogen, som vil løbe den risiko at unddrage Herren det, som tilhører ham og handle som den utro tjener, der skjulte sin herres penge i jorden? Skal vi gøre ligesom den mand og søge at retfærdiggøre vor utroskab ved at bebrejde Herren og sige: herre, jeg kendte dig, at du er en hård mand, som høster, hvor du ikke såede, og samler, hvor du ikke spredte; og jeg frygtede og gik hen og skjulte din talent i jorden; se, her har du, hvad dit er. Skal vi ikke hellere fremkomme med vore taknemmelighedsofre for Gud?  

16 09 1897 Youth Instructor Hvad tænker I om Kristus?*   
  "Ordet blev kød og tog bolig iblandt os, (og vi så hans herlighed, en herlighed, som den enbårne Søn har den fra Faderen, fuld af nåde og sandhed.) . . . .  Thi af hans fylde har vi alle modtaget, og det nåde over nåde. Thi loven blev givet ved Moses, nåden og sandheden er kommet ved Jesus Kristus." " Men alle dem, som tog imod ham, gav han magt til at blive  Guds børn, dem, som tror på hans navn." De blev ikke født af blod, ej heller af køds vilje, ej heller af mands vilje, men af Gud."    
Jesus af Nazaret sagde om sig selv, at han var verdens lys. Hvad mener I om ham? Hvilken stilling indtager han blandt verdens religiøse lærere? Hundreder, ja tusinder af mænd er blevet anerkendt som store tænkere, mænd, som spekulerede, som offentliggjorde deres teorier og henrev manges sind med deres intellektuelle og moralske præstationer. Disse såkaldte store mænd, som har efterladt efterverdenen deres filosofiske livsværker, anses før at være de viseste mænd, verden nogen sinde har kendt. Men de kan ikke sammenlignes med Kristus. Der fandt en åbenbaring sted, før mennesket kunne frembringe noget. Dets begrænsede kundskab er kun resultatet af beskuelsen af det vidunderlige lys, der har skinnet i vor verden gennem Kristi undervisning, han som er den største af alle lærere. Alle store ideer, som mennesker har udtænkt, er kommet gennem Kristus. Enhver værdifuld tanke, ethvert glimt af intellekt er åbenbaret af verdens lys. Intet menneske, uanset hvor lært og begavet med talenter det er har forrang for den guddommelig lærer.    
 "Kristus kommer ikke med nogen undskyldning, når han siger: "Jeg er verdens lys." Han var i liv og gerning evangeliet, grundvolden for al sand lære. Akkurat som solen sammenlignes med himmelens mindre lys, blev Kristus, kilden til alt lys, sammenlignet med lærerne på hans tid. Han stod over dem alle og skinnede med solens klarhed. Han spredte sine gennemtrængende, lyksaliggørende stråler ud over verden.     
Der er megen verdslig visdom iblandt mennesker. En "højere uddannelse" betragtes som frugten af menneskers tanker og anstrengelser. Men dette er urimeligt over Han som hersker i himlene og ser på med foragt. . . Målt med vor begrænsede målestok kaldes mænd lærde og store, men al deres hovmodige visdom, deres videnskab og lærdom, hjælper dem ikke til at kende Gud og Jesus Kristus, som han har sendt. Hvis de vil vende sig fra menneskers lære, og tage imod deres oplysning fra verdens Lys, vil de ikke længere vandre i gnisterne for deres egen optænding. De vil kende de love som regerer i himlens rige, de love som engle tilbeder, og vil være i stand til at skelne mellem lys og mørke, mellem sandhed og vildfarelse. "Der har aldrig levet og vil aldrig komme til at leve noget menneske, som kan gøre krav på at være en ufejlbarlig leder, den højeste åbenbaring af sandheden. Mennesker søger at nå kundskabens højeste tinder, men der er én, "en lærer sendt fra Gud", som står højere. Ingen menneskelig lærer kan sammenlignes med ham."    
I sin lære, drog Kristus sine lektier fra naturens genstande omkring ham - de ting som hans tilhører kendte til fra deres dagligdag.. Han var en perfekt lærer. Hans tale var aldrig forhastet. Hans ord blev talt med klar udtale og passende eftertryk. Og dette er det Mønster der sættes for enhver som vil blive en sandhedslærer. Hurtige ord er en defekt, som enhver taler bør anstrenge sig alvorligt for at overvinde. Der er i det hele taget for megen remser af ord. De lyder på øret, men tales på en så skyndsom måde at tilhørerne ikke kan få fornemmelse af et ord før det andet er sagt, og meningen går tabt. Ethvert ord bør udtales tydeligt, så at det kan have sin fulde betydning. Kun på denne måde kan Guds sandhed, med meningens dybte, komme til menneskeøret med en sådan vigtighed at det gør indtryk.    
Johannes frembar Kristi vidnesbyrd at han var det " sande lys, som oplyser hvert menneske, var ved at komme til verden." Hvordan skulle han oplyse dem? - Ved forskrift og eksempel. Mennesker som accepterer det høje kald som ambassadører for Kristus, må i alle ting følge Kristi eksempel, som kom til denne verden for at opsøge og frelse det fortabte.    
I menneskelige øjne var Kristus kun et menneske, dog var han et fuldkomment menneske. I sin menneskeskikkelse var han legemliggørelsen af den guddommelige karakter. Gud legemliggjorde sine egne egenskaber i sin Søn sin magt, sin visdom, sin godhed, sin renhed, sin sandfærdighed, sin åndelighed og sin barmhjertighed. "Skønt han var menneskelig, boede der en fuldkommen karakter og guddommelige egenskaber i ham. På disciplenes opfordring: "Vis os Faderen, og det er os nok," kunne han svare: " "Så lang en tid har jeg været hos jer, og du har ikke lært mig at kende, Filip? Den, som har set mig, har set Faderen; hvordan kan du så sige: Vis os Faderen?. . . Jeg og Faderen, vi er ét." Joh 14,8-9; 10,30....."    
Johannes erklærer om Jesus: " Ingen har nogen sinde set Gud; den enbårne, som selv er Gud, og som er i Faderens favn, han er blevet hans tolk." "Han var i verden, og verden er blevet til ved ham, og verden kendte ham ikke. Han kom til sit eget, og hans egne tog ikke imod ham." Og Kristus sagde til sine disciple: " Hvis I elsker mig, så hold mine befalinger! Og jeg vil bede Faderen, og han skal give jer en anden talsmand til at være hos jer til evig tid, sandhedens Ånd, som verden ikke kan tage imod, fordi den ikke ser den og ikke kender den; men I kender den, thi den bliver hos jer og skal være i jer." Om eftermiddagen og om natten vandrede himmelske budbringere iblandt os; men deres fodtrin blev ikke hørt.    
 "Farisæernes hårdeste anklage mod Jesus var, at han som menneske gjorde sig selv til Gud (Joh 10,33), og af den grund forsøgte de at stene ham. Kristus kom ikke med nogen undskyldning som svar på deres anklage.     
Han sagde ikke til sine forfølgere: "I misforstår mig; jeg er ikke Gud." Han repræsenterede Gud i menneskeligt kød. Dog var han den mest ydmyge af alle profeterne, og hans liv var et eksempel på den sandhed, at jo mere fuldkommen et menneskes karakter er, jo mere ukunstlet og ydmygt vil det være. Han har skænket menneskene et billede på, hvad de kan blive som mennesker, når de bliver delagtige i den guddommelige natur.     
Kristus erklærer: " Thi Guds brød er det brød, som kommer ned fra Himmelen og giver verden liv." . . .  "Jeg er livets brød. Den, som kommer til mig, skal ikke hungre; og den, som tror på mig, skal aldrig tørste. I denne tro er der en fredens og hvilens fylde, - en fred som mennesker hverken kan give eller borttage - uanset om vanskeligheder, forfølgelse eller trængsler kommer.    
 "De århundreder, der er gået, siden Kristus vandrede blandt menneskene, har ikke formindsket tilliden til vort vidnesbyrd om, at Kristus er alt det, han gjorde krav på at være. I dag kan spørgsmålet gentages: "Hvad mener I om Kristus?" og uden et øjebliks tøven kan svaret gives: "Han er verdens lys, den største religiøse filosof og lærer, verden nogen sinde har haft," Alle, som hører hans stemme i dag, alle, som studerer hans læres principper, må med sandhed sige med jøderne på hans tid: "Aldrig har noget menneske talt, som dette menneske taler." "Mon han ikke skulle være Kristus?"<br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

24 03 1898 Youth Instructor Lektier fra Guds håndværk.   
  "Himlen forkynder Guds ære, hvælvingen kundgør hans hænders værk. Dag bærer bud til dag, nat lader nat det vide. Uden ord og uden tale, uden at lyden høres, når himlens røst over jorden vide, dens tale til jorderigs ende. På himlen rejste han solen et telt; som en brudgom går den ud af sit kammer, er glad som en helt ved at løbe sin bane, rinder op ved himlens ene rand, og dens omløb når til den anden. Intet er skjult for dens glød."    
Guds ord og naturens ting omkring os er Guds lektiebog. Gud opmuntrer os til at beskue hans værk i naturens verden. Han vil, at vi skal vende vort sind fra studiet af det kunstige til det naturlige. Vi vil kunne forstå dette bedre, når vi opløfter vore øjne til Guds bjerge og betragter det, som hans hænder har skabt. Hans hånd har dannet bjergene og anbragt dem på deres sted, så de ikke kan rokkes undtagen på hans bud. Vinden, solen, regnen, sneen og isen må alle tjene hans vilje.    
For en kristen viser Guds kærlighed og godhed sig i enhver gave fra hans hånd. Naturens skønhed er et rigt emne for beskuelse. Ved at grunde over den naturlige skønhed, der omgiver os, føres tanken ved naturens hjælp op til Skaberen af alt, hvad der er smukt. Hele Guds værk taler til vore sanser og lovpriser hans magt og ærer hans visdom. Alt, hvad der er skabt, ejer en ynde, som betager Guds børn og giver dem sans for at betragte disse herlige vidnesbyrd om Guds kærlighed som hævet over, hvad menneskers dygtighed kan udrette.    
Med glødende inderlighed lovpriser profeten Gud for hans skaberværk: "Når jeg ser din himmel, dine fingres værk, månen og stjernerne, som du skabte, hvad er da et menneske, at du kommer ham i hu? og menneskesønnen, at du hjemsøger ham?" "Herre, vor Herre, hvor herligt er dit navn på den vide jord du, Jeg vil takke Herren af hele mit hjerte, kundgøre alle dine undere."    
Disse såkaldte kristne, som bestandig klager, og som synes at mene, at det er syndigt at være lykkelig og vise andre et glad ansigt, ejer ikke troens virkelige egenskaber. De, der betragter naturens skønhed på samme måde, som de ville betragte et dødt billede; som hellere vil se på visne blade end plukke de dejlige blomster; som finder en sorgfuld glæde i alt, hvad der er trist i det, som naturens verden siger dem; som ikke kan se noget smukt i dale, der er dækket med friskt grønt, og storslåede bjerge, med den dejligste vegetation; som lukker sanserne til for den glade røst, som lyder til dem gennem naturen, disse mennesker er ikke i Kristus! De vandrer ikke i lyset, men samler mørke og tungsind til sig selv, selvom de ligeså godt kunne have Retfærdighedens Sols klarhed og velsignelse til at stå op i deres hjerter med dens helbredende stråler.     
Det er ikke Guds hensigt, at vi ikke skal glæde os over hans skaberværk. Han ønsker at vi skal nyde dem. Han har udbredt naturens skønhed for vore sanser, og han betragter med en faders glæde sine børns fryd over de smukke ting, der omgiver dem.     
Mens Forløseren vandrede på jorden, søgte han at gøre sin undervisning enkel og letfattelig, for at alle kunne forstå den. Kan det overraske os, at han brugte naturen som sin helligdom, at han satte pris på at være omgivet af de ting, han havde skabt? Sandelig, han underviste i synagogerne, men den største del af  hans arbejde var gjort, det største antal lektier var givet, i den åbne luft. Han havde særlig grund til at trække sig tilbage i lundene og ved kysten. Der kunne han have et bydende udsyn over landskabet, og gøre brug af gentande og scenerier som ydmyge mennesker var fortrolige med. Han anvendte de ting, han selv havde skabt, som lærebog. Han så mere i dem, end menneskelige sind kunne fatte. Fuglene, der uden bekymringer synger deres sange, dalens blomster, der gløder i al deres pragt, den rene, hvide lilje, der hviler på søens spejl, de høje træer, de dyrkede marker, det bølgende korn, den golde jord, træet, der ikke har frugt, de evige høje, det klukkende vandløb, den synkende sol, der farver og forgylder himmelen alt dette brugte han for at få sine tilhørere til at fatte de guddommelige sandheder. Han forbandt Guds fingers spor på himmel og jord med livets ord. Han brugte alle disse ting i sin åndelige undervisning. Han plukkede markens liljer og gav dem til de små børn, så de kunne forkynde hans ords sandhed.    
Træets rod har en dobbelt opgave. Den skal med sine rodtrevler holde sig fast ved jorden, mens den selv indsuger den tiltrængte næring. Sådan er det også med en kristen. Når hans forbindelse med Kristus, med moderstammen, er fuldkommen, og når ham næres ved ham, modtager han strømme af åndelig kraft. Kan bladene på en sådan gren mon visne? Nej, aldrig! Så længe sjælen higer mod Kristus, er der kun ringe fare for, at den skal visne og slappes og rådne bort. De fristelser, der kan komme som en stormvind, kan ikke rykke den op. En sand kristen får sine bevæggrunde til at handle fra sin dybe kærlighed til sin Frelser. Hans kærlighed til Mesteren er sand og hellig. Og det er den muntre og elskelige kristne at Kristus siger: "I er mine vidner." Et sådant menneske er Kristi repræsentant; for han genspejler Kristus i sit daglige liv. Det er når han trækker sig tilbage fra lyset, at han ikke kan sprede dets klare stråler til andre.    
Guds Ånd gør hele tiden indtryk på sindet for at søge efter de ting, som alene vil give fred og hvile, - den højere og helligere glæde i himlen. Vor Frelser arbejder hele tiden, igennem synlig og usynlig påvirkning, for at tiltrække menneskers sind fra dette ligs uhellige fornøjelser, til uvurderlige rigdomme som kan blive deres i den evige fremtid. Naturens vidundere taler til os uden ophør. Det modtagelige hjerte påvirkes af Guds kærlighed og herlighed, der er udtrykt i hans hænders gerning. Det lyttende øre kan høre og forstå Guds budskab i naturen. Gud har givet os en lektie i solstrålen og mange andre ting i naturen. De grønne marker, de vajende træer, knopperne og blomsterne, skyerne, der driver af sted, regnen, der falder, den klukkende bæk, solen, månen og stjernerne på himmelen alt tilskynder os til at betragte og meditere, tilskynder os til at blive kendt med ham, der har skabt det hele.<br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

14 04 1898 Youth Instructor De små ting, nr. 1   
 Den aktive tjeneste for Gud står i direkte forbindelse med dagliglivets pligter, selv med de ringeste beskæftigelser. Vi skal tjene Gud netop der, hvor han anbringer os. Han og ikke vi selv skal give enhver af os sin plads i livet. Måske er det hjemlivets gerning, vi for en tid skal beskæftige os med, og måske for stedse. Så må vi forberede os til dette arbejde, så vi kan tjene Herren på bedste måde.    
Herren prøver os atter og atter for at se, hvilken slags materiale eller hvilke egenskaber vi medbringer til personlighedens opbygning. Hvis vi er sløve og ligegyldige, forsømmelige og sjuskede med hverdagens pligter, vil vi aldrig blive brugelige til nogen anden tjeneste for Gud. Han der er trofast i det små vil også være tro i meget. Den, der er utro i det små, ville sikkert gentage sin utroskab i større og mere ansvarsfulde stillinger. Dem som gør deres timelige forretninger på en slap og doven måde, vil forledes til at gøre forretninger på mere ansvarlige steder, på den samme måde. Tjenesten for Gud vil komme til at ske på en tilfældig måde. Men når der er orden og nøjagtighed på små ting som vi har i det almindelig liv, hvor meget skal vi så ikke tænke over den samme nøjagtighed, som bringes i det religiøse liv?    
De små tings betydning bliver undervurderet, netop fordi de er små, men de små tings indvirkning til godt eller ondt er stor. De skaffer ethvert menneske meget af den egentlige opdragelse. De udgør en del af sjælens oplæring til helliggørelse af alle vore betroede talenter. Når det gælder pligten, får troskab i det små den, der arbejder i Guds tjeneste, til mere og mere at genspejle Kristi billede. Vor frelser er en frelser til fuldkommengørelse af hele mennesket. Han er ikke kun Gud for en del af mennesket, Kristi nåde virker til opdragelse af hele det menneskelige materiale. Han har skabt alt. Han har genløst alt. Han har skabt tanken, styrken og legemet såvel som sjælen, der har del i den guddommelige natur, og det er alt sammen hans erhvervede ejendom. Han bør tjenes af hele ens hjerte, sind, sjæl og styrke. Så vil Herren blive æret ved sine hellige i selv de mest dagligdags, timelige ting, som de giver sig af med. "Helliget Herren" vil stå skrevet på dem.    
Vi vil gøre godt i at tænke over Elisas tilfælde, da han blev udvalgt til sit arbejde. Profeten Elias var ved afslutningen af sin jordiske gerning. En anden skulle kaldes til at fortsætte den tids arbejde. Mens Elias var undervejs, blev han sendt mod nord. Hvor meget ændrede sceneriet for ham nu, fra det som landet havde vist for lidt siden. Da var landdistrikterne ubearbejdede; og grunden blev afsvedet; for hverken dug eller regn havde faldt i tre år. Nu lod alt til at spire op, som om tiden skulle genløses fra hungersnød og død. De overmådelige regnbyer havde gjort mere for jorden end for menneskenes hjerter; markerne var bedre tilberedt til arbejdet, end det frafaldne Israels hjerter var.    
Hvor end Elias så hen, tilhørte jorden, han så, en enkelt mand, en mand, som ikke havde bøjet knæ for Ba'al, og hvis hjertet var forblevet i Guds tjeneste. Også under fangenskabet var der sjæle som ikke var faldet fra, og denne familie var iblandt de syv tusinde som ikke havde bøjet knæ for Baal. Landets ejer var Sjafat. En travl aktivitet kunne ses blandt medarbejderne. Så længe hjortene nød de grønne græsgange, såede de travle tjeneres hænder frøene for en høst.    
Elias blev opmærksom på Elisa, Sjafats søn, som sammen med tjenerne pløjede med tolv spand okser. Han var deres opdrager, leder og medarbejder. Elisa boede ikke i de tæt befolkede byer. Hans fader var en jævn landmand. Langt fra byens og hoffets adspredelser havde Elisa fået sin opdragelse. Han var blevet oplært til enkle vaner og til at vise lydighed mod sine forældre og mod Gud. Derved blev han i fred og ro forberedt til at gøre det ydmyge arbejde at dyrke jorden. Men skønt Elisas sjæl var ydmyg og stilfærdig, havde han ikke et omskifteligt sind. Retskaffenhed, troskab og kærlighed til Gud og gudsfrygt kendetegnede ham. Han havde e herskers egenskaber, men de var forenet med ydmygheden hos en, der gerne vil tjen'. Hans sjæl var blevet opøvet i de små ting, til at være tro i alt, hvad han skulle gøre; så hvis Gud skulle kalde ham til at handle mere direkte for sig, ville han være beredt til at høre hans røst.    
Elisa var i sit hjem omgivet af rigdom, men han forstod, at han for at opnå en alsidig uddannelse bestandig måtte tage del i et hvilket som helst arbejde, der trængte til at gøres. Han ville ikke i nogen retning have lært mindre end sin faders tjenere. Han havde først lært at tjene for at kunne vide, hvordan man skal lede, belære og befale.    
Elisa ventede i tilfredshed, gjorde sit arbejde ihærdigt. Dag for dag, igennem praktisk lydighed og den guddommelige nåde han var betroet, opnåede han fornødne retskaffenhed og styrke. Medens han gjorde alt det han muligt kunne gøre i samarbejde med sin fader i hjemmet, gjorde hans Guds tjeneste. Han lærte hvordan han skulle samarbejde med Gud.    
De unge burde have i sinde at deres fysiske styrke, deres mentale kvalifikationer, og deres åndelige gaver er givet dem for at anvendes. Disse skal aldrig anvendes forkert, aldrig misbruges, aldrig få lov at ruste af passivitet. Elisa øgede sin kundskab dagligt. Dagligt forberedte han sig til at gøre tjeneste på enhver måde der åbnede sig op for ham. Han tjente Gud i de små timelige pligter. Han voksede i kundskab og i nåde. Og hvis den studerende i dag vil udvikle principfasthed og sunde principper i de mindste ting, vil han åbenbare at han har fået evner til at tjene Gud efter en højere evne. Han som føler at det ikke har nogen betydning at tjenere i de små lag, vil Gud aldrig betro at tjenere i en mere æret position. Han kan fremstille sig selv som fuldt kompetent til at udrette opgaver af højere rang; men Gud ser dybere end overfladen. En vagtmand på hans spor, og efter trængsler og prøvelser, står dette skrevet imod ham: "Du er vejet på vægtene, og fundet for let." Denne dom i himlens sale afgør menneskets skæbne for evigt.<br><i>Mrs. E. G. White.</i> &nbsp; &nbsp; &nbsp; &nbsp; (Fortsættes.)   

12 05 1898 Youth Instructor Troens kamp   
 Der er mange dyrebare løfter i deres skrift, som søger Frelseren tidligt. Salomon siger: "Tænk på ding skaber i ungdommens dage, førend de onde dage kommer og årene nærmer sig, om hvilke du vil sige: "i dem har jeg ikke behag!" Gud erklærer: "Jeg elsker dem, der elsker mig, og de, der søger mig, finder mig." Israels store hyrder siger stadig: "Lad de små børn komme til mig; dem må I ikke hindre; thi Guds rige hører sådanne til."    
Mange af de unge har ikke tilegnet sig som et fast princip at tjene gud. De synker sammen, hver gang der kommer en sky på himmelen, og de har ikke kraft til at holde ud. De vokser ikke i nåden. De synes at holde guds bud, men de er ikke guds lov underdanige og kan heller ikke være det. Deres kødelige hjerter må forandres. De må se det skønne i hellighed; da vil de længes efter den, som hjorten skriger efter vand; da vil de elske gud og hans lov; Kristi åg vil blive gavnligt og hans byrde let.    
Hvis I, kære unge, styrer jeres fjed efter Herrens befalinger, må I ikke forvente, at jeres sti altid skal være bestrøet med den ydre freds og bekvemmeligheds blomster. Den vej, som fører til den evige dag, er ikke den letteste at befærde, og til tider vil den synes mørk og tornefuld. Men I har den forsikring at Guds evige arme omslutter jer for at beskytte jer fra ondt. Han ønsker, at i skal udvise oprigtig tro på ham og lære at stole på ham i skyggen så vel som i solskinnet.    
Kristi efterfølgere må have tro forblivende i hjertet, thi uden dette er det umuligt at behage gud. Troen er den hånd, der griber den guddommelige hjælp; den er det middel, ved hvilket det omskabte hjerte kommer til at slå i harmoni med Kristi hjerte.    
Når ørnen stræber efter at nå hjem til reden, trænger stormen den ofte ned i de trange bjergpas. Sorte, uhyggelige skymasser skjuler de solbelyste højder for den, hvor den har anbragt sin rede. En stund synes den forvildet og flagrer hid og did, den basker med sine stærke vinger, som vilde den feje de tætte skymasser bort. Den vækker bjergets duer med sine vilde skrig idet den forgæves søger at finde en vej ud af sit fængsel. Til sidst farer den opad, lige ind i de mørke skyer; og et øjeblik senere lyder et hæst triumfskrig, idet den dukker frem i det klare sollys oppe over skyerne. Nu er mørket og stormen nedenunder, og himlens lys skinner på den. Den når sit elskede hjem på den stejle klippetop og er tilfreds. Det var gennem mørket den nåede frem til lyset. Det kostede den en anstrengelse, men den får belønning, idet den når målet for sin stræben.    
Det er den eneste fremgangsmåde, vi kan bruge som Kristi efterfølgere. Vi må have tro, en levende tro, der trænger igennem de skyer, der ligesom en tyk mur skiller os fra himlens lys. Det er troens højder, vi må nå op til, hvor alt er fred og glæde i den Helligånd.    
Har du nogen sinde lagt mærke til en bøg, der forfølger en frygtsom due? Instinktet har lært buen, at hvis høgen skal kunne gribe sit bytte, må den flyve højere end sit offer. Duen stiger derfor højere og højere op i himlens blå, stadig forfulgt af høgen, som søger at få fordelen. Men forgæves. Duen er sikker, så længe den ikke lader sig standse af noget i sin flugt eller lader sig drage ned mod jorden; men giver den først op og flyver lavere ned så vil den agtpågivende fjende kaste sig over sit offer. Gang på gang har vi givet agt på denne scene med næsten tilbageholdt åndedræt og fulde af sympati for den lille due. Hvor sørgeligt vilde det ikke have været at se den falde som offer for den grusomme høg!    
Vi har for os en kamp en livslang strid med satan og hans forføreriske fristelser. Fjenden vil bruge alle argumenter alle slags bedrag for at besnære sjælen, og hvis vi vil vinde livets krone, må vi udfolde alvorlige udholdende bestræbelser. Vi må ikke afklæde os rustningen eller forlade slagmarken, før vi har vundet sejren og gennem vor forløser kan triumfere. Så længe vi fortsætter med at have vore øjne fæstede på vor tros ophavsmand og fuldender, er vi sikre. Men vort sind må være vendt mod de ting, som er oventil, ikke mod de ting, som er på jorden. Vor tro må stige højere og højere i vor tilegnelse af Kristi nåde. Ved daglig at beskue hans vidunderlige skønhed, vil vi mere og mere blive lig hans herligheds billede. Og når vi på denne måde lever i forbindelse med himlen, vil Satan forgæves lægge sine garn ud for os.    
Bekendt med at verden er i ondskab, så han hele tiden kæmper med Guds og menneskenes fjende, og at han i sig selv ikke har kraft til at rense hjertets afkroge, vil den ydmyge Kristi efterfølger vende sig til den mægtige Hjælper; og for ham er Kristus gjort til visdom, retfærdighed, hellighed og genløsning. Jesus åbenbarer sig selv for den bedende sjæl som Han der hører og besvarer bønner, Den som løfter dem op som er puffet ned, og helbreder det brudte hjerte.    
Den unge nyomvendte har alt at lære. Han bør meditere og bede meget, så han må gøre et grundigt arbejde for at møde Guds retfærdighedsstandard. "Ær din fader og din moder," er en del af den store standard; og gennem apostlen Jakob, erklærer Kristus: " Thi den, der holder hele loven, men blot på et punkt snubler, er blevet skyldig i alle." Alligevel er der mange unge som bekender at være kristne, som har for vane at tale på en respektløs måde om deres forældre! Gud har set egnede dyrebare unge, der betro i din forældres varetægt, for at oplære og disciplinere, og derved gør de deres del for at forme jeres karakter for himlen. Alligevel påhviler det dig at sige, om du vil udvikle en kristen karakter.  

04 08 1898 Youth Instructor Den opstandne frelser   
  "Jeg er opstandelsen og livet." (Joh 11,25). Han som sagde: "Jeg sætter mit liv til for at få det tilbage" (Joh 10,17), kom frem fra graven til livet som var i ham. Det menneskelige døde, det guddommelige døde ikke. I sin guddommelighed havde Kristus magt til at bryde gravens lænker. Han erklærer at han har liv i sig selv som han kan give dem han vil."    
Alle skabte væsener lever ved Guds vilje og magt. De får del i Guds Søns liv. Uanset vor dygtige og begavede de er, og hvor store evner de har, deres liv får de fra ham som er kilden til alt liv. Han er livets ophav, livets kildespring. Kun han som alene har udødelighed og bor i lys og liv, kunne sige: "Ingen tager det fra mig, men jeg sætter det til af mig selv. Jeg har magt til at sætte det til og jeg har magt til at få det tilbage. Og det har min fader påbudt mig at gøre." (Joh 10,18)."    
Jesu ord: "Jeg er opstandelsen og livet," blev tydeligt hørt af de romerske soldater som vogtede graven. Hele Satans hær hørte dem. Vi forstår dem når vi hører dem. Kristus var kommet for at give sit liv som løsesum for mange. Som den gode hyrde gav han sit liv for fårene. Gud viste sin retfærdighed da han håndhævede sin lov ved at fuldbyrde straffen. Dette var den eneste måde loven kunne blive håndhævet på og erklæret retfærdig, hellig og god. Det var den eneste måde at få påvist, hvor forfærdelig synden er, og at få opretholdt den guddommelige autoritets ære og majestæt."    
Guds riges lov skulle blive gjort stor og herlig ved Guds enbårne Søns død. Kristus har verdens syndeskyld. Det eneste som kan redde os, er Guds Søns inkarnation og død. Han kunne lide fordi han blev holdt oppe af Guddommen. Han kunne holde ud fordi han var uden fejl og lyde. Kristus sejrede på menneskenes vegne ved at bære den retfærdige straf. Han både sikrede menneskenes liv og gjorde loven stor og herlig.    
Kristus fik ret til at give udødelighed. Det liv han lagde ned som menneske, tog han igen og gav det til menneskeheden. Han siger: "Tyven kommer kun for at stjæle og slagte og ødelægge. Jeg er kommet, for at de skal have liv og have i overflod." (Joh 10,10). "Den der spiser mit kød og drikker mit blod, har evigt liv, og jeg skal oprejse ham på den yderste dag." (Joh 6,54). "Men den, der drikker af det vand, jeg vil give ham, skal aldrig i evighed tørste. Det vand, jeg vil give ham, skal i ham blive en kilde, som vælder med vand til evigt liv." (Joh 4,14)."    
Alle som ved tro på Kristus er et med ham, får en erfaring som giver evigt liv. "Ligesom den levende Fader har udsendt mig, og jeg lever i kraft af Faderen, sådan skal også den, der spiser mig, leve i kraft af mig." (Joh 6,57). Den, der spiser mit kød og drikker mit blod, bliver i mig, og jeg i ham." (vers 56). "Jeg skal oprejse ham på den yderste dag."(vers 54). "For jeg lever, og I skal leve." (Joh 14,19)."    
Kristus blev et med menneskeheden for at den skulle kunne blive et i ånd og liv med ham. I kraft af denne forening og i lydighed mod Guds ord, bliver hans liv deres liv. Han siger til den bodfærdige: "Jeg er opstandelsen og livet; den, der tror på mig, skal leve, om han end dør." (Joh 11,25). Kristus ser på døden som en søvn - en søvn i stilhed og mørke. Han taler om den som om den har lille betydning. "Enhver som lever og tror på mig, skal aldrig i evighed død," siger han (vers 26). Den der holder fast ved mit ord, skal aldrig i evighed se døden. (Joh 8,51). For den troende betyder døden kun lidt. Døden er blot en søvn. Gud skal ved Jesus føre de hensovende sammen med ham." (1Tess. 4,14)."    
Medens kvinderne vidnede om den opstandne frelser, og mens Jesus venter på at åbenbare sig for en stor mængde af sine efterfølgere, fandt en anden begivenhed sted. De romerske soldater som holdt vagt, fik den mægtige engel at se, englen som også sang sejerssangen da Jesus blev født, og de hørte englene som nu sang forløsningens sang. Ved synet af dette besvimede de og lå som døde. Da det himmelske følge blev skjult for deres blikke, rejste de sig og skyndte sig ud mod haveporten, så hurtigt deres skælvende ben kunne bære dem. De lignede berusede eller blinde, og ligblege fortalte de alle de mødte, om det forunderlige de havde været vidne til. Budbærerne løb i forvejen til ypperstepræsterne og rådsherrerne og forklarede så godt de kunne, om de forunderlige begivenheder som havde fundet sted.    
Soldaterne var først på vej til Pilatus, men præsterne og rådsherrerne sendte bud om, at de først skulle komme til dem. Disse hærdede soldater var et underligt skue, da de vidnede om Jesus opstandelse og om gravene som havde åbnet sig, og de mange som legemeligt var stået op. De havde ikke haft tid til at udtænke hvad de ville sige eller noget andet end sandheden. Men rådsherrerne kunne ikke lide denne rapport. De vidste at de underfulde begivenheder som havde fundet sted - det overnaturlige mørke, det store jordskælv - ikke kunne undgå at gøre sin virkning. Og de lagde straks planer om hvordan de skulle kunne bedrage folket. Soldaterne blev bestukket for at fortælle en løgn.<br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

11 08 1898 Youth Instructor Den opstandne frelser   
 Da Kristus på korset råbte ud: "Det er fuldbragt." (Joh 19,30) kom der et stort jordskælv, som åbnede gravene til mange af dem som havde været trofaste og sande vidner mod al ond virksomhed, og havde ophøjet. Hærskareres Gud. Da livgiveren kom frem fra graven og forkyndte: "Jeg er opstandelsen og livet." (Joh 11,25). kaldte han disse hellige frem fra graven. Mens de levede, havde de uforfærdet vidnet som sandheden, og nu skulle de være vidner for ham som havde vækket dem op fra de døde. De skulle ikke længere være Satans fanger, for Kristus havde genløst dem og ført dem op fra graven som førstegrøden, for at de skulle være med ham hvor han var, og aldrig mere opleve sorg og død."     
Mens Kristus udførte sin tjeneste her nede, havde han vækket de døde. Han havde opvækket enkens søn i Nain, Jarirus" datter og Lasarus, men de var ikke gjort udødelige. Efter at de var vækket op, var de forsat underlagt døden. Men de som kom frem fra graven da Kristus stod op, blev oprejst til evigt liv. Det var de mange hellige som steg op sammen med ham som tegn på hans sejer over død og grav."    
Efter opstandelsen viste Kristus sig ikke for andre end sine efterfølgere, men der mangler ingen vidnesbyrd om hans opstandelse. De som var oprejst sammen med Kristus, "viste sig for mange" (Matt 27,53). De forkyndte at Kristus var stået op fra graven, og at de var stået op sammen med ham. De vidnede i byen om opfyldelsen af profetens ord: "Dine døde bliver levende, deres lig står op. I, der ligger i jorden, skal vågne og juble. For din dug er lysets dug, og jorden bringer dødninge til live." (Es 26,19). Disse hellige kunne dementere den løgn de romerske soldater havde fået betaling for at sprede: at disciplene om natten havde stjålet liget. Disse vidner kunne de ikke få til at tie."    
Kristus var førstegrøden af dem som var sovet ind. Det var til Guds ære at livets fyrste skulle være førstegrøden og modbilledet på kornneget som skulle svinges. "For dem, han forud har kendt, har han også forud bestemt til at formes efter sin søns billede, så at han er den førstefødte blandt mange brødre." (Rom 8,29). Denne symbolske ceremoni, som var et forbillede på Jesu opstandelse, havde jøderne fejret i tusind år. Når kornet begyndte at modnes, blev der samlet et kornneg for Herren og på den måde hyldede man ham som høstens herre. Efter denne ceremoni kunne indhøstningen begynde."    
Så skulle de som var oprejst, blive ført frem for universet som et pant på at alle som tror på Jesus som sin personlige frelser, skulle opstå. Den samme magt som oprejste Jesus fra de Døde, skal også oprejse hans menighed og herliggøre den med Kristus som hans brud. Den skal herliggøres over alle magter og myndigheder og over alle navne som kan nævnes, ikke kun i denne verden, men også i den kommende. De hellige som sover i gravene, vil opleve en herlig sejer på opstandelsens morgen. Satans triumf vil afsluttes, men Kristus vil triumfere i herlighed og ære. Livgiveren vil give udødelighed til alle dem som kommer frem fra graven.    
Frelserens opgave på jorden var fuldført, og tiden var kommet hvor han skulle vende tilbage til sit himmelske hjem. "Han tog dem med ud af byen, hen i nærheden af Betania, og løftede sine hænder og velsignede dem. Idet han velsignede dem, skiltes han fra dem og blev båret op til himlen." (Luk 24,50-51)."    
Kristus velsignede sine disciple mens han blev taget op, og en sky af engle omgav ham. Han har de mange med sig, som har været Satans fanger, og vil selv føre dem frem for Faderen som førstegrøden af dem som sover. De er et bevis på, at han har sejret over død og grav. Ved portene til Guds stad venter en utallig engleskare. Idet de nærmer sig, råber de engle som ledsager ham, jublende til dem som venter: "Løft jeres hoveder, I porte, løft jer, I ældgamle døre, så ærens konge kan drage ind. Hvem er ærens konge? <br>Det er Herren, stærk og vældig, <br>Herren, vældig i krig. <br>Løft jeres hoveder, <br>I porte, løft jer, <br>I ældgamle døre, <br>så ærens konge kan drage ind."    
Atter en gang spørger englene som venter: <br>"Hvem er han ærens konge?"<br> Og de engle som ledsager ham,<br> synger igen: <br>"Hærskarers Herre, han er ærens konge! (Sl 24,7-10).<br> Så bliver portene åbnet på vid gab, <br>og engleskaren drager ind."    
Der er tronen, og rundt om den er løftets regnbue. Der er serafer og keruber. Englene omringer Kristus, men han vinker dem til side. Han går ind til sin Far. Han peger på sit sejerstrofæ, modbilledet på ham selv, de som blev oprejst sammen med ham, repræsentanter for de dødes fanger som skal komme frem fra deres grave når basunen lyder. Han går hen til Faderen, og hvis der er glæde i himmelen over en synder som omvender sig, så lad fantasien forsøge at forestille sig denne scene. Kristus siger: Far, det er fuldbragt. Jeg har gjort din vilje, min Gud. Jeg har fuldført frelsesværket. Hvis retfærdigheden er fuldbyrdet, da vil jeg "at hvor jeg er, skal også de, som du har givet mig, være hos mig." (Joh 17,24)." Og Guds stemme bliver hørt, retfærdigheden er fuldbyrdet, Satan er besejret. Retfærd og fred har kysset hverandre. (Sl 85,10). Faderens arme omslutter Sønnen, og han siger: "Alle Guds engle skal tilbede ham" (Hebr 1,6)."<br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

08 09 1898 Youth Instructor "Og Guds nåde var over ham"   
  "Thi et barn er født os, en søn er os givet, på hans skulder skal herredømmet hvile; og hans navn skal være: Underfuld rådgiver, vældig Gud, evigheds fader, fredsfyrste." Hvad er Johannes vidnesbyrd om Kristus? - " I begyndelsen var Ordet og Ordet var hos Gud, og Ordet var Gud. Dette var i begyndelsen hos Gud. Alt er blevet til ved det, og uden det blev intet  til af det,  som er. I  det var liv, og livet var menneskenes lys. . . . . Og Ordet blev kød og tog bolig iblandt os, (og vi beskuede hans herlighed, herligen som af Faderens enbårne,) og vi så hans herlighed, en herlighed, som den enbårne Søn har den fra Faderen, fuld af nåde og sandhed."    
 "Herrens Ånd er over mig," Kristus erklærede, "fordi han salvede mig, at jeg skal gå med glædesbud til fattige. Han sendte mig for at udråbe for fanger, at de skal få frihed, og for blinde, at de skal få deres syn, for at sætte fortrykte i frihed og udråbe et nådeår fra Herren."    
Kristus gjorde atter og atter undergerninger, mens han vandrede på jorden. Ved denne gerning viste han, hvad Gud kan udrette for syge legemer og sjæle. Dette arbejde begyndte han da han kun var et barn. Hele hans væsen, ren og ubesmittet, blev givet til Herren. Lukas bevidner om ham: "Og barnet voksede og blev stærkt og fyldtes af visdom; og Guds nåde var over det."    
Da Jesus var tolv år gammel, gik han med sine forældre til Jerusalem for at overvære påskefesten, og da de gik hjem, blev han borte i mængden. Da Josef og Maria i tre dage havde søgt efter ham (Kristus), fandt de ham i tempelgården, hvor han sad midt iblandt lærerne og både lyttede til dem og stillede spørgsmål. Alle, som hørte ham, undrede sig over hans forstand og svar. Han stillede spørgsmålene på en sådan måde, at de lærde blev indtaget i ham. Han var et fuldkomment forbillede for alle unge. Han viste altid hensyn og respekt for aldrene. Jesu religion vil aldrig lede noget barn til at være uforskammet og uregerligt.    
Da Josef og Maria fandt Jesus, var de forbavsede, " hans moder sagde til ham: "Barn! hvorfor gjorde du således imod os? Se, din fader og jeg har ledt efter dig med smerte." Da sagde han til dem: "Hvorfor ledte I efter mig?!" Idet han pegede opad mod himlen, fortsatte han: " Vidste I ikke, at jeg hør være i min Faders hus?" Idet han talte disse ord, glimtede guddommeligheden igennem menneskeheden. Herlighedens lys fra himlen oplyste hans ansigt. "Men de forstod ikke, hvad han mente med det, han sagde til dem. Så fulgte han med dem hjem til Nazaret og var lydig imod dem. Og hans moder gemte alle disse ord i sit hjerte."    
Kristus gik ikke i offentlig virksomhed i de efterfølgende atten år, men Han tjente altid andre og udnyttede enhver mulig lejlighed. Selv som barn talte han trøstende og kærlige ord til unge og gamle. Hans moder kunne ikke lade være med at lægge mærke til hans ord, hans ånd og hans beredvillige lydighed mod alle hendes ønsker.    
Det er ikke rigtigt at sige, som mange forfattere har sagt, at Kristus var som alle andre børn. Mange børn bliver vildledt og dårligt opdraget. Men Josef og særlig Maria gemte altid i deres sind erindringen om barnets guddommelige herkomst. Jesus blev undervist i overensstemmelse med sin opgaves hellige art. Hans tilbøjelighed til at gøre det rette var en bestandig glæde for hans forældre. De spørgsmål, han stillede dem, fik dem til at studere de store grundlæggende sandheder meget alvorligt. Hans gribende ord om naturen og naturens Gud oplyste dem og vakte dem til eftertanke.     
Guds Søns blik hvilede ofte på klipperne og højene omkring hans hjem. Han havde kendskab til naturen. Han så, at solen på himmelen og månen og stjernerne opfyldte deres mission. Med sang på læberne bød han morgenen velkommen. Han lyttede til lærken, der kvidrede sin sang til sin Gud, og han forenede sin stemme med dens i tak og pris til Gud. " Bryd ud i jubel for Gud, al jorden, lovsyng hans navns ære, syng ham en herlig lovsang, sig til Gud: "hvor forfærdelige er dine gerninger! For din vældige styrkes skyld logrer fjenderne for dig, al jorden tilbeder dig, de lovsynger dig, lovsynger dit navn."? Sela. Kom hid og se, hvad Gud har gjort i sit virke en rædsel for menneskenes børn." Denne salme og dele af den otteogtresindstyvende og tooghalvfjerdsindstyvende salme sang Kristus ofte. Derved underviste han andre på den mest enkle og upåtagede måde.    
Og barnet voksede og blev stærkt og fyldtes af visdom; og Guds nåde var over det. Han var et eksempel på, hvad alle børn kan stræbe efter at blive hvis forældre vil søge Herren alleralvorligst, og hvis børn vil samarbejde med deres forældre. Ved sine ord og handlinger gav han udtryk for kærlig medfølelse med alle. Hans venskab var som en lægende, lindrende balsam for de modløse og nedtrykte.    
Ingen som ser på det barnlige ansigt, der skinner af liv, kunne sige at Kristus var ligesom andre børn. Han var Gud i menneskeligt kød. Når han blev tilskyndet af sine kammerater til at gøre noget galt, glimtede guddommeligheden igennem det menneskelige, og han nægtede bestemt. I løbet af et øjeblik skelnede han Kristus mellem ret og uret og lod lyset fra Guds bud skinne over synden, idet han brugte loven som et spejl, der kastede lys over uretten. Det var denne skarpe skelen mellem ret og uret, der ofte vakte Kristi brødres vrede. Alligevel åbenbarede hans bønner og tryglen og den sorg, som hans ansigt gav udtryk for, en sådan øm og inderlig kærlighed til dem, at de skammede sig over at have fristet ham til at vige fra sin strenge fornemmelse af retfærdighed og troskab.    
Fra barndom til manddom, belærte Kristus at "Thi Guds rige består ikke i, hvad man spiser og drikker, men i retfærdighed og fred og glæde i Helligånden." Han var sandheden. Guds Ånd var over ham. Hvorfor? - Fordi han ikke adskildte sig selv fra Gud ved nogen form for ulydighed. Guds nåde var over ham, og han voksede i Guds og menneskers yndest. Han levede et liv i uophørlig ydmyghed, og ved dette var al hans karakter elskelig. Guds fred var hos ham, og denne fred var uafbrudt. For andres sorger kunne han altid tale sjælsfred; for hans fred var resultatet af den største retskaffenhed og loyalitet, og var fuldstændig sin egen. Ingen kunne give dette; ingen kunne ikke tage det bort.    
Efter sin himmelfart, åbenbarede Kristus sig selv for Paulus. Idet Paulus beskuede herligheden i Frelserens ansigt, var det mere end han kunne holde ud. Han blev slået til jorden, og da han lå sådan, hørte han en stemme sige til ham: "Saul! Saul! hvorfor forfølger du mig?" Han sagde: "Hvem er du, Herre?" Han svarede: "Jeg er Jesus, som du forfølger."    
Med denne åbenbaring blev Paulus omvendt. Da han senere blev spurgt af farisæerne: Hvem er denne bedrager, at du skulle forlade dine brødre og tro på ham? kom Guds Ånd over Paulus, og han bevidnede om Kristus. Hans ansigt blev oplyst, som om deres samtaletema var i hans store majestæt, og han besvarede med Esajas ord: "Hvem kommer der fra Edom, i højrøde klæder fra bozra, han i det bølgende klædebon, stolt i sin vældige kraft? "Det er mig, som taler i retfærd, vældig til at frelse!" Hvorfor er dit klædebon rødt, dine klæder som en persetræders?"Jeg trådte vinpersen ene, af folkeslagene var ingen med mig".<br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

13 10 1898 Youth Instructor "Ransag skrifterne"    
  "Det er af stor betydning at ethvert menneske som Herren har udrustet med forstand, kender sit forhold til Gud. Frelsesværket bliver ikke studeret som det skulle på vore skoler. Mange af eleverne har ikke nogen rigtig forståelse af hvad frelsesplanen betyder. Gud har forpligtet sig overfor os. Han som har medlidenhed med os i vor svaghed, siger: "Kom til mig, alle I som slider jer trætte og bærer tunge byrder, og jeg vil give jer hvile. Tag mit åg på jer, og lær af mig, for jeg er sagtmodig og ydmyg af hjertet, så skal I finde hvile for jeres sjæle. For mit åg er godt, og min byrde er let." (Matt 11,28-30)."    
 "Jeres elever kan kun være trygge når de har en levende forbindelse med Kristus. Åget er godt, fordi Kristus bærer byrden. Når I tager korsets byrde op og bærer den, bliver den let, og dette kors er for jer et pant på det evige liv. Det er alles forret at kunne følge Kristus med glæde og ved hvert et skridt kunne sige: "Du. . . giver mig styrke" (2Sam. 22,36). Hvis vi vil til himmelen, må vi lade Guds ord være vor lærebog. Vi må hver dag læse vor lektie i det inspirerede ord."    
 "Apostlen Paulus siger: "I skal have det sind over for hinanden, som var i Kristus Jesus, han, som havde Guds skikkelse, regnede det ikke for et rov at være lige med Gud, men gav afkald på det, tog en tjeners skikkelse på og blev mennesker lig; og da han var trådt frem som et menneske, ydmygede han sig og blev lydig indtil døden, ja, døden på et kors. Derfor har Gud højt ophøjet ham og skænket ham navnet over alle navne, for at i Jesu navn hvert knæ skal bøje sig, i himlen og på jorden og under jorden." (Fil 2,5-10)."    
 "Jesu Kristi ydmygelse som menneske er ufattelig for menneskesindet, men de som tror Guds ord, behøver ikke at være i tvivl om hans guddom og at han eksisterede før denne verden blev skabt. Apostlen Paulus taler om vor mellemmand, Guds enbårne Søn, som i sin herligheds tilstand var i Guds skikkelse og ledede de himmelske hærskare, og at han blev menneske og tog på sig en tjeners skikkelse. Esajas forudså: "Et barn er født os, en søn er givet os, og herredømmet skal ligge på hans skuldre. Man skal kalde ham Underfuld Rådgiver, Vældig Gud, Evigheds Fader, Freds Fyrste. Stort er herredømmet, freden uden ophør over Davids trone og over hans rige, så han kan grundfæste det og understøtte det med ret og retfærdighed fra nu af og til evig tid. Hærskarers Herres nidkærhed skal udvirke dette." (Es 9,5-6)."    
Ved at påtage sig at blive menneske, viste Jesus en ydmyghed som må forundre alle tænkende væsener. Det ville ikke have været ydmygende at samtykke i at blive menneske, havde det ikke været for den ophøjede stilling Kristus havde før verden blev til. Vi må åbne vort sind så vi kan fatte at Kristus afstod fra sit Kongeskrud sin Kongekrone og sin høje stilling, og klædte sin guddom i menneskelighed, for at han skulle kunne møde menneskene på det trin de står og give dem moralsk kraft til at blive Guds sønner og døtre. For at kunne frelse menneskene blev Kristus lydig til døden, ja, korsets død.    
 "At Guds Søn blev menneske, betyder alt for os. Det er den gyldne lænke som binder vor sjæl til Kristus og gennem ham til Gud. Det er dette vi må studere. Kristus var virkeligt menneske. Han beviste sin ydmyghed ved at blive menneske. Men han var både Gud og menneske. Når vi er optaget af dette emne, må vi huske på det Kristus sagde til Moses ved den brændende tornebusk: "Tag dine sandaler af, for det sted, du står på, er hellig jord." (2.Mos 3,5). Dette studium kræver ydmyghed, lærvillighed og et knust hjerte. Men studiet af inkarnationen er et frugtbart område, og den som graver dybt efter skjulte sandheder, vil blive rigt belønnet."    
Guds ord er vor vejleder som leder os på trykke stier til et evigt liv. Gud har inspireret mennesker til at skrive sådan at vi får sandheden at vide og bliver draget til Gud. Hvis Guds ord bliver praktiseret, vil det give den som tager imod det, moralsk kraft nok til at kunne måle sig med de mest veluddannede mennesker. Alle som gør Guds ord til sit studium, vil øge deres fatteevne. Langt mere end nogen anden form for intellektuelle sysler, så vil bibelstudium øge evnen til at forstå det man læser, og det vil styrke enhver åndsevne. Vort sind kommer i kontakt med store og forædlede sandheds principper. Det bringer os i nær kontakt med himmelen, og det giver kundskab, visdom og forstand.    
Ved læsning af almindelig litteratur, af bøger som ikke er inspireret, bliver sindet sløvet og svækket. Det kommer ikke i kontakt med de store sandheds principper. Forstanden tilpasser sig ubevidst til at opfatte stof som den almindeligvis har med at gøre, og den slags litteratur sløver og svækker.    
Det er Guds hensigt at hans inspirerede ord, kilden til al videnskab som er hævet over alle menneskers teorier, skulle være vort studium. Han ønsker at menneskene skal grave dybt i sandhedens dybder, så de kan finde de dyrebare skatte de indeholder. Men menneskers teorier og visdom får alt for ofte anledning til at fortrænge Bibelens videnskab. Menneskene har påtaget sig at revidere Guds planer, og de forsøger at klassificere Bibelens bøger. Ved deres påfund får de Guds ord til at støtte det som ikke er sandt.    
Gud har ikke gjort, muligheden til at tage imod evangeliet, afhængigt af den menneskelige forstand. Evangeliet er tænkt som værende åndelig føde, det skal tilfredsstille menneskets åndelig behov. Det er netop hvad mennesket i et hvert tilfælde behøver. De som mener at det er nødvendigt for eleverne på vore skoler at studere mange forfatteres bøger, er de mest uvidende om Bibelens store emner. Lærerne trænger til selv at studere Bøgernes Bog og lære, at for den ydmyge og sønderknuste beviser evangeliet at budskabet er fra Gud.    
Evangeliet er Guds kraft og Guds visdom. Da Kristus var her på jorden, åbenbarede han en guddommelig karakter. Hans efterfølgere på alle trin, må studere evangeliet som han har overladt os, indtil lærere, børn og unge tror på den eneste sande og levende Gud, og elsker og tilbeder ham. Ordet må blive respekteret og efterlevet. Denne bog som fortæller om Kristi liv og gerning, om hans undervisning, lidelser og endelige sejer, må være kilden til vor åndelige styrke. Vi har den forret at være elever i Guds skole i denne verden, for at vi skal kunne blive skikket til at opnå et højere liv - det øverste trin i den højeste skole, hvor vi med Gud som lærer skal fortsætte vore studier gennem al evighed.  

22 06 1899 Youth Instructor Guds hensigt med de unge i dag. I   
 Der hviler store ansvar på ungdommen. Gud venter meget af de unge mennesker, som lever i dette slægtled med forøget lys og kundskab. Han venter, at de skal gøre andre delagtige i dette lys og denne kundskab. Han ønsker at bruge dem til at fordrive den vildfarelse og overtro der formørker manges sind. De skal forøge deres viden ved at opsamle alle smuler af kundskab og erfaring. Gud holder dem ansvarlige for de anledninger og privilegier, han giver dem. Det værk, som er dem betroet, lægger beslag på deres alvorlige bestræbelser, for at det kan blive gennemført punkt for punkt, efter som tiden kræver det.    
Dersom ungdommen vil hellige deres sind og hjerter til Guds tjeneste, vil de nå et højt mål af dygtighed og brugbarhed. Dette er det mål som Herren venter, at ungdommen skal nå. At gøre mindre end dette, er at nægte at gøre bedst mulig brug af de anledninger Gud giver. Dette vil blive betragtet som forræderi over for Gud, en mangel på villighed til at arbejde til menneskehedens bedste.    
De, som stræber efter at blive arbejdere for Gud, og som ærligt prøver at lære noget for at kunne meddele andre, vil stadig modtage lys fra Gud, så at de kan blive en lyskilde for andre. Dersom unge mænd og unge kvinder ligesom Daniel vil sørge for, at deres vaner, begær og lidenskaber bliver underordnet Guds krav, vil de gøre sig skikket til et større arbejde. De burde fjerne alt det fra deres sind, der er lavt og letsindigt. Pjank og hang til fornøjelser burde betragtes som upassende i deres liv og erfaring, som lever i troen på Guds søn og spiser hans kød og drikker hans blod.    
De skulle være klar over, at selv om alle de fordele, erhvervelsen af kundskab giver, er inden for deres rækkevidde, kan de dog komme til kort i opnåelsen af den uddannelse, der vil gøre dem skikkede til arbejdet i en eller anden gren af Guds vingård, de kan ikke arbejde i Guds tjeneste uden at besidde den meget nødvendige kvalifikation der kan betegnes som intelligent fromhed og gudsfrygt. Dersom de fylder det dyrebare sind som skulle styrkes af høje og ædle formål, med morskab og fornøjelser, nedværdiger de, de kræfter, som Gud har givet dem og er strafskyldige over for ham, fordi de er kommet til kort i at udvikle deres talenter ved forstandig brug af dem.    
Deres forkrøblede åndelighed er en fornærmelse mod Gud. De besmitter og fordærver deres kammeraters sind. Ved deres ord og handlinger frister de andre til en skødesløs. Ligegyldighed over for hellige ting. De bringer ikke blot deres egen sjæl i fare, men deres eksempel er skadeligt for alle dem, de kommer i forbindelse med. De er ganske uskikkede til at repræsentere Kristus. Som syndens tjenere der er skødesløse, hensynsløse og naragtige, drager de andre bort fra ham.    
De, som er tilfredse med lave mål, vil komme til kort i at være Guds medarbejdere. Satan giver dem, der lader tankerne løbe, hvor de vil, uden kontrol, tilskyndelser, som vil fylde sindet på en sådan måde, at disse mennesker bliver uddannede i hans hær til at forlede andre sjæle. De kan godt have en religiøs bekendelse, de kan have gudfrygtighedens skin; men de elsker vellyst mere end de elsker Gud.    
Der findes unge, som besidder en vis slags dygtighed, der bliver anerkendt og beundret af deres venner; men deres evner er ikke hellige. De er ikke blevet styrkede og grundfæstede i erfaringens skole ved prøvelser og nådens påvirkning, og Gud kan ikke bruge dem til menneskehedens gavn og hans navns forherligelse. I gudfrygtighedens forklædning bliver deres kræfter brugt til at opstille et falsk mønster, og de uomvendte vil henvise til dem som en undskyldning for deres forkerte handlemåde. Satan får dem til at underholde deres kammerater med deres pjank og såkaldte åndrighed. Alt hvad de foretager sig er nedværdigende for de er i fristernes vold og han leder og danner deres karakter, så at de må gøre hans arbejde.    
De har evner, men disse er utrænede; de har en vis duelighed, men den benyttes ikke rigtigt. De har fået talenter, men de misbruger og ødelægger dem på naragtig vis og trækker andre ned på deres lave niveau. Kristus betalte løsesummen for deres sjæle ved sin selvfornægtelse, selvopofrelse og ydmygelse, ja, ved den skam og forsmædelse, som han udholdt. Dette gjorde han for at han kunde løse dem fra syndens bånd og fra den mesters slaveri, der kun er interesseret i dem, så langt som han kan bruge dem til andre sjæles ødelæggelse. De handler imidlertid således at forløserens kærlighed til dem ikke gavner dem noget, og han ser med bedrøvelse på deres værk.    
En sådan ungdom vil gå redningsløst fortabt. Hvorledes vil de se på deres egen morskab og lystighed på den dag, da al jordens dommer vil lade enhver få igen, hvad der ved legemet er gjort. De har bygget på grundvolden med træ, hø og strå, og hele deres livsværk vil forgå. Hvilket tab!    
Hvor meget bedre er da ikke de stillet, som tager del i Guds værk, idet de ser hen til Jesus for at få hans billigelse og daglig holder regnskab med deres fejl, mangler og sorger samt de sejre, de har vundet over fristelser, og den glæde og fred, de ejer i Kristus! En sådan ungdom vil ikke komme til at stå over for deres livsregnskab med skam og forfærdelse.  

27 07 1899 Youth Instructor Den karakter som Gud billiger. I   
 De unge trænger til at blive undervist om, at de, omhyggeligt og under Bøn bør bygge deres Karakterbygning på en blivende Grundvold. Grunden til at mange begår så store Fejl, er den, at de ikke drager Lære af gjorte Erfaringer. Forældres og Læreres Råd er spildt på dem, og de giver efter for Fjendens Fristelser. Gud elsker Ungdommen. Han ser i dem store Muligheder til det gode, hvis de bare vil erkende deres Trang til Kristus og bygge på den sikre Grundvold. Han kender også deres Prøver. Han ved, at de må kæmpe imod Mørkets Magter, som søger at beherske det menneskelige Sind; og han har skaffet Udvej for unge Mænd og unge Kvinder til at blive delagtige i den guddommelige Natur. .....    
En god eller dårlig Karakter skabes ikke af Tilfældigheder. Den bestemmes ikke af et enkelt Hidsighedsanfald eller et Skridt i den fejle Retning. Det er Gentagelsen af en Handling, som skaber en Vane og danner Karakteren enten i den gode eller dårlige Retning. Den rette Karakter dannes kun ved udholdende, utrættelige Bestræbelser og ved at forædle ethvert betroet Talent og enhver Evne til Guds Ære. I Stedet for at gøre dette, er der mange som bare lader sig drive af deres Impulser hvorhen Omstændighederne måtte føre dem. Det sker ikke, fordi de ikke er godt Materiale, men fordi de ikke forstår, at Gud ønsker, at de i deres Ungdomstid skal gøre deres allerbedste. Hvis Ungdommen i Dag vilde stå, som Daniel stod, måtte de anstrenge hver åndelig Nerve og Muskel til det yderste. Herren vil ikke, at de skal vedblive med at være Begyndere. Han ønsker, at de skal nå op til den højeste Grad af Ypperlighed. Han vil, at de skal nå op til det øverste Trin på Stigen, så at de fra det kan træde ind i Guds Rige.    
De unge, der forlader deres Hjem og således ikke længere er under Forældrenes Varetægt, er i væsentlig Grad overladt til sig selv med Hensyn til at vælge sig Kammerater. De bør erindre, at deres himmelske Faders Øje hviler på dem, og at han ser alle deres Behov og alle deres Fristelser. I Skolerne vil man finde nogle unge, der ved deres Opførsel giver til Kende, at deres Tankegang går i en lav Retning. Ved dårlig Opdragelse i Barneårene har de udviklet en ensidig Karakter, og som de er blevet ældre har disse Mangler klæbet ved dem og spoleret deres Opførsel. Sådanne Sjæle kan ved Tale og Adfærd lede dem bort, som er svage i moralsk Henseende.    
Tid er Guld, kære unge. I må ikke udsætte jeres Sjæle for Fare ved at så vild Havre. Det er farligt at være ligegyldige i Valget af Kammerater. Læg Mærke til det som er nobelt i andres Karakter og disse Træk kan hos jer skabe moralsk Kraft til at modstå det onde og vælge det gode. Sæt jeres Mål højt. jeres Forældre og Lærere, som elsker og frygter Gud, vil følge jer med deres Bønner Dag og Nat, de vil bønfalde jer og advare eder; men alt dette vil være forgæves, hvis I vælger dårlige Kammerater. Dersom I ikke ser nogen virkelig Fare og tror, at I kan gøre det rette lige så vel som det dårlige, alt som I selv bestemmer, vil I ikke opdage, at Ondskabens Surdej på en lumsk Måde trænger sig ind i og fordærver jeres Sind,    
Kristus blev pint og forhånet og udskældt; fra højre og venstre Side var han udsat for Fristelser, og dog syndede han ikke, men udviste over for Gud fuldkommen Lydighed, der i alle Måder var tilfredsstillende. Derved har han for evigt bortfjernet ethvert Skin af Undskyldning for Lydighed. Han kom herned for at vise Menneskene, hvorledes man skal være lydig og holde alle Guds Befalinger. Han gjorde Brug af guddommelig Magt, og dette er Synderens eneste Håb. Han gav sit Liv, for at Mennesket måtte blive delagtig i den guddommelige Natur, når det undflyede Fordærvelsen i Verden, som har sin Grund i Begær. .....    
Gud har givet Ungdommen Talenter, som de skal udvikle til hans Ære; men mange bruger disse Gaver i urene Hensigter. Mange besidder Evner, der, om de blev udviklede, kunde give en rig Høst både i fysisk og åndelig Henseende. Men de standser ikke for at tænke sig om. De beregner ikke, hvad deres Handlemåde kommer til at koste dem. De udvikler en Hensynsløshed og Dårskab, der ikke vil lytte til noget Råd eller nogen Tilrettevisning. Dette er et frygteligt Fejlgreb. Unge Mænd vilde blive nøgterne, dersom de forstod, at Guds Øje hviler på dem at Guds Engle våger over udviklingen af deres Karakter og vejer deres moralske Værd.  

22 03 1900 Youth Instructor Kende Gud   
 Vi kan ikke ved forskning finde Gud, men han har åbenbaret sig i sin Søn, som er en afglans af Faderens herlighed og hans væsens udtrykte billede. Hvis vi ønsker at få kundskab om Gud, må vi blive kristuslignende. Da Filip sagde til Kristus: "Vis os faderen, og det er os nok," svarede Frelseren: "Så lang en tid har jeg været hos jer, og du har ikke lært mig at kende, Filip? Den, som har set mig, har set Faderen; hvordan kan du så sige: "Vis os Faderen?"    
Han som ikke hver dag søger at være Kristus lig, kan ikke kende Gud. Den troende vil få en klarere og dybere forståelse af Gud ved at leve et rent liv i troen på Kristus som en personlig frelser. Intet menneske som har en karakter der ikke ligner Kristus, kan sættes frem for Gud i et sandt lys. Han må forkynde Kristus, men han viser ikke sine tilhørere at Kristus er en blivende gæst i sit hjerte.    
 "Gør dette og du skal leve," sagde Kristus til den lovkyndige som havde besvaret hans spørgsmål med ordene: "Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte, af hele din sjæl og af hele dit sind." Dette er det største og første bud. Der er et andet, som er dette ligt: "Du skal elske din næste som dig selv." Evigt liv er den belønning, der vil blive givet til alle, der adlyder de to store principper i Guds lov kærlighed til Gud og kærlighed til næsten. De første fire bud forklarer og påbyder kærlighed til Gud, de sidste seks kærlighed til vore medmennesker. Lydighed mod disse bud er det eneste bevis, mennesket kan give på, at det er i besiddelse af en sand, frelsende kundskab om Gud. Kærlighed til Gud vises ved kærlighed til dem, for hvem Kristus døde.     
Medens Kristus var indhyllet i skystøtten, gav han undervisning med hensyn til denne kærlighed. Klart og tydeligt forkyndte han Himmelens principper som forskrifter, hans udvalgte folk skulle iagttage i deres samkvem med hinanden. Kristus efterlevede disse principper i sit liv her på jorden. I sin undervisning fremstillede han de motiver, der skulle råde i hans efterfølgeres liv. "I er mine brødre," sagde han. Behandl mit blods ejendom, som det eksempel jeg har givet jer.    
Gud har fastholdt den mest forunderlige kærlighed for faldne mennesker. Han "elskede verden således, at han gav sin Søn den enbårne, for at enhver, som tror på ham, ikke skal fortabes, men have evigt liv." De, der får del i Guds kærlighed ved at antage sandheden, vil bære vidne om dette ved alvorlige, selvopofrende bestræbelser på at bringe budskabet om Guds kærlighed til andre. De bliver således Kristi medarbejdere. Kærlighed til Gud og indbyrdes kærlighed forener dem med Kristus med gyldne lænker. Deres liv er forbundet med hans liv i en hellig, ophøjet forening. Sand helligelse forener de troende med Kristus og med hinanden i den ømme sympatis bånd. Denne forening får rige strømme af Kristi kærlighed til stadig at tilflyde hjertet for så igen at strømme ud i kærlighed til andre.     
For at kende Gud er det nødvendigt for alle at være i besiddelse af de egenskaber, der kendetegner Kristi karakters fuldkommenhed hans kærlighed, hans tålmodighed og hans uegennytte. Disse egenskaber opelskes, når vi udfører gode gerninger af et kærligt hjerte. Men Kristi rav imødekommes ikke af hans folk i dag. Et besynderligt bedrag er over Guds folk. Selviskhed forhindrer den enhed der skulle eksistere. Sand kristen kærlighed er sjældent i vore menigheder. Dette viser at medlemmerne ikke elsker Gud som de hævder at gøre. De beviser at de behøver at blive helliggjort. Det er det mest fatale bedrag at tro at et menneske kan tro på det evige liv, uden at besidde Kristuslignende kærlighed for sine brødre.    
Han som elsker Gud og sin næste er fyldt med lys og kærlighed. Gud er i ham og alle omkring ham. Der er ikke noget værre end en kærlighedsløs kristen; for "Gud er kærlighed," "Og deraf kan vi erkende, at vi kender ham, om vi holder hans bud. Den, der siger: "Jeg kender ham," og ikke holder hans bud, han er en løgner, og i ham er sandheden ikke; men den, der holder hans ord, i ham er sandelig Guds kærlighed blevet fuldkommet. Derpå kender vi, at vi er i ham. . . . Alligevel er det et nyt bud, jeg skriver til jer; det viser sig som sandhed i ham og i jer, thi mørket viger, og det sande lys skinner allerede. Den, som siger, at han er i lyset, og dog hader sin broder, han er endnu i mørket. Den, som elsker sin broder, bliver i lyset, og han støder ikke an. Men den, der hader sin broder, er i mørket og vandrer i mørket, og han ved ikke, hvor han går hen, thi mørket har blændet hans øjne."    
Kristus erklærede: "En ny befaling giver jeg jer, at I skal elske hverandre: ligesom jeg har elsket jer, skal også I elske hverandre." Kristne vil elske dem omkring dem, ligesom de dyrebare sjæle som Kristus døde for.<br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

08 11 1900 Youth Instructor I er ikke jeres egne   
 Vi hører af og til det spørgsmål: må jeg aldrig gøre, som jeg selv vil? Må jeg aldrig gå mine egne veje? Skal jeg altid være under tvang? Kan jeg aldrig følge min egen tilbøjelighed?    
Jo mindre du følger din naturlige tilbøjelighed jo bedre vil det blive for dig og for andre. Den naturlige tilbøjelighed er blevet forvent, de naturlige kræfter er blevet misbrugte. Satan har bragt menneskene i strid med Gud. Han arbejder ustandseligt på at ødelægge det guddommelige billede i mennesket. Derfor må vi beherske vore ord og handlinger.    
Når Guds nåde tager hjertet i besiddelse, viser det sig, at de nedarvede og udviklede tendenser til at gøre det forkerte må korsfæstes. En nyt liv under en ny kontrol må begynde i sjælen. Alt, hvad der gøres, må udrettes til Guds ære. Dette værk indbefatter både det ydre og det indre menneske. Hele personen legeme, sjæl og ånd, må underordne sig Gud så at han kan bruge ham som et retfærdighedens redskab.    
Det naturlige menneske har ikke underordnet sig Guds lov, og han kan i sandhed heller ikke gøre det af sig selv. Den hvis liv er blevet forvandlet lever daglig ved troen Kristi liv. Han viser fra dag til dag, at han er klar over at han er Guds ejendom.    
Legeme og sjæl tilhører Gud, han gav sin søn som en genløsningsbetaling for verden, og som følge af dette er der blevet tilstået os en ny livsfrist, en nådetid hvori vi kan udvikle vore karakterer til fuldkommen lydighed. Gud har forløst os fra syndens slaveri og har gjort det muligt for os at leve et nyt, forandret liv i hans tjeneste.    
Gud har sat sit stempel på os. Han har frikøbt os, og han ønsker at vi skal huske, at vore fysiske intellektuelle og moralske kræfter tilhører ham. Alt, vor tid indflydelse, dømmekraft hengivenhed og samvittighed, er Guds og må kun bruges i overensstemmelse med hans vilje. Disse egenskaber må ikke benyttes, således som verden ønsker det, for verden står under en leder, som er fjendtligt indstillet over for Gud.    
Legemet, hvori sjælen bor, tilhører Gud. Enhver sene og enhver muskel tilhøre ham. Vi må ikke på nogen måde hverken ved forsømmelse eller misbrug svække et eneste organ. Vi skal samarbejde med Gud, for at legemet kan blive holdt i den allerbedste sundhedstilstand, så at det kan være et tempel, hvori den Helligånd kan bo og i overensstemmelse med Guds vilje danne og forme vore fysiske og åndelige kræfter.    
Sindet må fyldes med rene principper. Sandheden må indskrives i sjælen. Hukommelsen må opøves til at huske Guds ords værdifulde sandheder. Disse sandheder vil da vise sig i livet som smukke juveler.    
Den pris, Gud sætter på sine hænders gerning, og den kærlighed, han har til sine børn, er åbenbaret i den gave, han bragte for at forløse menneskene. Adam kom ind under satans herredømme. Han bragte synd ind i verden, og ved synden kom død. Gud gav sin enbårne søn, for at han skulle frelse menneskene. Han gjorde det for at være retfærdig og blive alle deres retfærdiggøre, som antager Kristus. Mennesket solgte sig selv til satan; men Jesus tilbagekøbte menneskeslægten. .....    
I er ikke jeres egne. Jesus har købt jer med sit blod. Begrav ikke jeres talenter i jorden. Brug dem for ham. Hvad arbejde i end måtte være beskæftiget med indfør Jesus i det. Dersom i skulle føle at i er ved at miste jeres kærlighed til jeres frelser giv så afkald på jeres arbejde og sig: her er jeg frelser, hvad vil du, at jeg skal gøre? Han vil i sin nåde modtage jer og elske eder. Han vil rigeligt tilgive, for han er nådig og barmhjertig, og ønsker ikke at nogen skal fortabes. .....    
Vi selv og alt, hvad vi har, tilhører Gud, vi bør ikke betragte det som et offer at give ham vore hjerters hengivenhed. Hjertet skulle overdrages ham som et frivilligt offer.  

17 01 1901 Youth Instructor Tro i det mindste.   
 Den, som er tro i det mindste, er også tro i meget. Det er samvittighedsfuldhed i det, verden kalder små ting, som giver fremgang i livet. Små kærlighedsgerninger, små selvfornægtende handlinger, enkle ord til hjælp og opmuntring, agtpågivenhed mod små synder det er kristendom. En taknemmelig erkendelse af daglige velsignelser, en klog benyttelse af daglige anledninger og en klog udvikling af de os betroede talenter det er netop hvad Mesteren ønsker af os.    
Den, som med troskab udfører sine små pligter, vil blive beredt til at påtage sig større ansvar. Den mand, som er venlig og høflig i det daglige liv, som er ædelmodig og overbærende i sin familie, og som stadig arbejder for at gøre hjemmet lykkeligt, vil være den første til at fornægte sig selv og gøre opofrelser, når mesteren kalder.    
Vi må være villige til at give vore ejendele til Guds sag, men det vil ikke blive regnet os til gode, såfremt vi ikke også giver Gud et kærligt og taknemmeligt hjerte. De, som ønsker at blive ægte missionærer på fremmede arbejdsfelter, må først være sande missionærer i hjemmet. De, som ønsker at arbejde i mesterens vingård, må berede sig for dette ved omhyggeligt at opdyrke det lille stykke vingård, han allerede har, betroet til deres omsorg.    
Som en mand tænker i sit hjerte, så er han. En enkel dags uskrevne historie udgøres af mange tanker; og disse tanker har meget at bestille med dannelsen af karakteren. Vi bør derfor vogte nøje på vore tanker; thi en uren tanke gør et dybt indtryk på sjælen. En ond tanke efterlader et ondt indtryk på sindet. Hvis tankerne er rene og hellige, gør de det menneske bedre, som nærer disse tanker. De stimulerer den åndelige puls, og kraften til at gøre det gode forøges. Og ligesom en regndråbe bereder vejen for en anden ved at fugte jorden, således bereder en god tanke vejen for en anden.    
Selv den længste vandring foretages ved, at man gør et skridt ad gangen. En uafbrudt rækkefølge af skridt bringer os til. Vejens ende. Den længste kæde er sammensat af enkelte led. Hvis et af disse led er svagt, er kæden værdiløs. Således er det med karakteren. En velbalanceret karakter dannes af enkelte vel udførte handlinger. Een fejl, som et menneske opelsker i stedet for at besejre den, gør det menneske ufuldkomment og stænger den hellige stads porte for det. Den, som vil ind i himlen, må have en karakter uden plet eller rynke og deslige. Intet urent kan indgå der. I hele den frelste skare vil vi ikke finde en eneste med fejl og lyde.    
Guds værk er fuldkomment i sin helhed, fordi det er fuldkomment i de enkelte dele, hvor små disse end måtte være. Han former den lille græsspire med lige så stor omhu, som han ville udvise, når han skulle danne en verden. Når vi ønsker at blive fuldkomne, ligesom vor fader i himlen er fuldkommen må vi være trofaste i udførelsen af de små ting. Det som det i det hele taget er værd at udføre, er det værd at udføre godt. Hvad din gerning end består i, så udfør den med troskab. Sig sandheden, selv når det gælder de mindste ting. Udfør hver dag kærlighedsgerninger og tal opmuntrende ord. Lad smil lyse fra dig på hele din livsstil. Når du går frem på denne måde, vil Gud give dig sit bifald og Kristus vil en dag sige til dig: vel gjort, gode og tro tjener!    
På dommens dag vil de, som har været tro i deres hverdagspligter og rask har udført dem uden at tænke på ros eller fordel, høre disse ord: kom hid, i min faders velsignede! Arv det rige, som har været jer beredt fra verdens grundlæggelse. Kristus roser dem ikke for de veltalende foredrag, de har holdt, den lysende intelligens, de har kunnet glimre med, eller de store gaver, de har givet. Nej, de bliver belønnet for udførelsen af de små ting som i almindelighed bliver oversete. Jeg var hungrig, og i gav mig at spise, siger han. Hvad i har gjort mod een af disse mine mindste brødre har i gjort imod mig.<br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

26 09 1901 Youth Instructor "Et nyt hjerte vil jeg også give jer"   
 Jeg vil stænke rent vand over eder, og i skal blive rene; fra alle jeres urenheder og fra alle jeres afguder vil jeg rense eder. Og jeg vil give jer et nyt hjerte og give en ny ånd inden i eder, og jeg vil borttage stenhjertet af jeres kød og give jer et kødhjerte.    
Mange som taler til andre om nødvendigheden af at få et nyt hjerte, ved ikke selv, hvad disse ord betyder. Det er især ungdommen, der snubler over dette udtryk: et nyt hjerte. De ved ikke, hvad det betyder, de venter, at en særlig forandring skal finde sted med deres følelser. Dette kalder de omvendelse. Tusinder er til deres egen undergang snublet over denne misforståelse, idet de ikke har forstået udtrykket: i skal fødes på ny.    
Satan får folk til at tro, at fordi de har haft følelser, som har henrykket dem, er de omvendte. Deres erfaring forandres dog ikke. Deres handlinger er de samme som før. Der viser sig ikke nogen gode frugter i deres liv. De beder ofte og længe og henviser stadig til de følelser, de havde da og da; men de lever ikke det nye liv. De er bedragne. Deres erfaring er kun baseret på følelser. De bygger på sand og når en modgangens vind blæser, ries deres hus bort.    
Mange stakkels sjæle famler sig for i mørke og venter på de følelser, som andre siger, at de har haft i deres erfaring. De glemmer den kendsgerning, at den, som tror på Kristus må arbejde på sin egen sjæls frelse med frygt og bæven. Den overbeviste synder har noget at gøre. Han må omvende sig og vise sand tro.    
Når Jesus taler om det nye hjerte, mener han sindet, livet, ja, hele personen. Opnåelsen af et nyt hjerte foregår ved, at man fjerner sine interesser fra verden og vender dem til Kristus. At have et nyt hjerte er at eje et nyt sind, nye planer og nye motiver. Hvad er tegnet på et nyt hjerte? Et forandret liv. Det betyder, at vi hver dag og hver time lader egenkærlighed og stolthed dø.    
Nogle begår en stor fejl ved at antage, at en høj bekendelse kan erstatte virkelig tjeneste; men en religion, der ikke er praktisk, er ikke ægte. Sand omvendelse gør os yderst ærlige i vor omgængelse med vore medmennesker. Den gør os trofaste i vort daglige arbejde. Enhver ærlig Kristi efterfølger vil vise, at bibelens religion gør ham skikket til at bruge sine talenter i mesterens tjeneste.    
Vær ikke lunkne i jeres iver. Disse ord vil blive opfyldte i enhver sand kistens liv. Selv om din gerning måtte synes at være et trællearbejde, kan du forbedre det ved den måde, hvorpå du udfører det. Gør det som for Herren. Gør det med glæde og med kristelig værdighed. Det er de ædle principper, som viser sig i arbejdets udførelse, der gør det fuldt antageligt i Herrens øjne. Sand tjeneste forbinder den ringeste af Guds tjenere på jorden med den højeste af hans tjenere i de himmelske sale.    
Det betyder meget at være en pålidelig kristen. Det betyder at vandre med omtanke for Gud, og presse imod prismærket for vort høje kald i Kristus. Det betyder at bære megen frugt til hans ære, som gav sin søn til at dø for os. Som Guds sønner og døtre bør kristne stræbe efter at nå det høje ideal, som er fremholdt for dem i evangeliet. De skulle ikke føle sig tilfredse med noget mindre end fuldkommenhed; for Kristus siger: vær da i fuldkomne ligesom jeres himmelske fader er fuldkommen.    
 "Lad os gøre Guds hellige ord til vort studium og lade dets hellige principper få indpas i vore liv. Lad os vandre i ydmyghed for Guds ansigt, idet vi daglig retter på vore fejl. Lad os ikke ved egenkærlig stolthed fjerne sjælen fra Gud. Lad ingen huse nogen følelse af overlegenhed, sådan at han regner sig selv for at være bedre end andre. Derfor den, som tykkes at stå, se til, at han ikke falder!" i vil få fred og hvile, idet i underordner jeres vilje under Kristi vilje. Så vil Kristi kærlighed regere i hjertet og tage de hemmelige kilder til handling til fange i frelseren. Det heftige, let påvirkelige sind vil blive beroliget og dæmpet af Kristi nådes olie. Forvisningen om, at synderne er blevet tilgivet, vil give os den fred, som overgår al forstand. Der vil vise sig et ærligt forsøg på at overvinde alt det, der er i modstrid med kristelig fuldkommenhed. Uoverensstemmelse vil forsvinde. Den, som tidligere fandt fejl ved dem, han omgikkes med, vil se, at langt de største fejl findes i hans egen karakter."    
Der er nogle mennesker, som hører sandheden og bliver overbevist om, at de ikke har levet i harmoni med Kristus. De føler sig fordømte og omvender sig fra deres overtrædelser. Idet de stoler på Kristi fortjeneste og i sandhed tror på ham, får de tilgivelse for deres synder. Idet de holder op med at gøre det onde og lærer at gøre det gode, vokser de i Guds nåde og kundskab. De forstår, at der må et offer til for at skille sig fra verden, og efter at have beregnet omkostningerne, betragter de alt for tab, for at de kan vinde Kristus. De har sluttet sig til Kristi hærskare. Der venter dem kampe; men de optager modigt og fortrøstningsfuldt striden og kæmper imod deres naturlige tilbøjeligheder og egenkærlige ønsker, idet de underordner deres vilje under Kristi vilje. De beder daglig Herren om nåde til at adlyde ham, og de bliver styrket og hjulpet. Dette er sand omvendelse. Den, der har fået et nyt hjerte, stoler i ydmyg, taknemlig afhængighedsfølelse på Kristi hjælp. Han åbenbarer retfærdighedens frugt i sit liv. Han elskede engang sig selv, og verdslige fornøjelser var hans fryd. Nu er hans afgud blevet styrtet fra tronen, og Gud hersker uindskrænket. De synder, han engang elskede, hader han nu. Han vandrer resolut og bestemt på hellighedens vej.<br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

05 12 1901 Youth Instructor Lønnen for de trofastes slid   
 Ungdommen bør erindre, at den lade mister den værdifulde erfaring, som erholdes ved en trofast udførelse af de daglige pligter i livet. Den, som er lad og med vilje er uvidende, anbringer selv hindringer på den vej, som han skal befærde. Han hindrer sig selv i at nå frem til den kultur, som ærligt slid bringer. Han røver fra Gud, når han ikke rækker en hjælpende hånd ud til menneskehedens vel, hans løbebane bliver meget forskellig fra den bane, Gud har afstukket for ham; thi dette at foragte den nyttige beskæftigelse opmuntrer de lavere lyster og lammer i virkeligheden den i så høj grad nødvendige energi.    
Det er ikke nogle få, men det er tusinder af menneskelige skabninger, som eksisterer alene ved at nyde de fordele, som Gud i sin nåde skænker dem. De glemmer at bringe Herren taksigelsesofre for de rige gaver, han har skænket dem ved at lade dem erholde jordens frugter. De glemmer, at Gud ønsker af dem, at de ved på en klog måde at benytte de talenter, der er dem betroet, skulle være mennesker, som producerede noget, og ikke bare være nydere. Dersom de havde en forståelse af den gerning, Herren ønsker de skulle udføre som hans hjælpende hånd, ville de ikke betragte det som et privilegium at slippe for alt ansvar og bare blive opvartede.    
Sand lykke findes kun i at være gode og gøre det gode. De, der trofast udfører deres pligter, opnår den reneste og den højeste fryd. Intet ærligt arbejde er nedværdigende. Det er dum dovenskab, som får et menneskeligt væsen til at se ned på livets enkle hverdagspligter. At undslå sig for at udføre visse pligter, vil medføre en mental og moralsk mangelfuldhed, som en dag vil blive dybt følt. En eller anden gang i livet til disse mangler hos den lade komme til at stå klart frem. Over rapporten over hans liv står disse ord skrevne: en nyder, en, som ikke producerer noget.    
 "Fra alle livets gøremål kan vi drage nyttige åndelige lærdomme. De, som arbejder med jorden, kan, medens de arbejder, tænke på meningen med disse ord: "i er Guds husholdere. Sandhedens sæd skal sås i det menneskelige hjerte, for at livet må frembære åndens skønne frugter. Gud gør indtryk på sindet, for der at skabe skøn symmetri. Den ubearbejdede energi, både den fysiske og åndelige skal opøves i mesterens tjeneste. ....."    
Kristus har givet en tjenestegerning til enhver. Han er herlighedens konge, og alligevel erklærer han: menneskesønnen kom ikke for at lade sig tjene, men for at tjene. Han er himmelens majestæt, og alligevel var han villig til at komme ned til denne jord og udføre den gerning, faderen pålagde ham. Han har adlet arbejdet. For at sætte os et eksempel på flid, arbejdede han med sine hænder som tømmermand. Meget tidligt begyndte han at tage del i at ernære familien. Han forstod, at han var en del af familien og var villig til at bære sin del af byrderne.    
Børn og unge bør finde fornøjelse i at lette fars og mors byrder, idet de viser uegennyttig interesse for hjemmet. Når de med glæde bærer de byrder, som falder på dem, erholder de en uddannelse, som vil dygtiggøre dem til at indtage stillinger som kræver tillid og dygtighed. De bør hvert år gøre fremskridt og gradvis, men sikkert, lægge de uerfarenhed bort, som følger med drenge og pigeårene, og vinde den erfaring, som den modne mand og kvinde skal gøre. Ved trofast udførelse af de simple pligter, som hører hjemmet til, vil drenge og piger lægge grundvolden for mental, moralsk og åndelig ypperlighed.    
Kom i hu, kære unge venner, at hver dag, hver time, hver stund væver i på jeres egen skæbnes væv. Hver gang skyttelen kastes, trækkes der en tråd ind i væven, som gør mønsteret enten grimmere eller smukkere. Dersom du er skødesløs og ligegyldig, ødelægger du det liv, som Gud bestemte skulle være smukt og klart. Dersom du vælger at følge dine egne tilbøjeligheder, vil ukristelige vanerbinde dig med stålbånd, og når du går bort fra Kristus, vil dit eksempel blive efterfulgt af mange, som, grundet på din dårlige handlemåde, aldrig vil komme til at nyde himlens herlighed. Men dersom du gør tapre bestræbelser for at besejre egenkærligheden og ikke undlader at benytte de anledninger til at hjælpe dine omgivelser, som måtte komme i din vej, vil lyset fra dit eksempel lede andre til korset.<br><i>Mrs. E. G. White.</i>    Ungdommen bør erindre, at den lade mister den værdifulde erfaring, som erholdes ved en trofast udførelse af de daglige pligter i livet. Den, som er lad og med vilje er uvidende, anbringer selv hindringer på den vej, som han skal befærde. Han hindrer sig selv i at nå frem til den kultur, som ærligt slid bringer. Han røver fra Gud, når han ikke rækker en hjælpende hånd ud til menneskehedens vel, hans løbebane bliver meget forskellig fra den bane, Gud har afstukket for ham; thi dette at foragte den nyttige beskæftigelse opmuntrer de lavere lyster og lammer i virkeligheden den i så høj grad nødvendige energi.    
Det er ikke nogle få, men det er tusinder af menneskelige skabninger, som eksisterer alene ved at nyde de fordele, som Gud i sin nåde skænker dem. De glemmer at bringe Herren taksigelsesofre for de rige gaver, han har skænket dem ved at lade dem erholde jordens frugter. De glemmer, at Gud ønsker af dem, at de ved på en klog måde at benytte de talenter, der er dem betroet, skulle være mennesker, som producerede noget, og ikke bare være nydere. Dersom de havde en forståelse af den gerning, Herren ønsker de skulle udføre som hans hjælpende hånd, ville de ikke betragte det som et privilegium at slippe for alt ansvar og bare blive opvartede.    
Sand lykke findes kun i at være gode og gøre det gode. De, der trofast udfører deres pligter, opnår den reneste og den højeste fryd. Intet ærligt arbejde er nedværdigende. Det er dum dovenskab, som får et menneskeligt væsen til at se ned på livets enkle hverdagspligter. At undslå sig for at udføre visse pligter, vil medføre en mental og moralsk mangelfuldhed, som en dag vil blive dybt følt. En eller anden gang i livet til disse mangler hos den lade komme til at stå klart frem. Over rapporten over hans liv står disse ord skrevne: en nyder, en, som ikke producerer noget.    
 "Fra alle livets gøremål kan vi drage nyttige åndelige lærdomme. De, som arbejder med jorden, kan, medens de arbejder, tænke på meningen med disse ord: "i er Guds husholdere. Sandhedens sæd skal sås i det menneskelige hjerte, for at livet må frembære åndens skønne frugter. Gud gør indtryk på sindet, for der at skabe skøn symmetri. Den ubearbejdede energi, både den fysiske og åndelige skal opøves i mesterens tjeneste. ....."      
Kristus har givet en tjenestegerning til enhver. Han er herlighedens konge, og alligevel erklærer han: menneskesønnen kom ikke for at lade sig tjene, men for at tjene. Han er himmelens majestæt, og alligevel var han villig til at komme ned til denne jord og udføre den gerning, faderen pålagde ham. Han har adlet arbejdet. For at sætte os et eksempel på flid, arbejdede han med sine hænder som tømmermand. Meget tidligt begyndte han at tage del i at ernære familien. Han forstod, at han var en del af familien og var villig til at bære sin del af byrderne.    
Børn og unge bør finde fornøjelse i at lette fars og mors byrder, idet de viser uegennyttig interesse for hjemmet. Når de med glæde bærer de byrder, som falder på dem, erholder de en uddannelse, som vil dygtiggøre dem til at indtage stillinger som kræver tillid og dygtighed. De bør hvert år gøre fremskridt og gradvis, men sikkert, lægge de uerfarenhed bort, som følger med drenge og pigeårene, og vinde den erfaring, som den modne mand og kvinde skal gøre. Ved trofast udførelse af de simple pligter, som hører hjemmet til, vil drenge og piger lægge grundvolden for mental, moralsk og åndelig ypperlighed.    
Kom i hu, kære unge venner, at hver dag, hver time, hver stund væver i på jeres egen skæbnes væv. Hver gang skyttelen kastes, trækkes der en tråd ind i væven, som gør mønsteret enten grimmere eller smukkere. Dersom du er skødesløs og ligegyldig, ødelægger du det liv, som Gud bestemte skulle være smukt og klart. Dersom du vælger at følge dine egne tilbøjeligheder, vil ukristelige vanerbinde dig med stålbånd, og når du går bort fra Kristus, vil dit eksempel blive efterfulgt af mange, som, grundet på din dårlige handlemåde, aldrig vil komme til at nyde himlens herlighed. Men dersom du gør tapre bestræbelser for at besejre egenkærligheden og ikke undlader at benytte de anledninger til at hjælpe dine omgivelser, som måtte komme i din vej, vil lyset fra dit eksempel lede andre til korset.<br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

23 01 1902 Youth Instructor Løfternes smukke blomster   
 Når vi betragter en smuk have med knopper, som springer ud, så lad os huske, at dette er et udtryk for vores Fars kærlighed. Når vi bemærker blomsternes forskellige nuancer og indånder deres delikate duft, lad os da tænke på ordene: "Læg mærke til, hvordan markens liljer gror; de arbejder ikke og spinder ikke. Men jeg siger jer: End ikke Salomo i al sin pragt var klædt som en af dem."    
Gud har givet os blomsterne for at lære os at have tillid. "Klæder Gud således markens græs, som står i dag og i morgen kastes i ovnen, hvor meget snarere så ikke jer, I lidettroende?" Hvis den største Kunstner af alle gør dét perfekt og yndigt, som er i dag og i morgen kastes i ovnen, vil Han så ikke tage sig meget mere af de skabninger, som blev købt med Hans enbårne Søns blod?    
Vi er pilgrimme og fremmede på denne jord, idet vi venter på byen med de faste grundvolde, hvis bygmester og skaber er Gud. Den vej, vi rejser på, er smal og kræver selvfornægtelse og selvopofrelse. Vi møder prøvelser og konflikter. Men Gud har ikke efterladt os til at rejse uden hjælp. Smukke løfters blomster grænser op til vores vej til det himmelske Kana'an. De blomstrer hele vejen og giver deres rige duft ligesom blomsterne i haverne på denne jord.    
At fjerne Guds løfter fra ordet, ville være som at fjerne solen fra himlen. Så ville der ikke være noget til at gøre vores oplevelse glædelig. Gud har sat løfterne i hans ord for at lede os til at have tro på ham. I disse løfter trækker han evighedens forhæng til side og giver os et glimt af den langt større og evige herlighed, som venter den, der sejrer. Lad os da hvile i Gud. Lad os prise ham for at have givet os sådan en fantastisk åbenbaring af hans hensigter.    
På hele vores vej sender Gud os løfternes blomster for at forsøde vores rejse. Men mange nægter at samle disse blomster og vælger i stedet tornene og tidslerne. Ved hvert skridt græder og sørger de, når de kunne have glædet sig i Herren, fordi han har gjort vejen til himlen så dejlig.    
Når vi betragter Guds løfter, finder vi trøst og håb og glæde; for de taler ord om den Evige til os. For rigtigt at kunne værdsætte disse værdifulde løfter, burde vi studere dem omhyggeligt og undersøge detaljerne. Hvor meget glæde vi kunne bringe ind i livet, hvor meget godhed i vores karakterer, hvis bare vi ville gøre disse løfter til vores egne! Lad os tale om velsignelserne, der er strøet ud langs vores sti, idet vi rejser ad den himmelvendte vej. Når vi tænker på boligerne, som Kristus er i gang med at forberede til os, glemmer vi de ubetydelige irritationer, vi møder dag for dag. Vi synes at indånde det himmelske lands atmosfære, som vi er på vej i mod, og vi bliver beroliget og trøstet.    
Tro ikke, at du kan finde glæde i selvisk underholdning. De blomster, der samles på denne måde, vil snart visne og dø. Sand glæde findes kun i Herrens tjeneste. Vi skal finde trøst og håb i ham, som er verdens Lys. Vores glæde kommer ikke fra det, der er omkring os, men fra det, der er inden i os; ikke fra hvad vi har, men fra hvad vi er.    
Det er vores privilegie at synge Zions sange nu, at vende vores øjne til lyset, at bringe håb ind i vores egne hjerter og ind i andres hjerter. Gud ønsker, at vi skal samle på hans løfter, så vi må blive styrket og forfrisket. Lad os vende blikket væk fra forbandelsen og rette det mod den nåde, som så rigeligt er givet os. Gud vanæres, når vi er urolige og bekymrede. Sådan viser vi, at vi ikke stoler på ham, men på os selv.    
Dette liv vil give os meget solskin, hvis vi vil samle på blomsterne og lade tornene være. Trøst, opmuntring og støtte er blevet tilvejebragt for hvert livsvilkår og omstændighed. Ingen fristelse kommer til os, uden at Kristus har modstået den, ingen prøvelse uden at han har båret den. Han kender hver eneste af os ved navn. Når en byrde er lagt på os, står han os bi for at løfte den tungeste vægt. Han har givet os værdifulde løfter til at lette enhver byrde. Han forsikrer os om, at hans nåde er nok. I dag har vi hans hjælp. I morgen bliver vi måske sat i nye prøvende omstændigheder, men løftet står fast: "Som din dag, så skal din styrke være."    
Lad os fryde os over Guds kærlighed. Lad os prise ham, som har givet os så kongelige løfter. Lad disse løfter bevare vores hjerter i fuldkommen fred. Lad os ære Gud ved at flette mere af Jesus og himlen ind i vores liv. Jesus lever. Hans hånd leder os. Det nuværende liv er ikke den kristnes sommer, men vinter, og alligevel kan han hele tiden nyde solstrålerne fra Kristi retfærdighed. Han kan have den fred, "som overgår al forstand" i sit hjerte, tilmed den fred, som Kristus giver.  

26 06 1902 Youth Instructor Fremad og opad    
 Jeg ønsker, jeg kunde afmale det kristne livs skønhed. Begyndende ved livets morgen, behersket af naturens love og af gud, bevæger den kristne sig stadig fremad og opad, idet han daglig drager nærmere sit himmelske hjem hvor livets krone er henlagt til ham, og hvor han skal erholde et nyt navn, som ingen kender, uden den, som får det. Stadig forøges hans lykke, han vokser i hellighed og brugbarhed. For hvert år bliver fremgangen større end det foregående års.    
Gud har givet ungdommen en stige at gå opad en stige, der når fra jorden til himmelen. Oven over stigen er gud, og hvert trin af stigen oplyses af hans herligheds klare stråler. Han giver agt på dem, som stiger op ad stigen, og er rede til at sende hjælp, hvis nogen er ved at slippe grebet eller foden er ved at glide. Ja sig det med de mest opmuntrende ord, at ikke en eneste, som udholdende arbejder sig op ad stigen skal gå. Glip af det herlige indtog i den himmelske stad.     
Satan kommer med mange fristelser til de unge. Det er en kamp på liv og død om deres sjæle, og han lader ikke noget middel uprøvet for at forføre dem og ødelægge dem. Men gud lader dem ikke stå uden bistand i kampen mod fristeren. De har en hjælper, som har al magt. Langt stærkere end deres fjende er han, som i denne verden og med den menneskelige natur mødte og besejrede satan, idet han modstod enhver fristelse, der møder de unge i dag. Han er deres ældre broder. Han nærer en dyb og varm interesse for dem. Han våger stadig over dem, og han glæder sig, når de forsøger at behage ham. Når de beder, blander han sin retfærdigheds røgelse med deres bønner, og de opstiger da for gud som et behageligt offer. I hans styrke formår de unge at lide ondt som gode korsets stridsmænd. Styrket ved hans kraft er de i stand til at nå op til de høje idealer der er sat for dem. Ofret på Golgata er pantet på deres sejr.     
Guds menighed består af store kar og små kar. Gud forlanger ikke noget urimeligt. Han forventer ikke, at de små kar skal indeholde lige så meget som de store. Han venter at få igen i forhold til, hvad et menneske har, ikke til, hvad det ikke har. Gør dit bedste, og gud vil da antage dine bestræbelser. Tag fat på den pligt, der ligger dig nærmest, og udfør den med troskab så skal dit arbejde være helt antageligt for mesteren. Overse ikke i dit ønske om at udrette noget stort de små gøremål, som man venter, du skal udføre.     
Vogt dig for at forsømme bønnen i lønkammeret og studiet af guds ord. De er dine våben mod ham, som arbejder for at hindre dig i at gøre fremskridt på himmelvejen. Den første forsømmelse af bønnen og bibelstudiet gør den anden lettere. Første gang du modstår åndens kaldende stemme, bereder du vejen for næste gang, du modstår guds ånd. Således forhærdes hjertet og samvittigheden sløves.    
På den anden side vil enhver modstand mod fristelse gøre det lettere at stå imod. Enhver selvfornægtelse gør selvfornægtelse lettere. Enhver sejr vundet bereder vejen for en ny sejr. Enhver modstand mod fristelse; enhver selvfornægtelse, enhver triumf over synden, er en sæd, der er sået til evigt liv. Enhver uegennyttig handling giver det åndelige liv ny styrke. Ingen kan stræbe efter at blive lig kristus uden at vokse sig mere ædel og sand.     
Herren vil anerkende enhver bestræbelse, du gør for at nå det ideal han har sat for dig. Hvis du gør et fejltrin, og du bliver forledt til synd, så skal du ikke mene, at du ikke kan bede, at du ikke er værdig til at træde frem for gud. Mine børn! Dette skriver, jeg til eder, for at i ikke skal synde. Og dersom nogen synder, har vi en talsmand hos faderen, Jesus Kristus, den retfærdige. Med udstrakte arme venter han på at byde den forlorne søn velkommen. Gå til ham og fortæl ham om dine fejl og overtrædelser. Bed ham om at styrke dig til nye bestræbelser. Han vil aldrig skuffe dig, aldrig svigte din tillid.    
Du vil møde prøver. På den måde vil herren slibe kanterne af din karakter af. Knur ikke. Du gør prøven hårdere ved græmmelser. Ær gud ved at overgive dig til ham med glæde. Udhold prøven med tålmodighed. Bevar guds kærlighed i dit hjerte, selv om der skulle ske dig uret. Den som vil elske livet og se gode dage, skal holde sin tunge fra ondt og sine læber fra at tale svig, han vende sig fra ondt og gøre godt; han søge fred og jage efter den! Thi herrens øjne er over de retfærdige, og hans øren til deres bøn."       " Vogt dig for fortvivlede skridt. Om du venter til i morgen, vil selv den mørkeste dag være forbi.     
"I rolighed og tillid skal jeres styrke være. Kristus kender styrken af jeres fristelser, og hvad evne i har til at stå imod. Hans hånd er altid udrakt i øm medfølelse med ethvert lidende barn. Til den fristede og mismodige siger han. Barn! Jeg har lidt for dig, jeg har givet mit liv for dig; kan du ikke stole på mig? Som din dag er, skal din styrke være ."     
Vælt din vej på herren, stol på ham, så griber han ind. . . Han vil være for dig som en vældig klippes skygge i tørstende land. Han siger: kom hid til mig. . . Og jeg vil give jer hvile, en hvile, som verden hverken kan give eller borttage.. . .     
Ord kan ikke beskrive den fred og glæde som den ejer, der tager gud på hans ord. Prøver forstyrrer ham ikke, ringeagt piner ham ikke. Hans eget jeg er korsfæstet. Om end hans pligter dag for dag bliver mere prøvende, hans fristelser sværere og hans modgang alvorligere, så vakler han dog ikke; han erholder en styrke, der svarer til hans behov.<br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

24 07 1902 Youth Instructor Ransag skrifterne    
 Dette er ordet som kommer til os fra Kristus. Var det absolut nødvendigt for os at ransage fædrene, vile han have fortalt os at gøre dette. Men fædrene taler slet ikke om den samme ting. Hvilke af dem skal vi vælge som en vejleder? Vi har ikke brug for at stole på en sådan usikkerhed. Vi forbigår fædrene for at lære af Gud ud fra hans ord. Dette er det evige liv, at kende Gud. O, hvor taknemmelig bør vi ikke være for at bibelen er Guds inspirerede ord. Gamle hellige mænd nedskrev dette ord idet de blev bevæget af Ånden.    
De kommentarer der er nedskrevet om ordet stemmer ikke helt overens. Gud beder os at ikke blive vejledt af dem. Det er hans ord som vi skal behandle. Alle kan ransage dette ord for sig selv, vidende at læren i denne dyrebare bog er uforanderlig. Menneskers meninger er forskellige, men Bibelen siger altid den samme ting. Guds ord er fra evighed af til evighed.    
Gud efterlader ikke sit ord bevares i menneskers hukommelse, og gå i arv fra slægt til slægt ved mundlig overlevering og traditionel udfoldelse. Havde han gjort dette, ville ordet gradvist være tilføjet noget af mennesker, og vi skulle have bedt om at få menneskers lære. Lad os takke Gud for hans skrevne ord.    
Bibelen blev ikke kun givet prædikanter og lærte mænd. Fattige mænd behøver den lige så meget, som rige mænd, de ulærte lige så meget som lærte. Enhver person, ung såvel som gammel, bør læse Bibelen for sig selv. Vær ikke afhængig af at prædikanten læser den for dig. Bibelen er Guds ord til <i>dig</i>. Og Kristus har gjort sit ord så tydeligt at ingen behøver at snuble når han læser ordet. Lad den ydmyge husmand læse og forstå ordet, fra den viseste Lærer som verden nogen sinde har kendt; for blandt konger, guvanørere, statsmænd, og verdens mest uddannede mænd, er der ingen større end ham.    
I ransager skrifterne, fordi i mener i dem at have et evigt liv. At ransage betyder at lede omhyggeligt efter noget, som er blevet tabt. Ransag efter Guds ords skjulte skatte. Du har ikke råd til at være uden dem studér de vanskelige skriftsteder, sammenlign vers med vers, og du vil finde, at det ene skriftsted er nøglen til forståelse af det andet.    
 "De, som under bøn til Gud studerer skriften, bliver klogere, end de var før, efter hver ransagning. Nogle af deres vanskeligheder løses, thi den Helligånd har udført det arbejde, som omtales i joh 14. Kap. "talsmanden, den Helligånd, som faderen vil sende i mit navn, han skal lære jer alle ting og minde jer om alle ting, som jeg har sagt eder."    
Man får ikke noget, der er værd at eje, uden alvorlige udholdende bestræbelser. I forretningslivet er det sådan, at kun de, der har vilje til at handle, ser gode resultater, uden alvorlig anstrengelse kan vi ikke forvente at erholde kundskab om åndelige. Ting. De, som får fat på sandhedens juveler, må grave efter dem, ligesom man graver efter de kostbare metalårer der er skjult i jorden.    
De, der arbejder med ligegyldighed og halvhjertet, vil aldrig få fremgang. Ung og gammel bør læse Guds ord; og de bør ikke alene læse det, men studere det med dybeste alvor, idet de beder, tror og ransager. På den måde vil de finde den skjulte skat; thi Herren vil oplade deres forstand.    
Når du begynder på studiet af ordet, bør du lægge dine forudfattede meninger og dine nedarvede såvel som opelskede ideer fra dig. Du vil aldrig nå frem til sandheden, dersom du studerer skriften for at få stadfæstet dine egne ideer. Efterlad disse uden for døren, når du med et bodfærdigt hjerte går ind for at høre, hvad Herren har at sige til dig. Når den ydmyge søger efter sandheden sidder ved Kristi fødder og lærer af ham, vil ordet give ham en klar forståelse. Til dem, der er for kloge i deres eget omdømme til at læse bibelen, siger Kristus: i må af hjertet blive ydmyge og små, dersom i ønsker at blive vise til salighed.    
Læs ikke ordet i lyset af tidligere meninger, men ransag omhyggeligt og under bøn med et sind, der er frigjort for fordom. Om du, medens du læser, får en ny overbevisning, og du indser, at den opfattelse, du tidligere nærede, ikke er i overensstemmelse med ordet, så forsøg ikke på at få ordet til at passe med dine meninger. Lad dine meninger passe med ordet. Tillad ikke det, du før har troet eller praktiseret, at kontrollere din forståelse. Luk dit sinds øjne op og se underfulde ting i Guds lov. Bliv klar over, hvad der står skrevet, og sæt da dine fødder fast på den evige klippe.    
Vor frelse beror på vor kundskab om Guds vilje, som den fremholdes i hans ord. Hold aldrig op med at bede om og ransage efter at få sandheden. Det er nødvendigt at lære at kende din pligt. Du må vide, hvad du skal gøre for at blive frelst. Og det er Guds vilje, at du skal kende, hvad han har sagt til dig. Men du må udøve tro. Når du ransager skrifterne, må du tro, at Gud er til, og at han bliver deres belønner, som søger ham.    
O, ransag bibelen med et hjerte, der hungrer efter åndelig føde. Grav i ordet, som en minearbejder graver i jorden for at finde guldårer. Opgiv ikke din søgen, før du har lært at kende dit forhold til Gud og hans vilje med dig.  

09 10 1902 Youth Instructor Hvad skal vi læse?    
 Uddannelse er kun en beredelse af de fysiske, intellektuelle og åndelige kræfter for den bedst mulige udførelse af alle livets pligter. Evnen til at holde ud såvel som hjernens styrke og aktivitet slappes eller forøges i samme forhold som de benyttes. Sindet bør trænes så at alle dets kræfter bliver symmetrisk udviklet.    
Mange unge er ivrige efter bøger. De vil læse alt, hvad de kan få fat på. Lad dem give agt på, hvad de læser så vel som, hvad de hører. Jeg er blevet undervist om, at de er i den største fare for at blive fordærvede ved upassende læsning. Satan har tusinde måder at ødelægge de unges sind på. De er ikke trygge et øjeblik, når de ikke er på vagt. De må også sætte vagt for sind og tanker, om de ikke skal blive narret af fjendens fristelser.    
Satan ved, at sindet i høj grad påvirkes af det, hvormed det næres. Han søger derfor at lede både de unge og folk i en mere moden alder til at læse romaner, noveller og anden litteratur. De, der læser sådan litteratur bliver uskikket til de pligter, der ligger for dem. De lever et uvirkeligt liv og har ikke nogen lyst til at ransage skriften for at blive næret af den himmelske manna. Sindet, som skulle styrkes, bliver svækket og taber sin evne til at studere de store sandheder, som vedrører missionen og kristi gerning sandheder, der vilde befæste sindet, vække indbildningskraften og fremkalde et stærkt alvorligt ønske om at sejre, ligesom kristus sejrede.    
Om en stor del af de bøger, der udgives, kunde blive flammernes rov, vilde det standse en plage, som udøver et forfærdeligt værk på sind og hjerte. Kærlighedshistorier, frivole og ophidsende beretninger og selv den slags bøger, som kaldes religiøse noveller bøger, hvori forfatteren indfletter en moralsk lærdom i sin historie er til forbandelse for læserne. Religiøse udtryk kan man finde brugt her og der hele bogen igennem, men i de fleste tilfælde er satan iklædt en engels kappe bare for desto bedre at kunne narre og bedrage. Ingen er så stadfæstet i de rette principper og ingen så hævet over fristelser, at de trygt kan læse den slags historier.    
De, som læser romanlitteratur, giver sig hen til et onde, som ødelægger al åndelighed og fordunkler den hellige skrifts skønhed. Det skaber en usund ophidselse, indbildningskraften bliver sygelig sindet bliver uskikket til nyttig virksomhed, bønnen forsømmes, og evnen til åndeligt arbejde nedsættes.    
Gud har betroet mange af vore unge gode evner, men alt for ofte er disse blevet svækket og deres sind blevet besværet, så at de i årevis ikke er vokset i nåde eller i kundskab om vor tro, alt på grund af deres uforstandige valg af læsestof. De, der venter, at herren snart skal komme igen, og ser hen til den vidunderlige forvandling, da dette dødelige skal iføres udødelighed, burde i denne prøvetid stå på et højere plan.    
Mine kære unge venner! Giv agt på de erfaringer, i selv har gjort vedrørende ophidsende historier. Kan i efter sådan læsning åbne bibelen og med interesse studere livets ord? Finder i ikke, at guds bog er uinteressant? Kærlighedshistoriens charme hviler over sindet og ødelægger dets sunde sans, ja gør det umuligt for jer at fæste opmærksomheden ved de vigtige, alvorlige sandheder, som gælder jeres evige vel.    
Sig resolut farvel til alt det usle læsestof. Det vil ikke styrke jeres åndelighed, men det vil give sindet en påvirkning, der fordærver indbildningskraften og får jer til at synes mindre godt om jesus og ikke tænke så meget på hans dyrebare lærdomme. Hold borte fra sindet alt, som vil lede det i en dårlig retning. Bebyrd det ikke med dårlige historier, som ikke forøger de mentale evner med ny styrke. Tankerne vil blive af samme beskaffenhed som den føde, hvormed man nærer sindet.    
Et menneskes religiøse erfaring vil svare til karakteren af de bøger, det vælger at læse i sine fristunder. Hvis ungdommen skal have et sundt sind og sunde religiøse principper må den leve i samfund med gud gennem hans ord. Idet bibelen udpeger frelsens vej gennem kristus, er den vor fører til et højere og bedre liv. Den indeholder de mest interessante og lærerige beretninger og biografier, som nogen sinde er skrevet. De som ikke ved læsning af romaner har fået en forvent indbildningskraft, vil erfare at bibelen er den mest interessante af alle bøger.    
Bibelen er bøgernes bog. Dersom i elsker guds ord og, når i har anledning, ransager det for at komme i besiddelse af dets rige skatte og blive dygtiggjorte til al god gerning så kan i være forvissede om, at jesus vil drage jer til sig. Men det er ikke nok at læse skriften på en overfladisk måde uden at forsøge at fatte Kristi lærdomme for at komme i harmoni med hans fordringer. Der er skatte i guds ord som man kun kan opdage ved at grave dybt ned i sandhedens mine.    
Det kødelige sind modstår sandheden, men en sjæl, som omvender sig, gennemgår en vidunderlig forandring. Den bog, der før var utiltalende, fordi den åbenbarede sandheder, der var hårde for syndere at høre på, bliver nu sjælens føde, livets trøst og fryd. Retfærdighedens sol oplyser de hellige blade og den helligånd taler gennem dem til sjælen.....    
Må de, der har opelsket lyst til let læsning nu vende opmærksomheden mod profetiens stadfæstede ord. Tag eders bibler og begynd at studere med ny interesse det gamle og det nye testamentes hellige beretninger. Jo oftere og jo omhyggeligere i studerer bibelen, jo skønnere vil den blive for eder, og jo mindre lyst vil i få til let læsning. Knyt den dyrebare bog til jeres hjerter. Den vil vise sig at være en ven og en fører for jer.<br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

09 07 1903 Youth Instructor Lektier fra Daniels liv - VI Mådeholdenhedens belønning    
 Daniel og hans medbrødre holdt under deres treårige uddannelse fast ved, hvad de havde lært angående afholdenhed de viste stadig lydighed mod Gud og forstod deres afhængighed af hans kraft. Da tiden kom, da deres evner og kundskaber skulle prøves af kongen, blev de eksamineret sammen med andre unge mænd, som skulle indtræde i rigets tjeneste. Men blandt dem alle blev ingen fundet som Daniel, Hananja, Misjael og Azarja. Deres skarpe tankegang, deres udsøgte og korrekte sprog, deres omfattende kundskaber, vidnede om deres mentale evners usvækkede styrke. Derfor stod de for kongen. Og i alle sager der krævede visdom og indsigt, og om hvilke kongen spurgte dem, fandt han dem ti gange at overgå alle de spåmænd og besværgere, som vare i hele hans rige.    
Gud belønner altid det rette. Den mest lovende ungdom fra alle de lande, den store sejrherre havde underkastet sig, var blevet samlet i babylon, men ingen af dem kunde stå mål med de hebraiske fanger. Den ranke skikkelse, den faste, elastiske gang, det åbne ansigt, de usløvede sanser, den ubesmittede ånde alt dette var det ækelhedens stempel, som naturen ærer dem med, der er lydige mod dens love.    
Vi gør vel i at overveje den lærdom, vi her er stillet overfor. Streng lydighed over for bibelens krav vil bringe en velsignelse både til legeme og sjæl. Åndens frugter er ikke alene kærlighed, glæde og fred men også afholdenhed. Det bliver pålagt os ikke at besmitte vore legemer, for de er den Helligånds templer.    
De hebraiske fanger var mænd, der havde de samme lyster, som vi har. Midt i Babylons overdådige hoffers forførende indflydelse stod de dog fast. Vore dages unge er omgivet af fristelser, der leder til at give efter for selvet. I .særdeleshed i vore store byer bliver enhver form for sanselig tilfredsstillelse gjort let og indbydende. De, der ligesom Daniel afslår at besmitte sig, vil høste den belønning mådeholdne vaner giver. Med deres større fysiske kraft og forøgede udholdenhed har de en bank med indskud, som de kan hæve i påkommende tilfælde.    
De rette fysiske vaner fremmer åndelig overlegenhed. Intellektuel kraft, fysisk styrke og livets længde afhænger af uforanderlige love. Naturens Gud vil ikke gribe ind for at bevare menneskene fra følgerne af at overtræde naturens krav. Den, som kæmper for at blive sejrvinder, må være afholdende i alle ting. Daniels klare tankegang og faste forsætter, hans evne til at erhverve kundskab og hans kraft til at modstå fristelse skyldtes i høj grad hans jævne levevis i forbindelse med et liv i bøn.    
Der er megen lødig sandhed i ordsproget: enhver er sin egen lykkes smed. Mens forældre er ansvarlige for karakterens stempel, såvel som for uddannelsen og opdragelsen af deres sønner og døtre, er det dog sandt, at vor stilling og vor brugbarhed i verden for en stor del afhænger af vor egen handlemåde.    
Daniel og hans medbrødre nød fordelene af, at de var blevet korrekt opdraget og undervist i de unge år, men disse fortrin alene ville ikke have gjort dem til det, de blev. Tiden kom, da de måtte handle selvstændigt, da deres fremtid afhang af deres egne handlinger. Da var det, de bestemte at være tro mod den undervisning, de havde fået i barndommen. Den gudsfrygt, som er visdoms begyndelse, var grundvolden til deres storhed.    
Beretningen om Daniel og hans unge medbrødre er blevet optegnet på det inspirerede ords sider til gavn for alle senere tiders ungdom. Gennem beretningen om deres troskab mod afholdenhedens principper taler Gud i dag til unge mænd og unge kvinder og byder dem samle de dyrebare stråler af lys, som han har givet angående emnet om kristelig afholdenhed, og stille sig i det rette forhold til sundhedens love.    
Nu behøves der mænd, der ligesom Daniel vil og tør handle. Et rent hjerte og en stærk, uforfærdet handlekraft trænger verden til i dag, Gud bestemte at mennesket stadig skulle udvikle sig og daglig nå længere frem mod fuldkommenhed. Han vil hjælpe os, hvis vi søger at hjælpe os selv. Vort håb om lykke i to verdener afhænger af vor udvikling i den ene. På ethvert punkt burde vi være på vagt mod den første fristelse til umådeholdenhed.    
Kære unge! Gud kalder jer til at udføre et arbejde, som i ved hans nåde kan udføre. Fremstil jeres legemer som et levende helligt, Gud velbehageligt offer; dette er jeres fornuftige gudsdyrkelse. Fremstil jer i den af Gud givne mandighed og nobel kvindelighed. Vis renhed i smag begær og vaner, som tåler sammenligning med Daniels. Gud vil belønne jer med rolige nerver, en klar hjerne en usvækket dømmekraft og hurtig opfattelsesevne. Den ungdom af i dag, hvis principper er faste og urokkelige, vil blive velsignet med sundhed på legeme, sjæl og sind.<br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

20 08 1903 Youth Instructor Lektier fra Daniels liv, del IX, Alvor i målsætningen    
 Vi læser at Daniel <i>"satte sig for" af hjertet</i>, så han ikke skulle spise af læggerierne fra kongens bord, eller drikke af hans vine. Denne målsætning var ikke dannet uden passende reflektion og bøn, og når hans standpunkt var blevet taget, kunne han ikke flyttes derfra.    
Daniels venner, satte sig også resolute for at vælge det reelle, sande og nyttige, fremfor give efter for appetitten og stoltheden et øjeblik. De besluttede sig for at deres Gudsgivene talenter ikke skulle forvanskes eller svækkes af selvisk udsvævelse. De havde ærbødighed for deres egen mandom. De holdt deres øjne fast fæstnet på det gode som de ønskede at udrette. De besluttede sig for at gore alt i deres kraft for at sætte sig selv i ret forhold til Gud, og Herren var ikke ligeglad med deres udholdene og alvorlige anstrengelser.    
Da de fire unge hebræere fik deres uddannelse ved kongens hof i Babylon følte de ikke, at herrens velsignelse skulle træde i stedet for de prøvende anstrengelser, der blev krævet af dem. De var flittige i deres studier, thi de forstod, at ved Guds nåde afhang deres skæbne af deres egen vilje og handling. De måtte sætte al deres dygtighed ind i arbejdet og ved en fuld og hel anvendelse af deres evner skulle de bringe mest muligt ud af deres anledninger til studium og arbejde.    
Medens disse unge mennesker arbejdede på deres egen frelse, arbejdede Gud i dem til at ville og virke efter hans velbehag. Her er fremsat for os betingelserne for fremgang. For at Guds nåde kan komme os til nytte, må vi gøre vor del. Herren har ikke til hensigt at udføre for os hverken det at ville eller virke. Han giver sin nåde til at virke i os at ville og at udrette, men aldrig sådan at den skal træde i stedet for vore bestræbelser. Vore sjæle skal vækkes til forståelse af samarbejdets betydning. Den Helligånd virker i os, for at få os til at arbejde på vor egen frelse. Det er den praktiske lektie, den Helligånd søger at lære os. Gud er den, som virker i jer både at ville og virke, efter sit velbehag.    
Herren vil samarbejde med alle, som alvorligt stræber efter at være tro i hans tjeneste ligesom han samarbejdede med Daniel og hans tre kammerater. At eje fine mentale egenskaber og en høj moralsk karakter er ikke tilfældigheder. Gud giver anledninger; fremgang beror på den brug, man gør af disse. Når forsynet baner vej for os, må vi hurtigt opfatte dette og med iver benytte os af det. Der er mange, som kunde blive mægtige mænd, dersom de, ligesom Daniel, vilde stole på Gud med hensyn til at få kraft til at sejre og hjælp og dygtighed til at udføre deres arbejde.    
Jeg siger til alle jer unge: vær trofaste. Lad hjertet være med i jeres arbejde. Efterlign ikke dem, der er lade, og hvis tjeneste er delt. Handlinger, der udføres ofte danner vaner; vaner danner karakter. Udfør tålmodigt de små pligter i livet. Så længe i undervurderer betydningen af de små pligter, til jeres karakterbygning være utilfredsstillende. I den almægtiges øjne er enhver pligt vigtig. Herren har sagt: den som er tro i det mindste, er også tro i meget. I en sand kistens liv er der ikke noget, som er uvæsentligt.    
Mange, som bekender sig til at være kristne, arbejder på tværs af Gud. Mange venter på, at der skal blive dem betroet et stort værk. Daglig lader de anledninger gå tabt til at vise deres troskab mod Gud. Hver dag er der små pligter, som de ikke synes er interessante nok til at udføre af hele hjertet, og som de derfor forsømmer, medens de venter på et eller andet stort værk som kan lægge beslag på de store talenter, de mener sig i besiddelse af; deres liv svinder hen i forventning om opfyldelsen af deres ærgerrige længsler.    
Mine kære unge venner, udfør det arbejde, der ligger nærmest for hånden. Tag fat på noget mere enkelt og ligefremt, som ligger inden for jeres rækkevidde. Læg sjæl og hjerte ind i udførelsen af det arbejde. Tving jeres tanker til på forstandig måde at beskæftige sig med de ting, som i kan udføre i hjemmet. Således vil i blive skikkede til større foretagender. Kom i hu, hvad der er skrevet om kong Ezekias: alt, hvad han tog fat på. . . Det gjorde han af hele sit hjerte, og det lykkedes for ham.    
Det er en stor velsignelse at eje evnen til at samle tankerne om den gerning, man har for sig. Gudfrygtig ungdom bør stræbe efter at udføre deres pligter med omtanke og gøre deres allerbedste, idet sindet udelt dvæler ved deres forehavende. De bør forstå, hvad der er deres forhåndenværende pligter, og så udføre dem uden at lade sindet fare hid og did, men samle sig om det, der ligger for. Den slags mental øvelse er nyttig for hele livet. De, der lærer at samle deres tanker om det, de har for sig, hvor småt det end må synes at være, vil blive til nytte i verden.    
Kære unge, vær alvorlige og hold ud. Bind op om jeres sinds lænder. Stå som Daniel, den trofaste hebræer, som satte sig for i sit hjerte at være tro til Gud. Må i ikke skuffe jeres forældre og venner. Og der er også en anden i bør tænke på. Skuf ikke ham, der elskede jer så højt at han gav sit liv for at gøre det muligt for jer at blive Guds medarbejdere.    
Ønsket om at ære Gud skulle stå for os som det ædleste af alle motiver. Det burde lede os til den største anstrengelse for at gøre mest muligt ud af de privilegier og anledninger, der skaffes os. Det skulle lede os til at holde hjerne, ben og nerver i den bedst mulige sundhedstilstand, så at vor fysiske styrke og vor åndsklarhed måtte gøre os til trofaste husholdere. Hvis egenkærlige interesser får lov til at gøre sig gældende hos os, vil de forkrøble sindet og gøre hjertet hårdt; hvis de får lov til at beherske os, vil de ødelægge moralen. Og så kommer skuffelser .....    
Sand fremgang gives mænd og kvinder af den Gud, som gav Daniel fremgang. Han, som læste Daniels hjerte, så med glæde, hvilke rene motiver, der gjorde sig gældende hos denne hans unge tjener, han så, at han var fast besluttet på at ære Gud. De som i deres liv opfylder Guds hensigt, må anstrenge sig samvittighedsfuldt for og hengive sig alvorligt til nøje at udføre, hvad som helst Gud betror dem at gøre.    
Kære læser, vil du ikke bestemme dig for at være som Daniel, - en loyal, standhaftig tjener for herrenes Herre? Daniels Gud virker mægtigt for enhver, som søger at kende og gøre hans vilje. Ved at tildele hans Ånd, styrker han enhver målsætning, enhver ædel beslutning.<br><b>Mrs. E. G. White.</b>  

24 11 1903 Youth Instructor Lektier fra Daniels liv, del XV - Sand visdom   
 De profetiske begivenheder der fortælles om i Nebukadnezzars drøm, fik konsekvenser for ham, men drømmen kom fra ham for at de kloge mænd ikke skulle fortolke noget forkert. De lektier der kom af drømmen blev givet af Gud til dem som liver i vor tid. At de kloge mænd ikke kunne fortælle drømmen er en illustration på begrænsningerne hos nutidens kloge mænd, som, ikke med visdom og skarpsindighed fra den Allerhøjste, ikke er i stand til at forstå profetierne. Selvom han er oplært i verdens traditioner, kan det menneske der ikke lytter hog hører på hvad Herren siger i sit ord, og som ikke åbner sit hjerte for at modtage dette ord, så han kan give det til andre, så er han ikke en repræsentant for himlens Gud. Ikke mange af jordens store og lærte mennesker vil tage gladeligt imod sandheden om evigt liv, skønt sandheden vil proklameres for dem alle.    
Unge mænd og unge kvinder kan opnå den højeste verdslige uddannelse og dog være uvidende om de første principper, som ville gøre dem til borgere i Guds rige. Menneskelig lærdom kan ikke gøre nogen skikket til det himmelske rige. De er ikke blevet indbyggere i Guds rige ved former og ceremonier eller ved langt bogstudium. Dette er det evige liv, at de kender dig, den eneste sande Gud, og den, du udsendte, Jesus Kristus.    
Vi trænger til at studere det gamle og det nye testamentes skrifter daglig. Kundskaben om Gud og Guds visdom bliver åbenbaret for den, der til stadighed lader sig undervise om hans veje og gerninger. Bibelen skal være vort, lys, vor læremester. Når ungdommen lærer at tro, at Gud sender fra himlen den dug og regn og det solskin, der får planterne til at vokse, når de forstår, at alle velsignelser kommer fra ham, og at vi skylder ham tak og pris, vil de blive ledet til at anerkende Gud på alle deres veje og med troskab fuldføre deres pligter fra dag til dag Gud vil være i alle deres tanker. Så kan de stole på ham til i morgen, og undgå belastningen bekynringer som bringer ulykke ind i så manges liv. "Søg først Guds rige, og hans retfærdighed; og alt det andet skal gives jer i tilgift.    
Der er mange unge mennesker, der, når de taler om videnskab, er klogere end det, der er skrevet. De prøver at forklare Guds veje og Guds værk ved noget, der svarer til deres begrænsede indsigt; men de tager meget fejl. Sand videnskab og Guds inspirerede ord er i fuldkommen harmoni. Falsk videnskab har ikke noget med Gud at gøre. Det er simpelt hen uvidenhed, som søger at blæse sig op til noget stort.    
Et af de største onder, som har ledsaget diskussionen om kundskab, den videnskabelige undersøgelse, er at de, som tager del i disse undersøgelser, for ofte taber den rene og uforfalskede religions guddommelige karakter af syne. Denne verdens vismænd har forsøgt efter videnskabelige principper at forklare Guds ånds virken på hjertet. Det mindste skridt i denne retning vil lede sindet ind i skepticismens labyrint. Bibelens religion er ganske enkelt gudfrygtighedens hemmelighed; intet menneskeligt sind kan til fulde forstå den, og den er ganske ufattelig for det uigenfødte hjerte.    
Ungdommen vil ikke blive indskrænket eller udygtig ved at vie sig til Guds tjeneste. For mange betyder uddannelsen kun en boglig viden; men Herrens frygt er visdoms begyndelse. Det yngste barn, som elsker og frygter Gud, er større i hans øjne end den mest talentfulde og lærde mand som forsømmer sin personlige frelse. De unge, som vier deres hjerter og liv til Gud, sætter sig i forbindelse med kilden til al visdom og fuldkommenhed    
Hvis de unge kun vil lære af deres himmelske lærer, som Daniel gjorde, vil de selv forstå, at Guds frygt virkelig er visdoms begyndelse. Når de således har lagt en fast grundvold kan de ligesom Daniel få det bedste udbytte af ethvert privilegium og enhver anledning og de kan nå en hvilken som helst højde i intellektuel udvikling. Når de har viet sig til Gud og har hans nådes beskyttelse og Helligåndens livgivende indflydelse, vil de eje dybere intellektuel kraft end verdens børn.    
At studere videnskab ved hjælp af den fortolkning som mennesker har givet, er at opnå en falsk uddannelse. At lære Gud at kende og Jesus Kristus som han har udsendt, er at kende bibelens videnskab. De rene af hjertet ser Gud i ethvert forsyn, i enhver gren af sand uddannelse. De anerkender straks lyset, der stråler ud fra Guds trone. Der er knyttet forbindelser fra himlen med dem, der vil modtage de første stråler af åndelig kundskab.    
Eleverne i vore skoler bør betragte kundskaben om Gud som noget, der står over alt andet. Kun ved at granske skrifterne kan denne kundskab opnås. Thi korsets ord er vel for dem, som fortabes, en dårskab, men for dem, som frelses, for os er det en Guds kraft. Thi der er skrevet: jeg vil lægge de vises visdom øde, og de forstandiges forstand vil jeg gøre til intet. . . Thi Guds dårskab er visere end menneskene, og Guds svaghed er stærkere end menneskene.. . . Men ud af ham er i, i Kristus Jesus, som blev os visdom fra Gud, både retfærdighed, helliggørelse og forløsning; for at, som der er skrevet: den, som roser sig, rose sig af Herren!<br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

29 03 1904 Youth Instructor Sangens kraft   
 Lovsangens melodi er himlens atmosfære, og når himlen kommer i berøring med jorden, er der musik og sang, og der "skal findes fryd og glæde, lovsang og strengespil."    
Over den ny skabte jord, som den ligger, skøn og uplettet, under Guds smil, "jubled morgenstjernerne til hobe, og alle gudssønner råbte af glæde." Så menneskehjerter, i sympati med himlen, har givet gensvar på Guds godhed i lovsangstoner. Mange af begivenhederne i menneskenes historie er blevet forbundet med hellig sang.    
Sangenes historie beskrevet i bibelen peger fuldt ud hen på musikkens og sangens gavn og nyttighed. Ofte forvanskes musik til at tjene onde formål, derved bliver den en af de største forlokkelser til fristelser. Men bruges den rigtigt, er den en dyrebar gave fra Gud, indrettet til at opløfte tankerne til højere og ædle temaer, til at inspirere og ophøje sjælen. Da Israels børn rejste gennem ørknen, blev deres vej opmuntret med musikken af hellig sang, så Gud pålagde sine børn at glædes i deres pilgrimliv i dag. Der skal ikke mere til at fæstne hans ord i hukommelsen, end at gentage dem i sang. Og en sådan sang har en forunderlig kraft. Den har kraft til at undertrykke en grov og ukultiveret natur; kraft til at opildne tankerne og vække sympati, og fremme handlingsharmoni, og forjage tungsindighed og varsle det som ødelægger modet og svækker anstrengelserne.    
Det er en af de mere effektive midler til at indprente hjertet med åndelig sandhed. Hvor ofte erindres den hårdt pressede og fortvivlede menneskesjæl med nogle af Guds ord - fra de længst glemte sange fra barndommen af, - og fristelser mister deres magt, og andre sjæle indgydes mod og glæde derved!    
Man bør aldrig se bort fra at sangen har værdi som middel til uddannelse. Lad der være sang i hjemmet, sange som er livlige og rene, og der vil der ikke være så mange kritiske ord, og mere munterhed, håb og glæde. Lad der være sang i skolerne, og eleverne vil drages nærmere til Gud, til deres lærere, og til hinanden.    
I den religiøse gudstjeneste, er sang lige så meget tilbedelse som bøn er. Faktisk er mange sange en bøn. Hvis barnet lærer at se dette, vil det tænke mere over betydningen af de ord barnet synger, og vil være mere modtagelig for deres kraft.    
Idet vor Genløser fører os tærsklen til det Uendelige, opflammet med Guds herlighed, må vi gribe lovsangens taksigelsenstemaer fra det himmelske kor, der står samlet omkring tronen, og som ekko fra englenes sang vækkes vore jordiske hjem, hjerter vil drages nærmere til himmelske de himmelske sangere. Himmelens fællesskab begynder på jorden. Her lærer vi dens grundtone. <br>Mrs. E. G. White.  

01 01 1907 Youth Instructor De unges privilegier og anledninger. Skrevet til de unges dag   
 Jeg har skrevet til jer, mine børn, fordi I kender Faderen. Jeg har skrevet til jer, I fædre, fordi I kender ham, som er fra begyndelsen. Jeg skriver til jer, I unge, fordi I er stærke, og Guds ord bliver i jer, og I har sejret over den Onde. Elsk ikke verden, ej heller det, der er i verden! Hvis nogen elsker verden, så er Faderens kærlighed ikke i ham. Thi alt det, der er i verden, kødets lyst og øjnenes lyst og pral med jordisk gods, er ikke af Faderen, men af verden. Og verden forgår og dens lyst; men den, der gør Guds vilje, bliver til evig, tid."    
Denne formaning er specielt rettet til de unge. Deres ungdom undskyldte dem ikke fra ansvar. De er stærke, og ikke nedtyngede med bekymringer og med årenes vægt; deres hengivenhed er brændende, og hvis de drager dem ud af verden, og sætter dem på Kristus og himlen, gør Guds vilje, vil de få et håb til bedre liv, som er vedvarende, og vil til sidst krones med herlighed, ære og evigt liv.    
Det er en urovækkende kendsgerning, at kærlighed til verden er fremherskende i de unges sind, når man betragter dem som en helhed. Mange opfører sig, som om de dyrebare nådetimer vi ejer, medens nådens dør endnu er åben, var een stor forlystelsesdag, og som om de var her i verden bare for at more sig og føle sig tilfreds med en stadig række af ophidselser. De finder deres fornøjelse i verden og i de ting, der hører verden til, og de er fremmede for faderen og hans ånds nåde. De er ikke forsigtige i deres tale, og de synes at glemme, at af deres ord skal de blive retfærdiggjorte eller fordømte. Gud vanæres ved deres frivole og tomme, forfægte tale og latter, der karakteriserer livet hos mange af vore unge.    
Jeg har set Satan som en listig, og snu fjende, opsat på at lede de unge til at følge en handlingsvej der er helt i modsætning til det Gud billiger. Fjenden ved godt at der ikke er nogen klasse som kan gøre lige så meget godt som unge mænd og unge kvinder helliget til Guds tjeneste kan gøre. Satan anstrenger sig særlig for at lede dem til at finde lykke i verdslige fornøjelser, og at retfærdiggøre sig ved at forsøge på at vise, at disse fornøjelser er uskyldige og uskadelige, ja endogså gode for sundheden. Han fremstiller helligelsens sti som besværlig, medens de verdslige fornøjelsers stier er bestrøet med blomster. Han fremstiller for de unge verden og dens fornøjelser i falske og flatterende farver, men jordens forlystelser vil snart slutte, og det, vi sår, må vi også høste. Er vore personlige egenskaber, vor dygtighed eller vore talenter for værdifulde til at blive viet gud, vor tilværelses ophav, ham som våger over os hver en stund? Er vore egenskaber for dyrebare til at blive helliget Gud?    
Ungdommen påstår ofte, at de behøver noget, som kan oplive dem og lette sindet. Den kristnes håb er netop, hvad vi behøver. Religion viser sig at være for dem, som tror, en trøstermand, en sikker leder til lykkens sande kilde. Den unge bør studere guds ord og hengive sig til overvejelser og bøn. De vil finde, at de kan ikke benytte deres fritid til noget bedre. Visdommens veje er behagelige veje og alle dens stier er fred.    
Paulus skriver til Titus: forman ligeledes de unge mænd til at være sindige, idet du i alle måder viser dig selv som et forbillede på gode gerninger og i læren viser ufordærvethed, ærbarhed, sund ulastelig tale for at modstanderen må blive til skamme, når han intet ondt har at sige om os.    
Jeg beder indtrængende de unge for deres sjæls skyld at give agt på apostelens formaning. Alle disse nådige undervisninger, advarsler og tilrettevisninger vil enten blive en livsens lugt til liv eller en dødsens lugt til død.    
De unge er ganske naturligt tilbøjelige til at føle, at man ikke af dem venter meget i retning af at bære ansvar eller byrder. Men der hviler forpligtelser på enhver til at nå op til det bibelske mål. Det lys, der kommer til os gennem de privilegier og anledninger, vi har i fremholdelsen af guds ord, i råd, advarsler og tilrettevisninger, vil fuldkommengøre karakteren, eller de vil fordømme den ligegyldige. Dette lys skal modtages med glæde af såvel unge som ældre. Hvem vil nu tage sit standpunkt på Guds side besluttet på at give hans tjeneste den første plads i deres liv? Hvem vil påtage sig at bære byrder?    
Tænk på din skaber i din ungdoms dage. Jesus ønsker deres tjeneste, som endnu står i ungdommens fagre tid. Han ønsker, at de skal være udødelighedens arvtagere. De kan vokse op til nobel mandighed og smuk kvindelighed på trods af den moralske fordærvelse, der omgiver dem, og som fordærver så mange af de unge i en tidlig alder. De kan stå frigjorte i Kristus som lysets børn og ikke mørkets. Gud kalder ad enhver ung mand og ung kvinde, for at de skal afstå fra enhver ond vane og blive flittige i deres gerning, nidkære i ånden og tjene herren. De behøver ikke at fortsætte i ligegyldighed og slaphed uden at gøre nogen anstrengelse for at besejre dårlige vaner eller gøre fremskridt i deres opførsel. Om deres bønner er alvorlig ment, vil blive synligt af den iver, de lægger i deres bestræbelser for at adlyde guds bud. For hvert et skridt kan de afstå fra onde vaner og dårligt selskab, idet de tror på, at herren ved sin ånds kraft vil give dem styrke til at sejre.     
Personlige stadige forenede bestræbelser vil blive belønnet med fremgang. De, som ønsker at gøre en hel del godt i vor verden, må være villige til at gøre det på guds måde ved at gøre små ting. Den, som ønsker at nå op til de største højder ved at udrette noget stort og vidunderligt, vil ikke komme til at gøre nogen ting.    
Stadig fremgang i et godt arbejde og hyppig gentagelse af en eller anden slags trofast tjeneste er af større værdi i guds øjne, end at man gør een stor gerning, og det giver de unge en bedre anbefaling og sætter præg på deres bestræbelser. Dem som er sande og trofaste over for deres guddommeligt bestemte opgaver, er ikke ustadige, men standhaftige i deres mål, baner deres vej igennem det onde, så vel som det gode. De er parat i tide og i utide.     
De unge kan udrette meget godt ved at arbejde for at frelse sjæle. Gud holder dem ansvarlig for den anvendelse, de gør af de talenter, som er blevet dem betroet. De, som bekender sig til at være guds sønner og døtre, bør stræbe højt. Lad dem bruge enhver evne, Gud har givet dem. BTU 223    
De unge som er helliget til Gud udøver en mægtig indflydelse for Gud. Prædikanter eller lægmænd oppe i årene, kan ikke have den halve indflydelse for godt på unge, som de unge har, hvis de er helliget til Gud, kan have på deres kammerater. De bør altid huske på at der påhviler dem et højtideligt ansvar for at gøre alt de kan for at frelse deres medmennesker, også om det er på bekostning af fornøjelser og naturlige ønsker. Deres tid, deres midler, deres indflydelse, - alt som de har og er bør helliges til Gud.    
Dem som virkelig har smagt den forløsende kærligheds sødme vil ikke, og kan ikke hvile før alle han omgås kender til frelsens plan. De unge bør spørge: "Herre, hvad vil du have at jeg skal gøre? Hvordan kan jeg ære og forherlige dit navn på jorden?"    
Sjæle går tabt overalt omkring os, og hvad gør I, mine unge venner, for at vinde sjæle til Kristus? O om I ville bruge jeres sinds kræfter på at søge at nærme jer synderne, så at I blot kan vinde en sjæl til retfærdighedens sti! Hvilken en tanke! En sjæl der kan prise Gud igennem evigheden! En sjæl der nyder lykke og evigt liv! En ædelsten i din krone, der skinner for evigt og evigt! Men måtte du være i stand til, ved Kristi nåde, at vinde mere end en fra synd til hellighed, og din løn vil være stor i himlens rige. Gennem profeten Daniel erklærer Herren at den som vender mange til retfærdigheden, skal skinne som stjerne for evigt og evigt.    
Der hviler alvorlige ansvar på ungdommen. Gud venter meget af de unge mænd, der lever i denne generation med øget oplysning og kundskab. Han vil bruge dem til at fjerne den vildfarelse og overtro, som indhyller manges sind. De bør uddanne sig ved at opsamle hver en tøddel og bogstav af kundskab og erfaring. Gud holder dem ansvarlige for enhver anledning, de får. Det arbejde, der forventes af dem, kræver deres alvorlige bestræbelser, for at det kan udføres punkt for punkt, eftersom tiden kræver det. Hvis ungdommen vil vie sind og hjerte til herrens tjeneste, kan de nå et højt stade af dygtighed og brugbarhed. Herren venter, at ungdommen skal nå op til et sådant mål. At udføre mindre end dette, er i virkeligheden at nægte at gøre den bedst mulige brug af de anledninger, gud giver. Dette må betragtes som forræderi mod gud en sigten med hensyn til at arbejde for menneskehedens vel.    
Hvad gør I, kære unge, for at oplyse andre om, hvor vigtigt det er at tage guds ord til fører, at holde Jehovas bud? Gør i det klart ved ord og eksempel, at det udelukkende er ved lydighed mod guds ord, at mennesket kan blive frelst. Dersom i vil gøre, hvad i kan, vil i blive en velsignelse for andre. Når i arbejder af bedste evne, vil veje og anledninger åbne sig for jer til at udføre mere.     
Gud har pålagt os store dyrebare gaver. Han har givet os lys og kundskab om hans vilje, så at vi ikke behøver at fejle eller vandre i mørke. At blive vejet på vægtskålene og findes lette på den endelige doms og belønningsdag, vil være en frygtelig ting, en fejltagelse der aldrig kan rettes op på. Skal der ledes forgæves i Guds bøger efter vore navne?    
Der er ingen lykke eller sikker uden i Herrens frygt. Mine kære unge venner, lad jeres bønner gå op morgen og aften fra uhildede læber, om Helligånden må tage jeres hjerter i besiddelse, og holde jer fra verdens forlokkende påvirkning. Arbejd for Jesus, stå op for Jesus; og han vil stå op for jer på dagen for Guds dom.<br><i>Mrs. E. G. White.</i>  

10 09 1907 Youth Instructor Lektier i sparsommelighed og selvfornægtelse   
 Der kunne siges meget til de unge vedrørende deres privilegium med hensyn til at hjælpe Guds sag ved at lære at være økonomiske og vise selvfornægtelse. Der er mange, som mener at de bør tage del i denne og hin fornøjelse, og på den måde bliver de vant til at bruge hele deres indkomst selv. Gud ønsker, at vi skal handle bedre i så henseende. Vi synder imod os selv, når vi er tilfredse med at have nok at spise og drikke og klæde os med. Gud har noget højere for os end dette. Når vi er villige til at aflægge vore egenkærlige ønsker og overgive hjertets og sindets kræfter til Guds sags tjeneste, vil himmelske redskaber samarbejde med os og gøre os til en velsignelse for menneskeslægten.    
Selv om de unge er fattige, så kan de, hvis de er flittige og økonomiske, spare lidt til Guds sag. Da jeg kun var tolv år gammel forstod jeg hvad det vilde sige at være økonomisk. Sammen med min søster lærte jeg håndgerning og selv om vi kun tjente 25 cent om dagen, var vi dog i stand til at spare lidt af denne sum for at give det til missionen. Lidt efter lidt sparede vi 30 dollars sammen. Da budskabet om herrens snare komme blev bekendt for os, og der lød opråb om mænd og midler, følte vi, at det var vort privilegium at give disse 30 dollars til far, idet vi bad ham om at bruge dem til traktater og brochurer, hvorved budskabet kunde blive sendt til dem, som var i mørket.    
Det er deres pligt som har med Guds værk at gøre at lære at økonomisere med tiden og pengene. De som hengiver sig til dovenskab, åbenbarer at de kun lidt forstår betydningen af de herlige sandheder, der er blevet betroet os. De trænger til at blive oplært i den vane at være flittige og at lære at arbejde med Guds ære for øje.    
<b>Fornægt selvet og udnyt talenterne</b><br>De, som ikke rigtigt forstår at bruge tiden og pengene, burde lade sig råde af mennesker som har haft erfaring. Med de penge, vi havde tjent ved vor håndgerning skaffede min søster og jeg os vore klæder. Vi gav vore penge til mor og sagde: køb sådan, at der vil blive noget tilbage til missionsarbejdet, når du har betalt for vore klæder. Dette gjorde hun og opmuntrede således missionsånden hos os.    
Når vor gavmildhed er en frugt af selvfornægtelse, bringer den en vidunderlig hjælp til giveren. Den bibringer os en opdragelse der gør os i stand til mere helt og fuldt at fatte hans værk, som gik omkring og gjorde vel, som hjalp de lidende og forsynede dem, som var i trang med det nødvendige. Frelseren levede jo ikke for at behage sig selv. Der åbenbaredes ikke et spor af egenkærlighed i hans liv. Skønt han var i en verden, han selv havde skabt, gjorde han ikke fordring på nogen del af den som sit hjem. Ræve har huler og himmelens fugle reder, sagde han, men menneskesønnen har ikke det, hvortil han kan hælde sit hoved.    
Dersom vi gør den bedste brug af vore talenter, vil Guds ånd lede os til stedse større dygtighed. Herren sagde til den mand, som trofast havde brugt sit talent: vel, du gode og tro tjener, du var tro over lidet, jeg vil sætte dig over meget; gå ind til din herres glæde! Det blev også forventet, at den mand, der kun havde et talent, skulle gøre sit bedste. Hvis han havde handlet med sin herres gods, vilde herren have forøget talentet.    
Gud har givet enhver sin gerning, alt efter som hans evner er. Gud kender vore evners mål, og han ved hvor meget han kan lægge på os. Om den, som findes at være trofast lyder befalingen; betro ham et større ansvar. Om han viser sig at være tro også i disse nye forpligtelser lyder befalingen igen: giv ham endnu mere. På denne måde vokser han ved Kristi nåde op til mands modenhed i Kristus Jesus.    
Har du kun et talent, giv det til vekselererne, og ved klog anbringelse vil du forøge det til to. Gør efter evne alt hvad din hånd finder styrke til. Brug dit talent så klogt at det opfylder den mission som det er bestemt til at fylde. Det vil betyde alt for dig til sidst at høre det ord udtalt: vel gjort! Men kun til dem, som har gjort vel, vil det ord blive sagt.    
<i>Ingen tid at spilde </i> Unge mænd og kvinder, i har ingen tid at tabe. Stræb alvorligt efter at sætte solidt tømmer ind i jeres karakterbygning. Vi beder jer for Kristi skyld, vær trofaste. Forsøg på at bruge tiden ret. Hellige jer selv hver dag til Guds tjeneste, og i vil finde, at i behøver ikke mange fridage, som i vil anvende i lediggang; heller ikke mange penge, som i ønsker at bruge til egenkærlig nydelse. Himlen er interesseret i dem, som søger at forbedre sig og blive dannet i lighed med Jesus Kristus. Når det menneskelige redskab overgiver sig til Kristus, vil den Helligånd udføre et stort værk for ham.    
Enhver sand, selvopofrende arbejder for Gud er villig til at yde og lade sig bruge til andres vel. Kristus siger: den, som elsker sit liv, skal miste det, men den, som hader sit liv i denne verden, skal bevare det til evig tid. Ved alvorlige og betænksomme bestræbelser med hensyn til at hjælpe, hvor hjælp er nødvendig, vil den sande kristne vise sin kærlighed til Gud og til sine medmennesker. Måske han mister sit liv i denne tjeneste, men når Kristus kommer for at samle sine juveler, vil han finde livet igen.<br><i><Ellen G. White.</i>  

25 01 1910 Youth Instructor Karakterens beslutning   
 Enhver ung behøver at opelske beslutsomhed. En splittet viljetilstand er en snare, og har været årsag til manges ruin.    
I Bunyans "Pilgrimmens rejse " er der en karakter kaldet eftergivende. Unge, undgå denne karakter. Dem som fremstille den, er meget medgørlige, men de er som et siv der svajer i vinden. De besidder ingen viljekraft. Stå fast, ellers vil finde dit hus, din karakter, bygget på sandgrund.    
Dem som holde sig på stien og går for at være Herrens genløste, må ikke vakle i samvittighedssager. De må vise moralsk beslutsomhed, og må ikke være bange for at betragtes som særlige.     
Der er mange som ændrer sig af enhver strømning. De venter på at høre hvad nogen andre tænker, og hans mening accepteres ofte idet hele taget som sand. De siger ikke til Herren: "Herre, jeg kan ikke tage nogen beslutning, for jeg kender din vilje." Hvis disse unge vil lære helt af Gud, vil de vokse sig stærke i hans styrke.    
Vi skal ikke forme os selv efter verdens kriterier eller efter verdens billede. "Tør at være en Daniel; tør at stå alene." Ligesom Moses, vil du kunne klar at se ham som er usynlig. Et fejt og stiltiende forbehold over for onde kammerater, gør dig til ét med dem.    
Hav mod til at gøre det rigtige. Hav din egen personlighed. Hvis du vil have held med alt som er ophøjende og forædlende, må du opelske en fasthed for det rigtige.    
Jesus har åbenbaret dig din værdi, ved den pris han betalte for din genløsning. Din frelse er blevet købt ved pinsler og blod. Alt er til din fordel. Alt er blevet gjort, som Gud kunne gøre. Ved at give Jesus som formildelse og forsoning for dine synder, gav Gud dig kraft til at modstå og overvinde ondt.    
Du kan være resolut hvis du vil. Det vil kræve en højere hjælp end nogen menneskelig ven kan give dig, men denne hjælp er lovet, hvis du selv indvilger i at danne nye vaner. Dette vil kræve anstrengelser fra din side, vedholdende anstrengelser; for hvis Satan ser at du beslutsomt tager skridt for Kristus, vil han bruge alle sindrige metoder for at bedrage og ruinere dig. Men Kristus har fremskaffet en tilflugt for den svage og fristede. Hans engle vil hjælpe, skærme og vejlede enhver sjæl med tillid.     
I har mere end begrænsede muligheder indenfor jeres rækkevidde. Et menneske er, sådan som Gud anvender denne benævnelse, et Guds barn. "Nu er vi Guds børn, og det er endnu ikke åbenbaret, hvad vi engang skal blive. Men vi ved, at når Han åbenbares, skal vi blive ham lige, thi vi skal se ham, som han er. "Og hver den som har dette håb til ham, renser sig selv, ligesom han er ren." I har ret til at vende jer bort fra det, som er tarveligt og ringe, og stige til et højere nål: thi at blive æret af mennesker og elsket af Gud."    
De åndelige opgaver, som Herren giver til unge mennesker og til mennesker i enhver alder, viser at han ærer dem som sine børn. Han giver dem selvbeherskelsens opgave. Han kalder dem til at være sine medarbejdere i den store gerning med at frelse og højne. Ligesom en fader tager sin søn til kompagnon i sin forretning, sådan tager Herren sine børn ind i fællesskabet med sig selv. Vi er Guds medarbejdere. Jesus siger: ligesom du har udsendt mig til verden, så har også jeg udsendt dem til verden. Vil i ikke hellere vælge at være Guds børn end satans og syndens tjenere, der har deres navne indskrevne som Kristi fjender?    
Unge mænd og kvinder trænger til mere af Kristi nåde, for at de må kunne føre kristendommens grundregler med ind i det daglige liv. Forberedelsen til Kristi komme et en forberedelse, der ved Kristus er gjort for at udvikle vore ypperste egenskaber. Det er ethvert ungt menneskes privilegium at forme karakteren til en smuk bygning; men det er afgørende nødvendigt at holde sig nær til Jesus. Han er vor styrke og kraft og magt. Vi kan ikke et eneste øjeblik være afhængige af os selv.    
I unge mænd og kvinder, brug jeres evner med troskab og giv gavmildt af det lys, som Gud giver jer. Overvej, hvordan I bedst kan give andre fred, lys, sandhed og Himmelens mange rige velsignelser. Gå bestandig fremad. Bliv ved med at stile mod højere mål. Det, som nu har værdi, er at anstrenge sjælens og legemets kræfter og altid at holde sig evighedens virkelighed for øje. Søg Herren alvorligst, så du kan blive forædlet mere og mere, mere åndeligt kultiveret.     
Hvor store eller hvor små jeres talenter end er, så husk, at hvad i besidder, kun er betroet gods. Således prøver Gud jer og giver jer anledning til at vise jeres troskab. I står i taknemmelighedsgæld til ham for alle jeres evner. Ham tilhører jeres legemlige, sjælelige og åndelige kræfter, og i hans tjeneste må disse kræfter bruges. For anvendelsen af jeres tid, indflydelse, anledninger og dygtighed for det alt sammen må i stå til regnskab over for ham, som giver alt. Den, som ved ærlige bestræbelser prøver på at udføre Guds store plan til menneskehedens højnelse, bruger sine gaver bedst.    
Vis udholdenhed i det arbejde, I har påtaget jer, indtil I vinder sejr efter sejr. Opdrag jer selv til at virke. Tab ikke det højeste mål af syne, så I må kunne udrette mere og mere godt og således genspejle Guds herlighed.  

21 11 1911 Youth Instructor Kristus vort mønster   
 Jeg nærer den største interesse for ungdommen og længes efter at se den anstrenge sig for at udvikle kristelige karaktertræk, idet de unge ved omhyggeligt studium og alvorlig bøn prøver på at skaffe sig den uddannelse, der er nødvendig for at kunne udføre et antageligt arbejde i Guds værk. Jeg længes efter at se dem hjælpe hinanden med at nå op på et højere trin i deres kristelige erfaring.    
Kristus kom for at lære den menneskelige familie frelsens vej at kende, og han gjorde denne vej så enkel og tydelig, at et lille barn kan vandre på den. Han byder sine disciple at jage efter at kende Herren, og idet de daglig følger hans ledelse erfarer de, at som morgenrøden er hans opgang vis. I har betragtet en solopgang og set, hvorledes daggryet gradvis breder sig over jord og himmel. Lidt efter lidt tiltager dagslyset, indtil solen viser sig, og nu bliver lyset stadig stærkere og klarere, indtil middagens fulde stråleglans er nået. Dette er en smuk illustration af, hvad Gud ønsker at gøre for sine børn med hensyn til at fuldkommengøre deres kristelige erfaring. Idet vi, i villig lydighed mod alle hans krav fra dag til dag vandrer i det lys, han sender os, vil vor erfaring vokse og uddybes, indtil vi når til Kristi fyldes mål af vækst.    
Ungdommen bør altid have øje for den måde, hvorpå Kristus gik frem. Ved hvert skridt vandt han sejr. Kristus kom ikke til jorden som en konge for at herske over nationerne. Han kom som en ydmyg mand for at blive fristet og for at sejre over fristelserne, ja, for at jage efter at kende Herren, ligesom vi skal gøre det. Ved studiet af hans liv skal vi lære hvor meget Gud vil gøre for sine børn gennem ham. Vi skal også lære, at hvor store vore prøvelser end måtte være, kan de ikke overgå det Kristus udholdt, for at vi kunde lære vejen, sandheden og livet at kende. Ved at leve et liv i overensstemmelse med hans eksempel, skal vi vise, at vi værdsætter det offer, han bragte for vor skyld.    
Ungdommen er blevet købt med en uendelig stor pris, med Guds søns blod. Tænk på faderens forsagelse, idet han tillod sin søn at bringe dette offer. Tænk på, hvad Kristus gav afkald på da han forlod himmelens sale og den kongelige trone for at give sit liv som et dagligt offer for menneskene. Han led under forsmædelse og skændsel. Han har al den forhånelse og spot, som ugudelige mennesker kunde overøse ham med. Og da hans jordiske tjeneste var forbi, led han korsdøden. Tænk på hans lidelser på korset naglerne der blev drevet ind i hans hænder og fødder deres hån og spot som han var kommet for at frelse, samt dette, at faderen skjulte sit ansigt for ham. Dog var det ved alt dette, at Kristus gjorde det muligt for alle, som ønsker det, at komme i besiddelse af det liv, som kan sidestilles med Guds liv.    
Vi skal påskønne mere til fulde alt det Gud har gjort muligt for os at vi vil studere mere trofast hvilke store ting Himlen allerede har gjort. Vor genløsning har kostet for meget for os, end i blot kan se let på den frelse, som Guds ord påbyder os at udvirke i vor erfaring. Føl aldrig at du ikke skal gøre noget særligt i de handlinger du udfører; for du kan aldrig komme ind i himlen før du har lært hvad det betyder at præsentere Kristi liv, før du har lært behovet for at leve i afhængighed af ham. Mørkets kræfter vinder hele tiden sejre over dem som ikke tjener Gud med hjertets fulde hensigt; men alle som vil være med dag for dag at praktisere Kristi dyder, vil sejre stort over ondt.    
Mange af os behøver en klarere forståelse af hvad det vil sige at sejre ved Lammets blod og vort vidnesbyrds ord. Vort vidnesbyrds ord betyder en stor del. Det frembæres for hele himlens univers, og for verden. Den sjæl der i ord eller handling vanærer Gud, sætter sig selv på den tabte side. Sataniske agenter vinder fordele, og verden mister den kraft som sjælen har udøvet for det rigtige, om han havde æret Gud.    
Enhver af hos vil have trængsler at imødekomme. Enhver har et naturligt temperament at kappes om; men dette skal underlægges Kristus. Herren vil hjælpe alle som vil gøre deres bedste, vandre ydmygt med ham. Lad os opmuntre af tanken, at vi har en Mægtig Arm at støtte os til, og så længe vi stoler på hans styrke, kan vi ikke vanære ham.    
Vi er i trængselen nu, men lad os under enhver prøve gøre det klart for alle omkring os, at vi er på Herrens side. Jeg er så taknemmelig for at ingen behøver at vanære Kristus! Vi må alle vinde himlen; vi må alle bydes velkommen i Guds stad af Faderen og Sønnen; vi må alle bære udødelighedens krone.    
Herren ser med dybeste interesse på enhver kæmpende sjæl. Han elsker enhver. Gjorde han ikke dette, ville han aldrig have givet sin enbårne søn til døden.    
Da Kristus opfór til faderen, efterlod han ikke sine tilhængere uden hjælp. Den Helligånd, som hans repræsentant, og de himmelske engle, som tjenende ånder blev udsendt for at hjælpe dem som på ulige vilkår kæmper troens gode strid. Husk altid, at Jesus er din hjælper. Ingen forstår så godt som han din karakters ejendommeligheder. Han våger over dig, og om duer villig til at lade dig lede af ham vil han omgive dig med gode indflydelser, som vil sætte dig i stand til at opfylde alle de ønsker, han har med dig.    
I dette liv bereder vi os for det fremtidige liv. Der vil snart blive afholdt en stor mønstring, ved hvilken enhver sjæl, som prøver på at tilegne sig en fuldkommen kristelig karakter, må kunne bestå i den prøve, som Guds ransagende spørgsmål er: har i efterladt et eksempel, som andre roligt kan følge? Har i våget over sjæle som dem, der skal aflægge regnskab? De himmelske hærskare er interesserede i ungdommen og længes inderligt efter at i skal bestå prøven, så at de bifaldende ord kan blive sagt til eder: vel gjort, du gode og tro tjener;. . . Gå ind til din herres glæde.    
Lad ungdommen huske, at de er her for at udvikle karakterer for evigheden, og at Gud venter at de gør deres bedste. Lad dem, der er ældre i erfaring tage sig af de yngre; og når de ser, at de fristes, da kalde dem til side og bede med dem og for dem. Herren ønsker, at vi skal anerkende Kristi store offer for os ved at vise interesse for deres frelse, som han kom for at redde. Om ungdommen vil søge deres hjælp hos Kristus, vil han gøre deres bestræbelser frugtbringende.    
 "Jeres hjerte forfærdes ikke!" siger Frelseren "Tro på Gud, og tro på mig. I min Faders hus er der mange boliger. Hvis ikke, havde jeg sagt jer det; thi jeg går bort for at gøre en plads rede for jer. Og når jeg er gået bort og har gjort en plads rede for jer, kommer jeg igen og tager jer til mig, for at hvor jeg er, dér skal også I være."    
Kristus forbereder en plads for os. Skal vi forberede en plads for ham, i vore hjem, i vor skoleliv, til vor tilbedelsessamlinger? Gud hjælper os til at gøre dette. "Hvis I elsker mig," Kristus erklærede, "så hold mine befalinger! Og jeg vil bede Faderen, og han skal give jer en anden talsmand til at være hos jer til evig tid, sandhedens Ånd, som verden ikke kan tage imod, fordi den ikke ser den og ikke kender den; men I kender den, thi den bliver hos jer og skal være i jer. . . . . . Den, som har mine befalinger og holder dem, han er den, som elsker mig; og den, som elsker mig, skal elskes af min Fader; og jeg skal elske ham og åbenbare mig for ham."    
Mange af os er for halvhjertede. Vi giver op under trængsler, og lader modløsheden udmarve vor åndelige styrke. Lad os ændre på denne måde at tjene på. Når i tjener Gud med hele vor hengivenhed, skal vi se Guds frelse i vor egen erfaring og i andres erfaringer. Kristus lever for at gøre mellemkomst for os. Han ønsker at sætte sit segl på os, og forme vor karakter efter det guddommelige mønster. Han ønsker at tage alt fra os som står i vejen for at vi kan nå hans ords standard. Han ønsker at vi skal tro på ham, og vende bort fra vore synder. Han kalder os til at nå fuldkommenhed. Vi kan opfylde hans fortsæt for os, idet vi studerer hans liv og følger hans eksempel.  

23 04 1912 Youth Instructor Ord til de unge   
 I alle sine gudfrygtige gerninger, erklærer verdens Forløser: "I mig selv kan jeg intet gøre." "Denne befalinger har jeg fået fra min Fader." Alt jeg gør er en opfyldelse af rådene og min himmelske faders vilje. Historien af Jesu daglige liv på jorden er en nøjagtig optegnelse, af Guds hensigt med menneskene. Hans liv og karakter var en opåbning eller fremstilling af karkaterfuldkommenhed, som mennesker kan opnå ved at få del i guddommelig natur, og overvinde verden gennem daglige konflikter. Jesus påtog sig menneskenatur, så han kan arbejde med menneskenaturen, og bringe faldne mennesker over kløften, som overtrædelsen har dannet mellem Gud og hans skabninger.    
Livets og herlighedens Herre iklædte sin guddommelighed menneskelighed for at demonstrere for mennesket, at gud gennem gaven, Kristus, vilde knytte os til sig. Uden forbindelse med, Gud er det ikke muligt for nogen at blive lykkelig. Faldne, mennesker skal lære, at vor himmelske fader ikke er tilfreds, før hans kærlighed omfavner den angrende synder, som forvandles gennem det lydløse Guds Lams fortjenester. Alt, hvad de himmelske væsener udfører tjener til at fremme denne hensigt. Under deres generals kommando arbejder de for at vinde dem tilbage som ved overtrædelser har skilt sig fra deres himmelske fader. En plan er blevet lagt, ved hvilken Kristi vidunderlige nåde og kærlighed vil blive åbenbaret for verden. Guds kærlighed er åbenbaret i den uendelige pris, Guds søn har betalt for at forløse mennesket. Denne herlige forløsningsplan er vidtrækkende nok til at frelse hele verden. Syndige og faldne mennesker kan blive fuldkommengjorte gennem Jesus ved, at han tilgiver dem deres synder og tilregner dem sin retfærdighed.    
 "Jesus Kristus iførte sig menneskelighed, for at han med sin menneskelige arm kunde omslutte menneskeslægten, medens han med sin guddommelige arm greb den eviges trone. Han plantede sit: kors midt imellem jord og himmel og sagde: " og jeg skal., når jeg bliver ophøjet fra jorden, drage alle til mig. Korset skulle blive tiltrækningskraftens centrum." Det skulle tale til alle mennesker og drage dem over den kløft, som synden havde skabt, for at forene dødelige mennesker med den udødelige Gud. Det er korsets magt alene, der kan bryde det stærke; forbund, der råder mellem mennesket og synden. Kristus gav sig selv, for at frelse synderen. De, hvis synder er blevet tilgivne, og som elsker Jesus, vil blive forenede med ham, de vil bære Kristi åg. Dette åg vil ikke hindre dem på deres færd eller gøre, at deres religiøse liv bliver fuldt af slid og slæb. Nej, Kristi åg vil blive selve det middel hvorved den kristnes liv bliver rigt på fornøjelse og glæde. Den kristne vil finde glæde i at begrunde det, Herren har gjort, da han lod sin enbårne søn dø for verden, for at hver den, som tror på ham, ikke skal fortabes, men have et evigt liv.    
De, der står under fyrst Emanuels blodbestænkte banner, bør stå som trofaste stridsmænd i Kristi armé. De må aldrig svigte eller vise sig troløse. Mange af de unge melder sig som volontører under Jesus, livets fyrste. Men skal de blive i stand til at stå trofast dér, må de stadig se på Jesus deres høvding, og lyde hans befalinger. De kan ikke være Kristi soldater og samtidig indgå i forbundet med satan og hjælpe ham, thi da vilde de blive Kristi fjender. De vilde forråde hellige tillidshverv. De vilde danne et led mellem satan og de ægte stridsmænd, så at fjenden gennem disse levende redskaber stadigt kunde arbejde for at vinde indpas i Kristi stridsmænds hjerter.    
Jeg spørger eder, kære unge, som bekender jer til at være Jesu Kristi stridsmænd, hvilke kampe har i udkæmpet? Hvad har i været beskæftiget med? Har i, når Guds ord tydelig har udpeget jeres gerning for eder, nægtet at udføre den, fordi den ikke svarede til jeres tilbøjeligheder? Har verdens tillokkelser narret jer bort fra Kristi tjeneste? Satan er beskæftiget med at lave særskilte tillokkelser; og ved at få jer til at synde i, hvad der måtte synes at være ubetydelige ting, drager han jer bort fra Jesus. Dernæst kommer han med noget, der drager endnu mere, for at føre jer helt bort fra Gud. Du kan have dit navn i menighedsbogen og erklære at du er et Guds barn, og dog kan dit eksempel og din indflydelse misrepræsentere Kristi karakter, og du leder andre bort fra ham. Der er ingen lykke eller fred eller glæde for den, som bekender sig til at være troende, hvis han ikke har hele sin sjæl med i det arbejde, herren har givet ham at udføre. Han bringer stadig verden ind i menigheden, ikke ved omvendelse, bekendelse og overgivelse til Gud, men ved mere og mere at overgive sig til verden og kæmpe på satans side i stedet for på Kristi side. Jeg vil opfordre ungdommen til at afskære selv den tyndeste tråd som i ånd eller praksis knytter den til verden. Gå ud fra dem og udskil jer fra dem siger herren, og rør ikke noget urent, og jeg vil antage mig eder, og jeg vil være jeres fader og i skal være mine sønner og døtre, siger Herren, den almægtige.    
Vil vor ungdom give agt på denne indbydelse? Hvor lidt forstår dog vore unge nødvendigheden af over for deres unge kammerater at sætte et kristeligt eksempel i liv og karakter. Mange af vore unge forstår sandhedens teori, men hvor mange forstår ved erfaringsmæssig kundskab den praktiske indflydelse, sandheden burde have på alle deres handlinger. Hvor er de unge missionærer, der virkelig udfører noget præsentabelt arbejde derude på den store høstmark? Hvor er de som daglig lærer i Kristi skole? Lad dem aldrig føle, at de er færdige til at aflægge eksamen. Lad dem vente i herrens forgårde, hvor de kan blive underviste om, hvorledes de skal arbejde i forening med de himmelske væsener. Kære unge! Jeg ønsker at tale bestemt til eder, fordi jeg vil, at i skal blive frelste. Spil ikke mere tid. I kan ikke tjene Gud og mammon. Tilsyneladende er i kristne men når fristelser kommer når i bliver alvorligt prøvet, giver i så ikke i almindelighed efter?    
Den strid, som i skal tage aktiv del i, udkæmpes i jeres hverdagsliv. Vil i ikke i prøvelsens tider lade det skrevne ord være det bestemmende for jer og i alvorlig bøn søge Jesus om råd. Mange erklærer, at der visselig ikke er noget ondt i at gå til en koncert og forsømme bønnemødet eller være borte fra møder, hvor Guds tjenere frembærer et budskab fra himmelen. Det er sikrest for jer at være netop der, hvor Kristus har sagt at han vil være. De, som værdsætter Kristi ord, vil ikke forsømme bønnemøderne eller møder, hvor herrens sendebud fremholder ting af evigheds interesse. Jesus har sagt: hvor to eller tre er samlet i mit navn, der vil jeg være midt iblandt dem. Har du råd til at vælge fornøjelsen og miste velsignelsen? At give efter i sådanne ting øver stor indflydelse ikke alene over dit liv og din karakter men også over dine kammeraters liv og karakter. Dersom alle, der bekendte sig til at være Kristi efterfølgere, var det i virkeligheden vilde de have Kristi sind og gøre Guds gerninger. De vilde stå imod fristelsen til at føje selviske begær, og de vilde vise, at de ikke kunde nyde verdens frivole fornøjelser i stedet for at benytte det privilegium at samles med Kristus ved gudstjenesten. De vilde da øve en afgjort indflydelse over andre og lede dem til at følge deres gode eksempel.    
Handlinger taler højere end ord, og de, som elsker fornøjelser, påskønner ikke de rige velsignelser, som det at være med i Guds folks forsamlinger giver. De værdsætter ikke det privilegium, det er, at kunne øve indflydelse på deres kammerater med hensyn til at bringe dem med til møder, hvor der er håb om, at deres hjerter kunde blive rørte af Guds ånd. Hvem går med dem til de verdslige sammenkomster? Jesus kommer ikke der med sin velsignelse. Men Satan vil bibringe dem tanker, der fortrænger sager af evig interesse. Han benytter anledningen til at bringe forvirring ved at blande det rette med det urette og dårlige. Ved at gå til verdslige sammenkomster får man smag for ophidsende morskab, og moralen svækkes. De, der elsker fornøjelser, kan vel nok bibeholde en form for gudfrygtighed, men de har ingen levende forbindelse med Gud. Deres tro er død, deres nidkærhed er borte. De føler ingen lyst til at tale et ord i rette tid til sjæle, som er uden Kristus, og påvirke dem til at give deres hjerter til Herren.  

18 07 1899 The Southern Review Behovet for menighedsskoler   
  I alle vore menigheder, og hvor der end er en gruppe af troende, bør der oprettes menighedsskoler: og i disse skoler bør der være lærere  som har den sande missionsånd for børnene skal oplæres i at blive missionærere. Det er væsentligt at lærere oplæres i at gøre deres vigtige del i at instruere sabbatsholdernes børn, ikke kun i videnskab, men i skriften. Disse skoler oprettes på forskellige lokaliteter, og føres af gudfrygtige mænd og kvinder, som sagen kræver det, bør bygges på samme principper som profetskolerne blev bygget på.    
Der er et alvorligt arbejde der skal gøres for børn. Før den overvældende svøbe fejer hen over all jordens beboere kalder Herren alle som i virkeligheden er israelitter til at tjene ham. Sammel jeres børn i jeres egne huse; sammel dem ind fra i klasser som giver udtryk for Satans ord, som ikke adlyder Guds bud. Drag ud af byerne så hurtigt som muligt. Opret menighedsskoler. Sammel jeres børn, og giv dem Guds ord som fundament for al deres uddannelse. Søgte menighederne på forskellige Guds råd, havde de ikke brug for at blive talt til på dette punkt.    
Den uddannelse der generelt gives på verdens skoler er ikke det der kan accepteres som sand uddannelse. De unges lærere bør være kristne som selv er under Guds disciplin. Så vil de have en fornemmelse af deres ansvar som de, som kristne, fastholder under alle forhold, og aldrig udvise lidenskabelighed eller hårdnakkethed. De vil åbenbare sunde principper, urokkelig renhed, rene læresætninger. Dette er de tanker som vil drage de unge til højere uddannelse.    
Lad os se sagen korrekt. Børn er Herrens arv, og skal uddannes sådan at de kan blive yngre medlemmer af Herrens familie, forberedt med en ordentlig undervisning til at tjene Herren i deres barndomsliv. Skal menighedens medlemmer give midler til at fremme Kristi sag blandt andre, og lade deres egne børn fremføre Satans værk og tjeneste? Hvad Herren Jesus forventer af alle troende er noget mere end bare være optaget og aktiv; denne aktivitet bør trænes op i Kristi linjer. Gud forlanger helhed i tjenesten. I mangel på dette, er alt andet ringere. Børn bør være moralsk udrustede til det arbejde der er deres Genløser tilbøjelig. De bør udrustes til at være vidner, i en uforsigtig og ukristelig verden, at deres Frelser ikke døde forgæves for dem.    
Gud ønsker alle børn i den følsomme alder skal være hans barn, og optages i hans familie. Uanset hvor unge de er, så må de unge være medlemmer af troens hushold, og få den mest dyrebare erfaring. De kan have følsomme hjerter, og parate til at få varige indtryk. Deres hjerter kan drages i tillid og kærlighed til Jesus, og de kan leve for Frelseren. Kristus vil gøre dem til små missionærer. Hele deres tankestrøm vil ændres, så at synden ikke vil vises som en nydelse, men hades og afskyes. . . . Børn som instrueres ordentlig, vil være vidner for sandheden.    
Vi kan bringe hundredvis og tusindvis børn til Kristus hvis vi vil arbejde for dem. Lad alle som læser disse ord blødgøres og underlægges. Lad os i vort uddannelsesarbejde favne langt mere af børn og unge, end vi har gjort, og der vil oprejses en hel hær til Guds arbejde.  

29 05 1902 The Southern Watchman Forberedelse til at sælge "Kristi lignelser"   
  "Elmshaven." Sanatoriet,<br>2.maj, 1902.<br>De som går ind i dette arbejde må først give sig selv uforbeholdent til Gud. De bør placere sig selv der hvor de kan lære af Kristus og følge hans eksempel. Han har indbudt dem: "Kom hid til mig alle I som bærer på tunge byrder, og jeg vil give jer hvile. Tag mit åg på jer og lær af mig; for jeg er sagtmodig og ydmyg af hjerte, og I skal finde hvile for jeres sjæle. For mit åg er nemt og min byrde er let." Mattæus 11,28-30. Der er hvervet engle til at gå frem med dem som tager dette arbejde op i sand ydmyghed.    
Vi skal bede uden ophør, og vi skal efterleve vore bønner. Troen vil vokse ved anvendelse. Lad dem som kolporterer "Kristi lignelser" lære de lektier der undervises i, i den bog de arbejder med.    
Herren tildeler ethvert menneske en egnelse til arbejdet, til ham der vil samarbejde med guddommelig kraft. Hvis medarbejderen vil bede for og tro og stole på Helligånden, vil hans kraft udgydes over ham i stærke himmelske strømme. Han vil drikke i bogens ånd, og vil lægge hele sin sjæl i at bringe værket frem for folk. Hans styrke, hans mod, hans succes, vil bero på hvor meget sandheden, som vises i bogen, indvæves i hans egen erfaring og udvikles i hans karakter. Bed oh bed for en dybere erfaring. Drik dybt af frelsens vande. Lær af Kristus. Hav tro på hans kraft til at hjælpe og frelse dig.    
Tro er sjælens livsblod. Dens tilstedeværelse varmer, giver sundhed, pålidelighed og sund dømmekraft. Dens livskraft udøver en kraftfuld gennemgribende og ubevidst indflydelse. Kristi liv i sjælen er som en vandkilde der udspringer til evigt liv.  Det leder til stadig dannelse af himmelske nådegaver og til en venlig underdanighed i ting for Herren.    
Du er måske ikke i stand til at være så veltalende for dem du ønsker at hjælpe; men hvis du taler beskedent, skjuler selvet i Kristus, vil dine ord styres af Helligånden, og Kristus, med hvem du samarbejder, vil indprente hjertet.    
Med al den selvfornægtelse de forlanges af os i dette arbejde, blandt de ubehagelige ting der sker, skal vi tænke på at vi bærer åg sammen med Kristus, har del i hans venlighed, overbærenhed og selvfornægtelse. Denne ånd vil åbne vejen op for os, og bringe os succes, fordi Kristus er vor anbefaling over for folk.  

25 12 1902 The Southern Watchman Hvad Gud ønsker at vi skal være   
 Gud kalder forstandige kristne, mænd og kvinder som er fylde af kendskab til hans vilje. Han kalder mænd og kvinder som viser ved deres gode gerninger at sandheden har gjort en forandring i deres liv. Den religion der kun består af bekendere, er kun indbildning. Dem hvis samfund med Kristus kun når til at have deres navne skrevet i menighedsprotokollen, er ikke lysets kanaler.    
Guds tjenere bør daglig få mere kendskab til ham. Daglig bør de vokse i nåden og i åndelig forstand, styrkes med magt efter hans herlige kraft. De skal vokse i åndelig effektivitet, så at de måtte få kræfter til dem de arbejder for.    
Gud beder ikke mænd og kvinder om at gå ind i hans tjeneste med deres naturlige karaktertræk, og begå fejl for det himmelske univers og over verden. Han beder ikke et menneske som er uomvendt at prøve at tjene ham. Kristus indbyder alle at komme til    
 sig; men når de kommer, skal de lægge deres synder til side. Alle deres laster og tåbeligheder, al deres stolthed og verdslighed, skal lægges til side ved hans korsets fod. Dette forlanger han fordi han elsker dem, og ønsker at frelse dem, ikke i deres synder, men fra deres synder.    
Sjælens gendannelse fra synd skal være godhedens indtægtskilde til mennesker og til Guds ære. Herren skal have al ros for den forunderlige forandring der er sket. Men hvor mange giver Gud pris og tak?! Hvor mange viser i deres tak til Giveren, at de påskønner deres velsignelser? Hvor mange giver Faderen tak, "som har gjort jer duelige til at få del i de helliges arv i lyset." Vi har genløsningen gennem hans blod. Han har udfriet os fra mørkets kraft, og har forvandlet os ind i hans Søns rige. De himmelske engle er hele tiden i gang med at tjene os, giver os de mest forunderlige anledninger og velsignelser. Hvorfor skal vi så være træge til at udtrykke vor tak? Han som giver sig til at prise, han ærer Gud. En velduftende atmosfære omgiver den troende, en taknemmelig sjæl som priser sin himmelske far. Lad alle påskønne Herrens velsignelse. Vi reflekterer klare lysstråler når vi udtrykker glæde over Herrens godhed i hjemmet og i menigheden.    
Gennem sine menneskelige redskaber, ønsker Gud at åbenbare sin nådes kraft, - gøre genløsningens rigdomme kendt.    
Folk skal advares og belæres i al visdom. Dem som søger at vinde sjæle til Kristus må passe på i enhver handling, for at de ikke efterlader et falsk indtryk hos dem hos dem de arbejder for. Herren vil give dem fremgang som behandler menneskesind trofast i de åndelige og timelige områder. Lad dem som arbejder for Kristus påtage sig Kristus; så vil kundskaben og forståelsen vokse til stadighed, et fremskridt som vil gøre stort indtryk på verden. Dem der daglig lærer af Kristus, vil blive så sagtmodige og ydmyge at Kristus kan arbejde igennem dem. Han vil gå foran dem som deres retfærdighed. Idet de følger i hans fodspor, opfylder hans krav, vil mange få kundskab om dem, at de har været hos Kristus. Deres liv er tilpasset sandheden; og når de åbenbarer Frelserens karakter i deres liv, udretter de det arbejde som han udrettede. Idet de beskuer Kristus forandres de fra herlighed til herlighed, fra karakter til karakter. Disse troende vil bevæge verden.<br>Mrs. E. G. White  

21 03 1905 The Southern Watchman "I Elias ånd og kraft"    
 Malakias slutningsord er der en profeti om det arbejde der skal forberede Kristi første og andet komme. Denne profeti starter med formaningen: "Kom min tjener Moses's lov i hu, hvem jeg pålagde vedtægter og lovbud om alt Israel på Horeb.    
 "Se, jeg sender eder profeten Elias, før Herrens store og frygtelige dag kommer. Han skal vende fædrenes hjerte til sønnerne og sønnernes til fædrene, at jeg ikke skal komme og slå landet med band."    
Denne profeti opfyldte Johannes døber; for frelseren erklærede selv over for disciplene: "Elias er allerede kommet." da disciplene hørte dette "forstod han at han talte til dem om Johannes Døber."    
På alle trin i denne jords historie har Gud fået sine agenter til at fremføre sit værk, som må gøres på hans specielle måde. Johannes Døber havde et særligt arbejde, som han var blevet født til og som han var udpeget til, - at berede Herrens vej.    
Johannes døbers mission blev udspecificeret af Herrens engel, som nedskrevet af Lukas: "Selv skal han gå foran ham i Elias' ånd og kraft for at vende fædrenes hjerter til børnene og de genstridige til retfærdiges sind, så han kan berede Herren et velskikket folk." Helligånden skulle være over ham.    
Johannes virksomhed i ørknen var den mest slående og bogstavelige opfyldelse af profetien. Esajas forudsagde dette arbejde som "I ørkenen råber en røst: "Ban Herrens vej, jævn i det øde land en højvej for vor Gud!"    
Som profet stillede Johannes sig frem som Guds repræsentant, for at vise forbindelsen mellem loven og profeterne og den kristne forordning. Ligesom Malakias, bad han jøderne indstændigt: "Kom min tjener Moses's lov i hu, . . . .  med alle forordninger og domme." Hans arbejde og forkyndertjeneste pege tilbage til loven og profeterne, medens han samtidig, pegede folk fremad til Kristus, som verdens frelser. Han kalder dem til at "Se på Guds Lam der bærer alverdens synd bort."    
Kristi forløber løftede sin røst i Judæas ørken og råbte: "Omvend jer, thi Himmeriget er kommet nær." Thi han er den, om hvem der er talt ved profeten Esajas, som siger: "Der er en røst af en, som råber i ørkenen: "Ban Herrens vej, gør hans stier jævne." "Ban Herrens vej, jævn i det øde land en højvej for vor Gud! Hver dal skal højnes, hvert bjerg, hver høj, skal sænkes, bakket land blive fladt og fjeldvæg til slette. Åbenbares skal Herrens herlighed, alt kød til hobe skal se den. Thi Herrens mund har talet." . . . Stig op på højen bjerg, du Zions glædesbud, løft din røst med kraft, du Jerusalems glædesbud, løft den uden frygt og sig til Judas byer: "se Eders Gud!". Se, den Herre Herren kommer med vælde, han hersker med sin arm. Se, hans løn er med ham, hans vinding foran ham, han vogter sin hjord som en hyrde, samler den med armen, bærer lammene i favn."    
Johannes døber erklærede jødernes fordærv i Elias' ånd og kraft, og irettesatte deres fremherskende synder. Hans prædikener var klare, tydelige og overbevisende. Mange kom til anger, og som bevis på deres anger, blev de døbt af ham i Jordan. Dette var det nødvendige arbejde, for at berede vej for Kristi jordiske tjeneste.    
Johannes døbers arbejde, og deres arbejde som i de sidste dage går ud i Elias ånd og kraft for at vække folk fra deres apati, er i mange henseender det samme arbejde. Hans arbejde er forbilledligt for det arbejde som må gøres i denne tid. Kristus skal komme anden gang for at dømme verden i retfærdighed. De Guds budbringere som frembærer det sidste advarselsbudskab til verden, skal berede vejen for Kristi andet komme, ligesom Johannes forberedte vejen for hans første komme. I dette forberedelsesarbejde, "skal hver dal højnes, hvert bjerg, hver høj, skal sænkes, bakket land blive fladt og fjeldvæg til slette," for historien skal gentages, og igen skal "Herrens herlighed åbenbares, alt kød til hobe skal se den. Thi Herrens mund har talt."     
I denne tidsalder, lige før Kristi andet komme i himlens skyer, kalder Gud mænd som vil forberede et folk til at stå på Herrens store dag. Netop et sådant arbejde, som Johannes gjorde, skal fremføres i disse sidste dage. Herren giver budskaber til sit folk, igennem redskaber han har valgt, og han vil have at alle skal tage sig i agt for de formaninger og advarsler han sender. Budskabet der gik forud for Kristi offentlige virksomhed var: Omvend jer, toldere og syndere; omvend jer farisæere og saddukæere; "for himmeriget er nær." Vort budskab skal ikke været et fredens og sikkerhedens budskab. Som et folk der tror på Kristi snarlige tilsynekomst, må vi have et bestemt budskab at frembære: "Gør dig rede til at møde din Gud."    
Vort budskab må være lige så direkte som Johannes' var. Han irettesatte konger for deres syndighed. Upåagtet den fare hans liv kom i, lod han aldrig sandheden blive sløv i hans læber. Vort arbejde i denne tid må gøres så pålideligt.    
Se på det billede verden viser i dag. Uærlighed og bedrageri, vold og blodsudgydelse, ses over alt. Enker og faderløse berøves ofte alt de har. Teater, væddeløbsbaner, og tvivlsomme fornøjelser af enhver slags, er store folkeskarer optaget af. I mange kirker er synder blevet moderne. Der dækkes over dem og de undskyldes. Fællesskabets højre hånd gives til alle mennesker, som fører deres falske teorier og indstillinger ind. Der værnes ikke længere om de rigtige principper. Når man får råd og irettesættelser kan samvittigheden kan ikke længere mærkes. Man tager sig ikke af budskaber om at angre.    
I denne tid med et næsten universelt frafald, kalder Gud på sine budbringere at forkynde hans lov i Elias ånd og kraft. Ligesom Johannes døber, der forberedte et folk til Kristi første komme, henledte deres opmærksomhed til de ti bud, ligeså skal vi give budskabet, uden nogen usikker klang: "Frygt Gud og giv ham ære, for hans domstime er kommet." Med den alvor som karakteriserede Elias profeten, og Johannes Døber, skal vi kæmpe for at berede vej for Kristi andet komme. Beslutsomhed, selvfornægtelse og helligede anstrengelser er nødvendig for enhver medarbejder. Årvågenhed og hellig iver må gå i stedet for uinteresseret ligegyldighed. Bønlige og alvorlige appeller som kommer fra et hjerte, der er gennemsyret med den ånd der drev Elias, vil overbevise den oprigtige i hjertet.    
"Gå derfor hen og gør alle folkeslagene til mine disciple, idet I døber dem i Faderens og Sønnens og Helligåndens navn, og idet I lærer dem at holde alt det, som jeg har befalet jer. Og se, jeg er med jer alle dage indtil verdens ende."    
"Se, jeg kommer snart, og jeg har min løn med mig for at gengælde enhver, efter som hans gerning er. Han, som vidner om dette, siger: "Ja, jeg kommer snart!" Amen. Kom, Herre Jesus!"<br>Mrs. E. G. White  

4 04 1905 The Southern Watchman Sund lære   
 I profeternes skrifter skildres der scenerier som, selvom de æres med alder, ser friske og kraftfulde åbenbaret ud for os. Gennem tro forstår vi at disse skrifter, med Guds handlemåde med sit folk i de seneste tider, er blevet bevaret for at vi kan se de lektier Gud ønsker at lære os, ved nutidens erfaringer.    
Når vi er i en ikke mindre bemærkelsesværdig periode, lige før Kristi genkomst, behøver vi at være særlig omhyggelig for at undgå fejltagelser, som de begik ved jødisk levevis, omkring Kristi første komme.    
Ligesom de jødiske ledere, der gradvis udtænkte et formelt tilbedelsessystem, hvori ubetydelige sagers blev forstørret meget, er nogle mænd nu i fare for at miste de vigtige sandheder der gælder denne slægt af syne, søger efter de ting som er nye, fremmede og i henrykkelse.    
Der er behov for kærlige og ophøjede principper. Dem som eftersøger og forsvarer fantasifulde idéer må lære hvad sandhed er, før de prøver at undervise andre. Menneskegjorte teorier og gætterier skal ikke opsøges som sandhed.    
Der er mange som er oprigtigt stålsatte på princippet, og disse vil hjælpes og velsignes; for de går grædende mellem forhallen og alteret, og siger: "Vær barmhjertig mod dit folk, Herre! Gør ikke din ejendom til spot, så folkeslagene håner den." Vi må lade grundprincipperne i den tredje engels budskab stå klare og tydelige frem. Vor tros store piller vil bære hele den tyngde, som kan sættes på dem.    
I denne vildfarelsens, dagdrømmeriske og sværmeriske tidsalder, behøver vi at lære de første grundprincipper i Kristi lære. Lad os bestræbe os på at kunne sige som apostlen: "For det var ikke udspekulerede fabler, vi byggede på, da vi forkyndte jer vor Herre Jesu Kristi magt og hans komme." Herren kalder på os at følge høje og ædle principper.    
Sandhed, nærværende sandhed, er alt det Guds ord viser det at være.  Herren vil have at hans folk holder sig selv fra alt unødigt, fra alt der tenderer af mystik. Lad dem der fristes til at udsvæve sig i fantasifuld og imaginær lære, sænke skaftet dybt ned i den himmelske sandheds stenbrud, og sikre sig rigdomme, der betyder evigt liv for den der modtager dette. I ordet er de mest dyrebare sandheder. Disse vil de finde der studerer med alvor; for himmelske engle vil lede søgningen.    
Når der nu referers til dem som lever på jorden, erklærede Paulus: " For der vil komme en tid, da folk ikke vil finde sig i den sunde lære, men skaffe sig lærere i massevis efter deres eget hoved, fordi det kildrer deres ører. De vil vende det døve øre til sandheden og slå sig på myter."    
Hvor betegnende, hvor oprivende, er den formaning Paulus gav på det tidspunkt han profeterede om dem, der ikke ville klare den sunde lære. "Jeg indskærper dig for Guds ansigt og for Kristus Jesus, der skal dømme levende og døde, så sandt som han kommer synligt og opretter sit rige: Prædik ordet, stå frem i tide og utide, overbevis, irettesæt, forman, tålmodigt og med stadig undervisning!"    
Dem som har samkvem med Gud, vandrer i lys t fra Retfærdighedens Sol. De vanærer ikke deres Genløser ved deres fordærvede leveveje over for Gud. Himmelsk lys skinner på dem. Idet de nærmer sig afslutningen af denne jords historie, vokser deres kendskab til Kristus, og profetierne om ham meget. De er af uendelig værdi i Guds øjne; for de er i samme enhed med hans Søn. For dem er Guds ord overordentligt skønt og elskeligt. De ser dets vigtighed. Sandheden er ikke foldet ud for dem. Inkarnationslæren er omgivet af bløde lysstråler. De aer at bibelen er nøglen der låser op for alle mysterier, og løser alle vanskeligheder. De som ikke har villet tage imod lyset og vandre i lyset vil ikke kunne forstå guddommens mysterier, men dem som ikke tøver med at tage korset op og følge Jesus, vil se lys i Guds lys.<br>Mrs. E. G. White  

30 06 1908 The Watchman Kristi "levende breve"    
 Apostlen Paulus siger til sine brødre i Korinth: "I er selv . . . et Kristus-brev, . . . ikke skrevet med blæk, men med den ende Guds ånd, ikke på tavler af sten, men i herter, på tavler af kød og blod." For Kristi disciple er hans repræsentanter på jorden. Hvis de adlyder Kristi lære i hans bjergprædiken, vil de stadig søge at  fuldkommengøre karakteren, og de vil blive medier som Gud vil kommunikere sin guddommelige vilje gennem, sandheden af himmelsk oprindelse, til dem som ikke kender livets og frelsens vej.    
Guds folk er lys i verdens moralske mørke, udpeges på landet, i stæder, landsbyer og byerne som "et skuespil for verden, for engle, og for mennesker. Gud kan ikke fremvise kundskaben om hans vilje og hans nådes underværker i en ikke-troende verden, uden disse hans vidner. Dette er Guds plan: at mænd og kvinder som har del i hans store frelse gennem Kristus, skal være hans missionærer, lysets legemer udover verden, levende breve, kendt og læst af alle mennesker, deres tro og gerninger bevidner Frelserens nære komme, og at de ikke har modtaget Guds nåde forgæves.    
Folk må advares til at berede sig den kommende dom. Og af den grund kalder Gud på medarbejdere som er sande og trofaste, rene og hellige, for dem som har mærket deres eget behov for Kristi soneblod, og hans Ånds helliggørende nåde. Den selvtilstrækkelige skinsyge og jaloux, den kritiske og kværulantuske, kan blive sparet. Når vi ser principfaste mennesker, ikke bange for at gøre sin pligt, nidkære for Guds sag, høflige og ømsindede tålmodige mod alle, parate til at tilgive, vise kærlighed til de sjæle Kristus døde for, vi ved at de har "visdommen ovenfra", der "først og fremmest ren, og desuden er den fredselskende, mild, omgængelig, fuld af barmhjertighed og gode frugter." Og Herren kan velsigne deres arbejde ligesom han ikke kan velsigne de selvcentrerede og selvtilstrækkelige.    
Alle Jesu efterfølgere har deres arbejde at udrette i deres familier, i deres nabolag, i stæder og byer hvor de bor. Hvis de har helliget sig, bliver de til lyskanaler. Hvis de er helligede, så bliver de ti    
 Lyskanaler. Gud gør dem til retfærdighedens redskaber der bibringer sandhedens lys, hans nådes rigdomme, til andre. De ikke-troende kan se ligegyldige og uforsigtige ud; alligevel indprenter og overbeviser Gud deres hjerter at der er en virkelighed i sandheden. Det er Guds plan at alle bør advares og prøves, og få en mulighed for afgøre for eller imod sandheden, så de er uden undskyldning. De som kun har lyttet til fabler, vil Gud give mulighed for at høre det sikre profetiord, som de gør godt ved at tage sig i agt ved. Ligesom et lys der skinner på et mørkt sted. Sandheden vil bringes alle der tager sig i agt, sætte sandheden op imod fabler, som de mænd, der bekender at forstå Guds ord, lærer - og er i stand instruere dem i mørke.    
Således er menneskers værdi dannet i Guds billede, at Faderen er tilfreds med den uendelige pris der blev betalt, da Han opgav sin egen dyrebare Søn til at dø, for deres genløsning. Hvilken visdom, barmhjertighed og kærlighed i sin fylde vises her. Det er gennem korset alene at vi kan påskønne menneskesjælens værdi.    
Hvilket ansvarsbetynget arbejde det er at forene sig med verdens Genløser i at frelse de mennesker som han døde for. Det arbejde kræver ikke blot selvopofrelse og godgørenhed, men også udholdenhed, mod og tro. Grunden til at så mange tjeneres arbejde i ord og lære går så småt, er at de ikke har Guds nådes frugter i deres egne hjerter og liv. Mange underlægger sig forunderligt ved at se alle omkring sig gå fortabt. En prædikant har ingen ret til at sidde mageligt ned når sandheden er magtesløs, og sjæle ikke oprøres når den kommer frem. Han bør trække tilbage i bøn; han bør arbejde og bede uden ophør.    
For at medarbejderne kan vokse i nåden og i sandhedskundskab, må de have forskellig erfaring, som bedst fås ved bredt arbejde på nye marker, komme i kontakt med alle klasser folk, der bor på forskellige lokaliteter, og med alle forskellige tankesind. Dette kalder de varierede talenter til anvendelse. Det driver de sande medarbejdere til Gud og bibelen efter lys, og styrke og kundskab så han kan imødekomme folks behov. Han bør give agt på formaningen til Timotius: "Stræb efter at stå din prøve for Gud som en arbejder, der ikke behøver at skamme sig, men som går lige på med sandhedens ord." "Herren svarede: "Hvem er da den tro og kloge forvalter, som af sin herre bliver sat til at give hans tjenestefolk mad i rette tid?" Der er brug for visdom til at de mest passende emner kan bringes ved forskellige anledninger.    
Paulus formaner Timotius atter: "Vær et forbillede for de troende i tale, i adfærd, i kærlighed, i troskab, i renhed. Indtil jeg kommer, skal du tage vare på skriftlæsningen, formaningen og undervisningen. Forsøm ikke den nådegave, som du fik i kraft af profetier og under håndspålæggelse af ældsterådet. Tag dig af alt dette, lev i det, så alle kan se, at du gør fremskridt. Giv agt på dig selv og på den undervisning, du giver, hold fast ved det; for når du gør det, bliver du til frelse både for dig selv og for dem, der hører på dig."  

1 09 1892 Home Missonary "I er mine vidner"    
 Australien er så vidt adskilt fra andre lande med det Stillehavets brede vande, at det virker som en helt anden verden. Utallige øer klynger sig sammen I det, og sætter prikker på Stillehavet. På mange af disse øer er der oprettet missionsarbejde af flere forskellige trossamfund, og de blandt engelsktalende folk der er på disse øer var de fleste af beboerne lidt bedre end hedninge. Publikationer er blevet bragt ud til mange af disse havets øer, og sandhedens tavse budbringere gør det arbejde som de er blevet udpeget til. Herren har oprørt sit folks hjerter til at udføre det arbejde som er blevet gjort, så at beboerne på disse afsidesliggende øer måtte kende sandheden, og forstå de tider som vi lever i.    
Der er oprettet et vist antal menigheder i Australien, New Zealand, og Tasmanien, og alligevel står arbejdet med at oplyse folk på disse øer næsten stille af mangel på levende vidner. Ud fra det lys som Herren har givet mig, har vi ikke nogen tid at spilde på at behage os selv; for nu er det tid til at arbejde på advarsler til menneskebørnene om vor Herres komme i himlens skyer. Nu er det vor tid til at arbejde for disse øer. Alt af mindre interesse i dette arbejde må lægges til side. Gud kalder på dem som har fået sandhedens lys, til at blive lys for andre. Troende i Kristus, ved nuværende behov og mulighed, stævnes I til at stå frem, og blive vidner for jeres Herre. Herren siger til alle som har smagt hans godhed: "I er mine vidner." Han påbyder alle som stoler på ham til at gentage hans budskab til verden, og sige: "Jeg, jeg alene er Herren, uden mig er der ingen Frelser." Den ikke-troende verden venter på jeres vidnesbyrd, og jeg beder jer indstændigt ved Guds nådegave at rejse jer op og imødekomme deres forventning. Mørke dækker jorden, og tykt mørke dækker folk; og midt iblandt den moralske nat som dækker verden, beder jer indstændigt som tror, at vidne for dem som sidder i mørke, at der er lys, og at ingen behøver at vandre i mørke; for det sande lys skinner nu.    
Satan og hans onde engle, kombineret med onde mennesker, søger på enhver mulig måde, at frembære bedrag for en verden, i et vidnesbyrd imod Guds ords sandhed. Satans fjendskab imod Kristus er helt bestemt og ubøjelig, og i den store strid mellem godt og ondt, når Satan og hans forbund indfører deres falske vidnesbyrd imod Gud og hans sandhed, for at mennesker ikke skal få kærlighed til sandheden, men tro en løgn. Hvem er sjælebebyrdet til at lægge planer eller udtænke midler hvori agenterne kan sættegang i sandhedens udbredelse? Hvem vil bekende at tro sandheden og stå passive, når Satan og hans hære arbejder med intens aktivitet for at kuldkaste sandhedens sag? Vil dem som bekender at være Kristi efterfølgere lade ham forudindtage marken? Hvem vil frivilligt være vidne for Gud i disse meget afsidesliggende lande? Hvem vil åbne bibelen for dem som er uvidne om livets ord? Hvem vil lade sit lys skinne ud til dem som sidder i mørke og i dødens skygge?    
Frelseren har sagt: "Den, som tror på Sønnen har evigt liv; den, som ikke lyder  Sønnen, skal ikke se livet, men Guds vrede bliver over ham." Han siger også: "Og dette er det evige liv, at de kender dig, den eneste sande Gud, og ham, som du har sendt, Jesus Kristus." Muhammedanismen har sine nyomvendte i mange lande, og den forsvarer fornægtelsen af Kristi guddommelighed. Skal denne tro formere sig, og sandhedens forsvarer ikke manifestere en intens iver for at overskygge vildfarelsen, og lære mennesker om verdens eneste frelser forudeksistens? Oh, hvor vi dog behøver mænd som vi søge og tro Guds ord, som vil fremvise Jesus til verden i sin guddommelige og menneskelige natur, erklærer ved Åndens kraft og demonstration, at "der er ikke under himmelen givet mennesker noget andet navn, hvorved vi kan frelses." Oh hvor vi har brug for at troende, som nu fremviser Kristus i liv og karakter, som vil holde ha frem for verden som Faderens herlige stråleglans, at de vil proklamere at Gud er kærlighed!    
Den døende verden er foran jer, og I finder at arbejdet kan udføres overalt inden for dens grænser; men hvad gør I for at frelse dem som Kristus døde for? I sin forudseenhed har Gud beredt vej for de levende agenters konge til alle lande, at mennesker måtte høre frelsens gode nyheder. Alle ting er nu parate, og engle venter på at samarbejde med dem der tror sandheden for disse sidste dage, så at de må gå ud, og arbejde sammen med Kristi efterfølgere i at drage sjæle til Gud.    
Hele himlen er interesseret i menneskers frelse, og arbejdet må gøres hurtigt, Guds rige måtte komme, og jorden fyldes med kendskab til Gud, ligesom vandene dækker havet. De himmelske forstandsvæseners store ønsker er at Guds karakter, der er fejlrepræsenteret så længe og fremstilles forkert så længe, måtte præsenteres for dem, som er blevet bedraget af fjendens påfund. Satan har tillagt Gud sine egne egenskaber, og er det ikke nu på tide at Kristi navn skal være stort blandt hedningene? Gud kalder på dem, som er blevet oplyst til at falde i linjen, og begynde en aggressiv krig mod den ondes befæstninger.    
Sabbat efter sabbat hører mange af jer den levende forkynders stemme, men hvor mange mærker behov for at bringe sandheden ind i jeres praktiske liv? Hvor mange erkender at lyset gives til jer at du måtte genspejle det på andre? Der er stort behov for at folk skal uddannes så at de gør den del i værket som er blevet udpeget dem; men uddannelsen af menighedsmedlemmerne er blevet forsømt. Hvis prædikanten kunne instruere sit folk, ville han have sin hær til at hjælpe sig, med at sprede lys når en krise indtræffer i værket. Ethvert menighedsmedlem bør gore det arbejde som han bedst egner sig til, og arbejdet bør lægges sådan til rette at alt går harmonisk til, og en arbejdende menigheds fremgang vil kunne vise sig i de vitale interesser der udspringer blandt dem, der lægger kræfter i Kristi sag.    
Når sjæle først omvendes til sandheden, bør de instrueres om det Kristus forventer af dem i en levende og helhjertet tjeneste, - at han indbyder dem til at være medarbejdere i hans moralvingård. Uanset hvor skælvende de er når de arbejder, uanset hvor ufuldkomment deres arbejde er, bør der bæres tålmodigt og elskeligt over med dem; for hvis de er sagtmodige og ydmyge i hjertet, kan Herren vende det som ligner et nederlagt, til en tydelig sejr. Enhver sjæl der er født i Guds ånd skal vokse op i Kristus, det levende hoved. Under Kristi læring, skal dem som bekender hans navn blive skikkelige elever, lære hvordan de samarbejder med himmelske intelligensvæsener med at drage sjæle til Kristus. Herren har givet enhver sit arbejde.    
Men i stedet for at gøre det arbejde Herren har udpeget til udførelse af menneskeagenter, driver mange de dyrebare prøvetidsøjeblikke væk. Satan er kommet in for at beslaglægge marken, og han har fyldt deres hænder som har været Guds medarbejdere, med arbejde som får ham til at juble, fordi Kristi sag får lov at sygne hen af dem der bekender at være Jesu efterfølgere. Paulus belæring til efeserne gælder os, og vi bør give agt på den formaning. Han siger: "Så formaner da jeg, den fangne i Herren, jer til at vandre det kald værdigt, hvormed I blev kaldede, med al ydmyghed og sagtmodighed, med langmodighed, så I bærer over med hverandre i kærlighed og stræber efter at bevare Åndens enhed i fredens bånd." "Men hver enkelt af os blev nåden givet, alt efter som Kristus har tilmålt ham sin gave." "Og han gav os nogle som apostle, andre som profeter, andre som evangelister, andre som hyrder og lærere for at gøre de hellige fuldt beredte til deres tjenestegerning, at opbygge Kristi legeme, indtil vi alle når frem til at være ét i troen på og erkendelsen af Guds Søn, til mands modenhed og det mål af vækst, da vi kan rumme Kristi fylde."    
Ud fra de inspirerede ord som vi har citeret, kan vi se at der re brug for mange medarbejdere i Guds sag, for at de hellige udvikles. Grunden til at menighedens svaghed er åbenbar, for disse medarbejdere har mangler. Ingen er gået i gang med at uddanne medlemmerne til de pligter der påhviler dem. Der bør oplæres mænd til at arbejde til at oplære andre, så der kan findes orden i menigheden, og at enhver måtte gør det for mesteren der efter hans gudsgivne evner. Det skal ikke beklages at dem som accepterer sandheden er anderledes organiseret og begavet; for der er et arbejde til enhver, og hvis Guds folk når målet i Kristi fylde, må der være et alvorligt arbejde til det enkelte medlem i Kristi legeme, "så vi ikke mere skal være umyndige, der kastes og drives hid og did af alle mulige lærdomme, efter som vinden blæser, ved menneskers terningspil, når de underfundigt forleder til vildfarelse. Nej, sandheden tro skal vi i kærlighed i ét og alt vokse op til ham, som er hovedet, Kristus selv. Ham skyldes det, at hele legemet vokser sin vækst, så det opbygges i kærlighed, idet alle de enkelte led hjælper til at knytte og holde det hele sammen, efter den kraft, der er tilmålt hver enkelt del."    
Frelseren anviste sine disciple at begynde deres arbejde i Jerusalem, og så gå gennem Judæa og Samaria, og helt til jordens yderste dele. Kun en lille del af folket accepterede læren, men budbringerne frembar budskabet fra sted til sted, passerede fra land til land, opløftede evangeliets standard på alle jordens nærliggende og fjerntliggende steder. Men der var et forberedende arbejde. Frelserens løfte var: 'Men I skal få kraft efter at Helligånden kommer over jer, og I skal være mine vidner.' Selvom tusindvis i hjemmet forsømmer denne store frelse, og viser at de selv er det evige liv uværdige, gør nidkære bestræbelser for dem som er i mørkets midnat. Gud vil tale til den uoplyste. Dette lys skal skinne ud i moralmørket. "Thi således har Herren befalet os: "Jeg har sat dig til hedningers lys, at du skal blive til frelse indtil jordens ende." Når der opsøges så mange, der skal besøges, at så mange er i tykt mørke, skal vi så ikke råbe højt og ikke spare os?"    
Jeg ophidses i mit sind dag og nat om vort missionsarbejde. Jeg er foruroliget fordi der er så lille en byrde for fortabende sjæle. Menigheden kender sin pligt godt om den blot ville overveje situationen. Der er et arbejde at gøre i hjemmemission; der er meget at gøre i fjerntliggende lande. Hvorfor giver hundredvis mennesker ikke sig selv til arbejde, hvor der nu kun er én der giver sig til dette?    
De himmelske agenter venter på at samarbejde med menneskeagenterne i dette store arbejde, med at genspejle lys til verden. Hvor der kun omvendes en sjæl på jorden, spreder der sig en glæde igennem himlen. Når der løsrives en sjæl fra Satans hånd og gives som Jesu Kristi trofæ, er der glæde i nærheden af Gud, Jesus Kristus og de hellige engle, fordi den fortabte er fundet. Jeg sender min appel til menighederne: "Stå op og skin, for Herrens herlighed er oprejst over jer." "Ikke I" sagde Kristus," har udvalgt mig, men jeg har udvalgt jer og sat jer til at gå hen og bære frugt, og det en varig frugt, så at Faderen kan give jer, hvad som helst I beder ham om i mit navn." - <i>fortsættes</i>  

1 10 1892 Home Missonary "I er mine vidner" (Konkluderes.)    
 Mange af menighedens talenter og evner efterlades uudviklede, og går derfor tabt for Guds arbejde; men alle de evner som ikke benyttes i sagen, får menigheden og verden lov at lide under. Det er nødvendigt at der skal fremføres et uddannelsesarbejdet blandt menighedens medlemmer, så de måtte finde deres arbejde, og stå ved deres pligtpost. Der er mange prædikanter blandt os som har været ivrige efter at forkynde acceptable prædikener, men det arbejde som ville have hjulpet folk ligger ugjort hen. Uddannelsesarbejdet må udføres, så enhver prik og detalje i evnerne må komme I anvendelse for Kristus. Idet ethvert menighedsmedlem gør sin del, efter de evner Gud har givet ham, vil han vokse med sine talenter, og når de bruges i praksis vil han blive en stærk og pålidelig medarbejder for Herren.    
Den virkekraft som Herren har, vil se hos sit folk mangler sørgeligt i menigheden. Hvordan skal vi stå regnskab for dette? Er dem der bekender Kristi navn blevet sandt omvendte? Har de helliget deres fornuft, kundskab, deres hengivenhed og tanker til Gud? Har de brugt deres bemidlede talenter og evner til Herrens tjeneste? eller har de helliget deres sinds- og legemskræfter på at opbygge verdslige virksomheder? Jesus siger til dem som vil være hans disciple: "Hvis nogen vil gå i mit spor, skal han fornægte sig selv og tage sit kors op og følge mig! Thi den, som vil frelse sit liv, skal miste det; men den, som nister sit liv for min skyld, skal bjærge det." Han som er et Guds barn bør fra u af se på sig selv som en del af Kristi kors, et led i den kæde der frelser verden, et med Kristus i hans nådesplan, der går ud sammen med ham og frelser de fortabte. Han må altid erkende at han har helliget sig til Gud, og at han skal åbenbare Kristus for verden i karakteren. Den selvfornægtelse, selvopofrelse og sympati, den kærlighed som blev manifesteret i Kristi liv, skal vise sig i gen i Guds medarbejders liv. Dem som er medarbejdere sammen med Gud vil nære et behov for at brydes i bøn for Helligåndens begavelse. De vil manifestere den ømmeste bekymring for den fejlende, give de alvorligste appeller til dem som er ude af Kristus, og vil bære frugt til Guds ære, og blive kendt som Kristi disciple.    
Dem som helliger alt deres til Gud vil ikke overlades uforulempet af sjælenes fjende. Satan vil komme til dem med sine tillokkelser, ligesom han gjorde med Kristus i fristelsens ørken, og sagde: "Alt dette vil jeg give dig, hvis du vil falde ned og tilbede mig." Men hvad burde være den kristnes svar til alle fristelserne fra den onde? Han bør sige: "Jeg vil ikke udlove min indflydelse på nogen måde til at fremme alt andet end Kristi sag. Jeg tilhører ikke mig selv; jeg er blevet købt for en pris. Jeg skal ikke leve for at behage mig selv; for jeg er blevet købt, genløst ved Kristi blod. Det er ikke muligt for mig at give mere til Kristus end det som tilhører ham; for ethvert øjeblik i mit liv tilhører ham. Jeg er hans ejendom, en tjener ansat til at gøre min Mesters vilje." Dette er det eneste sikre standpunkt som vi kan have; og hvis hver enkelt menighedsmedlem mærker det sådan, hvilken kraft vil menigheden da ikke udføre for at drage og vinde sjæle til Kristus. Det er dette halvhjertede arbejde, det at tjene Gud og djævelen samtidig, lader menigheden være blottet for Guds Ånd. Hvor menighedens medlemmer helliger sig til Gud, hvor de i Åndens enhed, i fredens forbund, var de organiseret med det formål at tildele andre en indflydelse for det gode, ville menigheden faktisk være verdens lys. Skulle det enkelte medlem søge at fremstille Kristus for verden i karakter og liv, ville tusindvis blive tiltrukket til Frelseren, som nu har grund til at kritisere deres ord og gerninger som bekender Kristi navn. "Thi Gud, som sagde: "Af mørke skal lys skinne frem, blev selv et skinnende lys i vore hjerter, for at kundskaben om Guds herlighed på Kristi åsyn må lyse klart. Men denne skat har vi i lerkar, for at den overvældende kraft må være fra Gud og ikke fra os selv."     
Enhver af os skal stå der hvor vi bør være under Kristi nådes forvandlende indflydelse, og da vil vi i vor omgang med hinanden, være i stand til at tildele og modtage lyset fra Retfærdighedens sol; for hvert medlem vil være i harmoni med Kristus og alle andre medlemmer, bestræber sig på at opnå livets og karakterens fuldkommenhed, igennem troen på ham. Da skal vi vide hvordan vi sympatiserer med vore brødre, og udvise overbærende kærlighed, og de allersidste vil forenes gennem vital forbindelse med Kristus til de arbejdende agenter, som Gud har forordnet til at udbrede lys og sandhed.    
Det smerter mig dybt at se hvor lidt der gøres for at bringe menighederne i orden. Dem som fryder sig ved prædikenkunst, få prædikener til at give succes til en møderække, og ikke se karakteren af det arbejde der bør gøres for at styrke de ting som står tilbage. Det arbejde som må gøres er et arbejde der sætter enhver i en position hvor han skal kunne gøre alt i hans magt for at fremme himmeriget. Herren har givet lægmedlemmerne såvel som prædikanttjenerne deres fornufts- og forstandsgaver, deres kvalifierede del af hans arbejde, og til brug af disse talenter, er enhver ansvarlig. Af alle mennesker forlanger Gud en helhjertet helligelse til hans arbejde. "Så formaner jeg jer da, brødre! ved Guds barmhjertighed, til at bringe jeres legemer som et levende, helligt, Gud velbehageligt offer; dette er jeres åndelige gudsdyrkelse. Skik jer ikke lige med denne verden, men lad jer forvandle gennem en fornyelse af jeres sind, så I må kunne skønne, hvad der er Guds vilje: det gode, velbehagelige og fuldkomne."    
Der er sjæle i menigheden, som ved at ydmyge deres begavelser og kundskaber, stadig er gennemsyret af Mesterens Ånd, og de er parat til at ofre livet selv, om det forlanges af dem. Disse mænd kan ikke aflønnes med penge, men de kan uddannes så at de kan arbejde for Mesteren på deres begrænsede måde. Det er prædikanttjenernes pligt at se disse mennesker udnyttes; for når Herren har et arbejde til mennesker på den hellige talerstol, er det ikke hele hans arbejde. Når menigheden har behov for personligt arbejde , så er det prædikanttjenerens væsentlige pligt at hjælpe de sjæle han skal bevogte, som een der skal aflægge regnskab. Evangelietjeneren bør være en opdrager, at han indprenter dem som han arbejder for, deres ansvar for at arbejde for andre. Under bøn bør han elskeligt hjælpe alle menighedsmedlemmer med at finde sin plads i Guds arbejde, at der kan være medarbejdere på andre marker som allerede er hvide til høst.    
Herren har sagt: "Bed derfor høstens herre om at sende arbejdere ud til sin høst." Over alt, åbner der nyttige marker sig op; men en rådvildhed hviler over dem som peger medarbejderne til at tage til disse forskellige nyttige stationer; for de ser forgæves efter mænd og kvinder der egner sig til disse ansvar i værket. Det er ikke tiden at menighedsmedlemmern uddannes til at engagere sig i missionsarbejde, når mænd og kvinder kaldes til at gå ud på høstmarken, når dem der kan reagere på kaldet siger: "Vi har giet os selv til Kristus uden forbehold. Vi har uddannet os selv og vore hjem til enkle klæder og levevaner. Vi er vandt til selvfornægtelse og erkender at vi tilhører Herren. Vi har intet andet ønske om at gøre hans vilje, og lever ikke for at behage os selv, men for at vinde sjæle for Mesteren. Vi er parat til at bevæge os til fjerntliggende lande, og opløfte Kristi standard, og i enkelhed og ydmyghed udleve sandheden."    
Jesus efterlod sit hjem i himlen og kom til denne mørke verden for at nå den menneskelige ves dybeste dybder, så han kan frelse dem som var ved at gå tabt. Dette er den kærlighed han har vist for faldne mennesker. Men er disciplene over sin mester, er tjeneren større end sin Herre? Hvis jeg virkelig er en Guds medarbejder, skal jeg så ikke kaldes til at gøre nogle ofre for hans sag? Vil det være for stort et offer for nogen af Kristi efterfølgere at gøre, at tage de få ejendele de har ansvar for, og tage ud til jordens mørke steder, hvor folk aldrig har så meget som hørt om sandheden, og i hjertets sagtmodighed og ydmyghed, gør det kendt for mennesker hvad Herren har gjort for menneskenes sønner?    
Dem som samles i menighedsfællesskabet kan gøre ethundrede gange mere end de gør nu, og lade deres lys skinne ud i verden. De skal drage ud af verden og skille sig ud, og ikke røre den urene, men sætte deres hengivenhed over ting som er oven over. De skal leve, ikke behage sig selv, men flge Hans eksempel som døde for deres genløsning. De bære korset med glæde, opfylde deres mission for denne verden, ved at skinne som lys i verden, fremholde Guds ord, og nedskrive lige som Paulus gjorde, at alt de er kaldt til er at lide, er kun "trængsel, der er stakket og let, virker uden mål og måde en evig vægt af herlighed for os, som ikke har blikket rettet mod de synlige ting, men mod de usynlige; thi de synlige varer kun til en tid, de usynlige varer evigt."   

9 10 1902 Pacific Union Recorder "Således bør det ikke være." 
 Før vore brødre samles til råds- eller bestyrelsesmøder, burde enhver overgive sig selv til Gud, nøje ransage hjertet og gennemsøge motiverne kritisk. Bed for at Herren måtte åbenbare sig selv for jer, så at I ikke kritiserer eller fordømmer planer så uklogt.    
Mennesker spiser ofte meget mere af veldækkede borde end det er så nemt at fordøje. Den overbebyrdede mave kan ikke arbejde ordentligt. Resultatet er en ubehagelig følelse af sløvhed i hjernen. Tankesindet handler ikke hurtigt. Og når flere slags mad spises ved samme måltid, er resultatet ofte dårlig mave. Noget mad stemmer ikke overens med andet mad. Der skabes en forstyrrelse af upassende kombination af mad, gæringen sætter ind, blodet forurenes, og hjernen forvirres.    
Har man for vane at spise for meget eller spise for meget forskelligt ved et måltid, fører det ofte til dyspepsi som er fordøjelsesvanskeligheder. Der forøves alvorlig skade mod de sarte fordøjelsesorganer. Maven protesterer forgæves og appellerer til hjernen om grunden, fra årsag til virkning. Når den usædvanlige mængde mad spises, med den urigtige kombination, gør den sit skadelige værk. De ubehagelige forvarslinger kommer forgæves. Konsekvensen er lidelse. Sygdom går i stedet for sundhed.    
Nogle kan spørge: Hvad har dette at gøre med bestyrelsesmøder? - Rigtig meget! Følgevirkningen af at spise forkert kommer ind i råds- og bestyrelsesmøder. Hjernen påvirkes af mavens tilstand. En mave i uorden, fremkalder en uordentlig og usikker sindstilstand. En syg mave afføder sygelige tilstande i hjernen, og gør ofte et menneske hårdnakket, til at fastholde fejlagtige meninger. Et sådant menneskes formodede visdom er tåbelighed hos Gud.    
Jeg bringer denne tilstand af tingene frem som begrundelse for situationen ved mange råds- og bestyrelsesmøder, hvor spørgsmål der kræver nøje studium, kun overvejes for lidt, og der træffes forhastede beslutninger. Når der burde være enighed om holdninger til bekræftelse, så har benægtelser ofte forandret atmosfæren helt ved et møde. Resultaterne er blevet vist for mig igen og igen.    
Jeg bringer disse ting til frem nu, fordi jeg er instrueret til at sige vore brødre i evangelisk tjenestearbejde: Ved umådeholden spise gør I jer selv uegnet til at se forskellen mellem den hellige og almindelige ild klart. Og ved denne umådeholdenhed åbenbarer I også at I ignorer alle de advarsler Herren har givet jer. Hans ord til jer er: "Frygter nogen af jer Herren, han lytte til hans tjener, enhver, som vandrer i mørke og uden lys; han stole på Herrens navn, søge støtte hos sin Gud! Alle I, som optænder ild og sætter pile i brand, gå ind i eders brændende ild, i pilene, i tændte! Fra min hånd skal det ramme eder, i kval skal I ligge."    
Skal vi ikke drage nær til Herren, så han kan frelse os fra al umådeholden spise og drikke, alle uhellige og vellystige lidenskaber, al ondskab? Skal vi ikke ydmyge os selv for Gud, og bortlægge alt som fordærver kødet og ånden, så vi kan udvikle karakterhellighed i Herrens frygt?    
"Enten I nu spiser eller drikker, eller hvad I gør, så gør det alt til Guds ære!" Nu skal alle forsøges og prøves. Mange, som har fået dyrebart lys, ønsker at vende tilbage til Ægyptens kødgryder. Mange som forsørges af tienden fra Guds forrådskammer forgifter de livgivende strømme der flyder i deres vener ved at føje selvet. Uanset det lys og de advarsler Gud har givet de sidste femogtyve eller tredive år, så fortsætter nogle med at stille deres ønske om kød-mad.    
Vi skal ikke gøre brug af kød-mad til en prøvesag. Men vi må og bør overveje den indflydelse, som bekendende troende som bruger kød-mad, har over andre kirker. De som bruger kødmad ignorer alle de advarsler Gud har givet vedrørende dette spørgsmål. De beviser ikke at de vandrer på sikre stier. De har ikke den mindste undskyldning for at spise kød af døde dyr. Guds forbandelse hviler over dyreskabningen. Maven svækkes mange gange når der spises kød, og sygdomme opstår. Kræft, tumor og lungesygdomme er ofte årsagen af at spise kød.     
Skal vi ikke som Guds budbringere frembære et tydeligt vidnesbyrd imod at føje en forvansket appetit? Skal de, som hævder at være evangeliets forkyndertjenere, proklamere den alvorligste sandhed der gives dødelige mennesker, skal de gøre maven til en skraldespand? Gud har givet et væld af frugter og korn, som kan tilberedes på sund måde og bruges i rigtige mængder. Hvorfor fortsætter mennesker så med at vælge kødmad? Kan vi overhovedet have tillid til prædikanttjenere som spiser med andre, ved borde hvor der er kød?    
Forældre som kender sandheden om at føje appetitten, bør ikke lade deres børn spise i overmål, eller spise kød-mad eller anden mad som opildner lidenskaberne. Mennesket opbygges af hvad det spiser. Brugen af kødmad styrker de lavere lidenskaber, og opildner dem til øget aktivitet. Forældre bør tage alt bort som bringer deres børns moralske og fysiske sundhed i fare. De bør ikke sætte kødmaden på bordet. Og hvis de lader deres børn spise frit af kødet, bruge smør og æg, så vil sygdomme i en eller anden form visselig være resultatet, der er til skade for sindets og kroppens sundhed. Således svækkes åndelighed og ødelægges ofte.    
Fædre og mødre, våg i bøn. Vogt jer nøje imod umådeholdenhed af enhver slags. Lær jeres børn principperne i sand sundhedsreform. Guds vrede begynder allerede sin hjemsøgelse på ulydighedens børn. Hvilke forbrydelser, hvilke synder, hvilken uforlignelige livsførelse åbenbares der ikke nu overalt?! Vi skal som et folk udøve største omhu for at vogte vore børn imod dårlige kammerater.    
Hvis vi vidste hvilke afskyelige synder som mange medlemmer af familier, der hævder at være kristne, som de praktiserer, ville vi være dybt bekymret over den åndelige atmosfære der omgiver vore børn, ikke kun i de offentlige skoler, men i alle andre skoler - endog syvendedags adventistskoler. Hvis børn af sabbatsholdere ikke undervises nøje, linje efter linje, forskrift på forskrift; hvis de ikke holdes væk fra at omgås fordærvede børn, er de i fare for at blive ødelagte.    
For at blive renset og forblive rene, må syvendedags adventisterne have Helligånden i deres hjerter og i deres hjem. Herren har givet mig lys om at når nutidens Israel ydmyger sig for Ham, og renser sjælstemplet for al besmittelse, vil Han høre deres bønner for den syge, og vil velsigne brugen af Hans hjælpemidler mod sygdom. Når menneskeagenten i tro gør alt han kan for at bekæmpe sygdom, bruge de enkle behandlingsmetoder Gud har givet, vil hans anstrengelser blive effektive. "Din er himlen, og din er jorden," "og de som bor der."    
Hvis Guds folk, efter at der er givet så megen lys, stadig værner om forkerte levevaner, føjer selvet og nægter at reformere sig, vil de lide den visselige konsekvens af overtrædelse. Hvis de er opsat på at stilne bare én fordærvet appetit for enhver pris, vil Gud ikke udføre et mirakel for at frelse dem. De vil ligge ned i sorg.    
"Mine brødre! ikke mange af jer må søge at blive lærere. I skal vide, at vi får en desto strengere dom. Vi fejler jo alle i mange ting; hvis en ikke fejler med sine ord, så er han en fuldkommen mand, i stand til også at holde hele sit legeme i tømme. Når vi lægger bidsel i munden på hestene, for at de skal lystre os, så kan vi også styre hele deres krop. Se, også skibene, som er så store og drives af stærke vinde, de styres dog med et ganske lille ror, hvorhen styrmandens hu står. Sådan er også tungen et lidet lem, men kan dog prale af store ting. Se, hvor den mindste ild kan sætte den største skov i brand! Også tungen er en ild. Som en verden af uretfærdighed sidder tungen blandt vore lemmer; den besmitter hele legemet, ja, sætter "tilværelsens hjul" i brand og er selv sat i brand af Helvede. Thi enhver art af vilde dyr og fugle, krybdyr og havdyr, kan tæmmes og er blevet tæmmet af mennesker; men tungen kan intet menneske tæmme, rastløs og ond som den er, fuld af dødbringende gift. Med den velsigner vi Herren og Faderen, og med den forbander vi menneskene, som er skabt, så de ligner Gud. Af den selv samme mund udgår både velsignelse og forbandelse. Mine brødre! således bør det ikke være."    
"I skal omhyggeligt holde Herren eders Guds bud". Enhver som overtræder sundheslovene vil visselig hjemsøges af Guds mishag. Oh, hvor meget burde vi ikke have af Helligånden dag for dag, hvis vi vil vandre forsigtigt, fornægte selvet, og praktisere Kristi karakters dydigheder!    
"Og nu, Israel! Hvad andet kræver Herren din Gud af dig, end at du skal frygte Herren din Gud, så du vandrer på alle hans veje, og at du skal elske ham og tjene Herren din Gud af hele dit hjerte og hele din sjæl, så du holder Herrens bud og anordninger, som jeg i dag pålægger dig, for at det må gå dig vel."<br>Ellen G. White